61996CC0160_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1 Sozialgericht Karlsruhe (Saksa) pyytää yhteisöjen tuomioistuimelle esittämällään ennakkoratkaisupyynnöllä tätä tulkitsemaan erityisesti EY:n perustamissopimuksen 6 artiklaa ja 48 artiklan 2 kohtaa.
2 Pääasian tosiseikat ovat seuraavat: alankomaalainen ja saksalainen työntekijä, jotka ovat keskenään naimisissa ja jotka asuvat Ranskassa ja työskentelevät Saksassa, kuuluvat hoidon tarpeen kattavaan saksalaiseen vakuutusjärjestelmään ja suorittavat siihen liittyviä vakuutusmaksuja, mutta he eivät voi saada tähän vakuutustapahtumaan liittyviä etuuksia niin kauan kuin he asuvat ulkomailla.
II Hoidon tarve vakuutustapahtumana
3 Hoidon tarve on aina ollut sosiaalinen tosiasia, mutta se on kuulunut sosiaaliturvan piiriin vasta suhteellisen vähän aikaa. Tämän vuoksi mielestäni on
tarkoituksenmukaista ennen riidanalaisten kansallisten säännösten selostamista mainita tämän vakuutustapahtuman tiettyjä pääpiirteitä, sellaisina kuin ne ilmenevät asian lyhyestä teoreettisesta ja käytännöllisestä tarkastelusta.(1)
4 Puhuttaessa hoidon tarpeesta tarkoitetaan yleensä sitä, että asianomainen henkilö ei ole omatoiminen ja että hän tarvitsee kolmannen henkilön apua suoriutuakseen jokapäiväisistä toiminnoistaan.
Hoidon tarve johtuu yleensä iästä, mutta se voi olla myös seurauksena sairaudesta, invaliditeetista, onnettomuudesta tai muusta sellaisesta.
Etuuksia, jotka on tarkoitettu henkilöille, jotka ovat edellä määritellyllä tavalla hoidon tarpeessa, on ollut olemassa kauan aikaa, ja niitä on edelleen joko sosiaaliturvan erityisalojen, kuten esimerkiksi eläkevakuutusten ja työkyvyttömyysvakuutusten, tai sosiaalihuollon yhteydessä. Voidaan kuitenkin havaita sellainen suuntaus, että hajanaisia etuuksia keskitetään ja luodaan itsenäinen sosiaaliturvan ala, nimittäin hoitovakuutus.(2)
5 Etuudet myönnetään luontoisetuuksina tai rahaetuuksina taikka molempina. Joidenkin lainsäädäntöjen mukaan asianomainen voi valita itse hänelle sopivan etuuden muodon. Luontoisetuudet käsittävät hoitoja, joita annetaan kotona tai vakavimmissa tapauksissa erityisissä laitoksissa, sekä lääkkeitä tai apuvälineitä, joita asianomainen mahdollisesti tarvitsee. Kyseisiä hoitoja annetaan joko "epävirallisesti", jolloin niitä antaa puoliso tai muu perheenjäsen,(3) tai niitä antavat vapaaehtoistyöntekijät taikka ammattilaiset toimivaltaisissa sosiaaliturvalaitoksissa. Rahaetuudet ovat säännöllisin väliajoin suoritettavia etuuksia, jotka maksetaan luontoisetuuksien sijaan tai niiden kanssa samanaikaisesti, jolloin asianomaisella voi olla oikeus valita etuuden laatu. Rahaetuuksien määrä riippuu pääasiallisesti työkyvyttömyysasteesta ja mahdollisesti hoitoa tarvitsevan henkilön taloudellisesta tilanteesta (erityisesti silloin, kun hoidon tarvetta pidetään sosiaalihuollon piiriin kuuluvana).
Etuuksia myönnettäessä on olemassa kaksi etusijasääntöä: a) kotona ja yleisemminkin tutussa ympäristössä oleskelulle on annettu etusija verrattuna laitokseen sijoittamiseen, joka pysyy poikkeustapauksena ihmisarvon ja henkilön itsemääräämisoikeuden kunnioittamisen vuoksi; ja b) henkilöiden kuntoutukselle on annettu etusija verrattuna pelkkään etuuksien maksamiseen.
6 Hoitoa tarvitsevaa henkilöä auttavan kolmannen henkilön hyväksi on myös annettu säännöksiä, erityisesti silloin, kun auttaminen tapahtuu ammattimaisesti. Siten apua tarjoava henkilö on tietyissä maissa pakollisesti tai vapaaehtoisesti vakuutettu hoitoa tarvitsevan henkilön kautta, ja hänellä on oikeus saada joitakin (palkallisia) vapaapäiviä sekä lomaa. Joka tapauksessa on ehdotettu, että nämä edut laajennettaisiin koskemaan myös sellaisia apua tarjoavia henkilöitä, jotka eivät ole ammattilaisia (esimerkiksi omaiset).(4)
III Kansalliset säännökset
7 Saksassa kotihoitoa järjestettiin sitä tarvitseville henkilöille ensimmäisen kerran vuonna 1988 sairausvakuutuksen yhteydessä, ja siitä säädettiin Sozialgesetzbuchin (sosiaaliturvalaki, jäljempänä SGB) V osastossa. Kyseisillä etuuksilla pyrittiin mahdollisuuksien rajoissa siihen, että asianomainen voi asua kotonaan ja että hänen laitokseen sijoittamistaan vältetään.
Asianomainen saattoi aina valita, että kotihoito korvattiin kuukausittaisella 400 Saksan markan (DEM) suuruisella avustuksella, jos hänen oli itse mahdollista hankkia riittävä hoito kolmannelta henkilöltä.
8 Nämä etuudet korvattiin ja niitä parannettiin 1.1.1995 Pflegeversicherungsgesetzillä (hoidon tarpeen kattavasta sosiaalivakuutuksesta annettu laki), joka sisältyy SGB:n XI osastoon ja jota sovelletaan riidanalaisessa asiassa.
9 Hoidon tarve merkitsee myös tässä laissa henkilön kyvyttömyyttä huolehtia itsestään itsenäisesti. Se koskee siis henkilöitä, jotka tarvitsevat tilapäisesti tai pysyvästi kolmannen henkilön apua suoriutuakseen kokonaan tai osittain jokapäiväisistä toiminnoista, kuten henkilökohtaisesta hygieniasta, ruokailusta, liikkumisesta, kotitöistä tai muusta sellaisesta. Hoitoa tarvitsevat henkilöt eivät osallistu työelämään (on ilmeistä, että he ovat tilapäisesti tai pysyvästi työkyvyttömiä) eikä heidän terveydentilansa todennäköisesti parane.(5)
10 Hoitovakuutus on pakollinen muun muassa kaikille henkilöille, jotka kuuluvat pakollisesti tai vapaaehtoisesti sairausvakuutuksen piiriin. Hoitovakuutuksen hallinnointi on annettu sairausvakuutuksesta huolehtiville laitoksille.
11 Vakuutus rahoitetaan työntekijän ja työnantajan vakuutusmaksuilla. Vakuutusmaksut ovat näiden kummankin osalta suuruudeltaan 0,85 prosenttia bruttopalkasta.
12 Vakuutetuilla, jotka ovat täyttäneet tietyn vakuutuskauden (jonka pituus on tällä hetkellä vuosi ja jota pidennetään asteittain viideksi vuodeksi vuoteen 2000 mennessä), on oikeus saada ensinnäkin kotihoitoa, jolla tarkoitetaan luontoisetuutta tai kuukausittaista avustusta taikka näiden yhdistelmää.
Luontoisetuudet (36 §) koostuvat pääasiassa siitä, että asianomaisten käyttöön annetaan erikoistunutta henkilökuntaa, joka on tehnyt sopimuksen sosiaaliturvalaitoksen kanssa ja jonka tehtävänä on kotihoidon antaminen. Etuuksien kuukausittainen enimmäisarvo riippuu hoidon tarpeen asteesta.(6)
Hoitoa tarvitsevalla henkilöllä on oikeus vaatia, että luontoisetuudet korvataan kuukausittaisella avustuksella (jäljempänä hoitoavustus), jolla asianomainen voi hankkia kolmannelta henkilöltä tarkoituksenmukaista apua (37 §).(7) Tällaisessa tapauksessa toimivaltainen laitos tutkii hoitoa tarvitsevan henkilön kuuden kuukauden välein (luokat I ja II) tai kolmen kuukauden välein (luokka III) tarkistaakseen hänen tilansa.
Asianomaisella on joka tapauksessa mahdollisuus saada näitä molempia etuuksia yhdistelmänä (38 §).
Lisäksi vakuutetun käyttöön on annettava hänen tilansa parantamiseksi välttämättömät resurssit ja tekniset apuvälineet, mikä tarkoittaa esimerkiksi erityisvarusteiden vuokrausta tai ostoa ja asentamista, vakuutetun asunnon muutostöiden toteuttamista tai niiden menojen korvaamista, joita aiheutuu lomittajan palkkaamisesta vakuutetusta tavallisesti huolehtivalle kolmannelle henkilölle (40 §).
13 Toiseksi vakuutetuilla on oikeus laitoshoitoon, jos kotihoito osoittautuu riittämättömäksi tai sopimattomaksi. Laitoshoito voi olla osittaista tai kokonaisvaltaista. Sosiaaliturvalaitos vastaa osittaiseen laitoshoitoon liittyvistä kustannuksista tiettyyn enimmäismäärään asti (41 §).(8)
14 Lopuksi on säädetty hoitoa tarvitsevasta henkilöstä huolehtivalle kolmannelle henkilölle annettavista etuuksista, kuten hänen sairaus- ja työtapaturmavakuutusmaksujensa suorittamisesta (44 §), sekä hoitoa tarvitsevan henkilön perheenjäsenille ja tällaisesta henkilöstä vapaaehtoisesti huolehtiville henkilöille tarkoitetuista erityiskursseista (45 §).
15 SGB:n XI osaston 34 §:n 1 momentin nojalla oikeus etuuteen pidätetään muun muassa niin kauan kuin vakuutettu oleskelee ulkomailla, vaikka hän olisi joutunut hoidon tarpeeseen oleskellessaan ulkomailla tilapäisesti.(9)
IV Tosiseikat
16 Pääasian kantajat Manfred Molenaar ja Barbara Fath-Molenaar ovat Alankomaiden ja Saksan kansalaisia; he asuvat Ranskassa ja työskentelevät Saksassa.
17 Pääasian vastaaja AOK Baden-Württemberg ilmoitti kantajille joulukuussa 1994 ja tammikuussa 1995, että heidän oli 1.1.1995 alkaen kuuluttava hoitovakuutuksen piiriin ja maksettava siihen liittyviä vakuutusmaksuja, mutta että heillä ei edellä mainitun SGB:n 34 §:n mukaisesti ollut oikeutta saada vastaavia etuuksia niin kauan kuin he asuivat ulkomailla.
18 Molenaar ja Fath-Molenaar nostivat kanteen tätä ilmoitusta vastaan Sozialgericht Karlsruhessa vaatien tätä tuomioistuinta
a) toteamaan ensisijaisesti, että kantajilla oli oikeus saada hoitovakuutukseen liittyviä etuuksia vaikka he asuivat ulkomailla, jos he täyttivät muut lainmukaiset edellytykset;
b) toteamaan toissijaisesti, että kantajilla oli oikeus saada samoilla edellytyksillä korvausta heille aiheutuvista hoitokuluista;
c) toteamaan vaihtoehtoisesti, että kantajat eivät olleet velvollisia kuulumaan hoitovakuutuksen piiriin;
d) tai vaihtoehtoisesti velvoittamaan vastaaja vapauttamaan kantajat tästä velvollisuudesta ja palauttamaan kantajille jo suoritetut vakuutusmaksut.
19 Sozialgericht katsoi, että vaatimusten kaksi ensimmäistä kohtaa oli jätettävä Saksan oikeuden menettelymääräysten nojalla tutkimatta erityisesti sen vuoksi, että ne eivät koskeneet konkreettista tilannetta, jossa olisi oikeussuojan tarve.(10)
20 Sen sijaan kansallinen tuomioistuin katsoi, että kaksi muuta vaatimusta,
erityisesti kolmas, tuovat esiin kysymyksen siitä, sallitaanko perustamissopimuksen 6 artiklassa ja 48 artiklan 2 kohdassa se, että kansallisessa lainsäädännössä edellytetään
pakollisen vakuutusjärjestelmän mukaisten vakuutusmaksujen maksamista pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen vakuutustapahtuman varalta, vaikka vastaavia etuuksia ei makseta, jos edunsaajan kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa. Näin ollen kansallinen tuomioistuin esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen.
V Ennakkoratkaisukysymys
"Onko EY:n perustamissopimuksen 6 artiklaa ja 48 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että niillä rajoitetaan jäsenvaltion oikeutta perustaa osana lakisääteistä pakollista sosiaalivakuutusta hoidon tarpeen kattava sosiaaliturvajärjestelmä ja velvoittaa toisessa jäsenvaltiossa asuvat henkilöt maksamaan vakuutusmaksuja, vaikka nämä henkilöt eivät asuinpaikkansa vuoksi saa oikeutta tähän vakuutukseen perustuviin etuuksiin tai heidän oikeuttaan etuuksiin on asuinpaikan vuoksi lykätty?"
VI Ennakkoratkaisupyynnön kohde
21 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 6 artiklaa,
jossa vahvistetaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon yleinen periaate, sovelletaan itsenäisesti ainoastaan sellaisissa yhteisön oikeudessa säännellyissä tilanteissa, joita varten perustamissopimuksessa ei ole syrjintää kieltäviä erityismääräyksiä.
Työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskeva syrjintäkiellon periaate on konkretisoitu perustamissopimuksen 48-51 artiklassa sekä näiden artikloiden perusteella toteutetuissa yhteisön toimielinten toimenpiteissä ja erityisesti asetuksissa N:o 1408/71 ja N:o 1612/68.
Jos näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tapaus kuuluu kyseisten perustamissopimuksen artikloiden ja niiden perusteella annettujen yhteisön asetusten soveltamisalaan, yhteisöjen tuomioistuimen ei ole tarpeen tarkastella perustamissopimuksen 6 artiklan tulkintaa.(11)
22 Ennakkoratkaisukysymyksen muotoilusta ilmenee, että kansallinen tuomioistuin ei ole epävarma siitä, onko SGB:n 34 §:ssä oleva asumisedellytys yhteisön oikeuden mukainen, mutta se pohtii tämän edellytyksen vaikutusta velvollisuuteen kuulua vakuutusjärjestelmään ja maksaa vakuutusmaksuja. Kansallinen tuomioistuin ei myöskään esitä suoraa kysymystä riidanalaisen vakuutuksen oikeudellisesta määrittelystä yhteisön oikeuden näkökulmasta. Kuitenkin siitä, että kansallinen tuomioistuin mainitsee asetuksen N:o 1408/71
19 ja 22 artiklan, voidaan päätellä epäsuorasti, että se katsoo vakuutuksen kuuluvan kyseisen asetuksen ja tarkemmin sen III osaston 1 luvun, joka koskee sairautta ja äitiyttä, aineelliseen soveltamisalaan. Lisäksi asiassa huomautuksia esittäneiden osapuolten väitteissä viitataan suurelta osin siihen kysymykseen, kuuluvatko riidanalaiset etuudet asetuksen N:o 1408/71 ja mahdollisesti myös asetuksen N:o 1612/68 soveltamisalaan.
23 Mielestäni nämä kysymykset liittyvät toisiinsa ja niitä on tutkittava erityisesti.
Keskeisenä kysymyksenä on riidanalaisten etuuksien oikeudellinen määrittely yhteisön oikeuden näkökulmasta. Koska etuudet ovat luonteeltaan selvästikin sosiaalisia, on mahdollista päätyä kahteen erilaiseen ratkaisuun: etuudet ovat joko perustamissopimuksen 51 artiklassa ja asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettuja sosiaaliturvaetuuksia, jolloin on pohdittava muun muassa siitä, mihin asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin sosiaaliturvan erityisaloihin ne kuuluvat, tai ne ovat asetuksen N:o 1612/68
7 artiklassa tarkoitettuja sosiaalisia etuja, jotka kuuluvat mahdollisesti sosiaalihuollon piiriin. Vastaus tähän kysymykseen vaikuttaa niihin kysymyksiin annettavaan vastaukseen, jotka koskevat oikeutta viedä kyseisiä etuuksia maasta, velvollisuutta kuulua vakuutusjärjestelmään ja maksaa vakuutusmaksuja sekä mahdollisuutta saada korvausta jo maksetuista vakuutusmaksuista. Esiin tulleita kysymyksiä on näin ollen tutkittava ensin perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklan sekä erityisesti asetusten N:o 1408/71 ja N:o 1612/68 valossa.
24 Tältä osin huomautan ainoastaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei ole mitään estettä sille, että mahdollisimman kattavan vastauksen antamiseksi kansalliselle tuomioistuimelle yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee ennakkoratkaisupyynnössä objektiivisesti esiin tulleita kysymyksiä yhteisön oikeuden merkityksellisten säännösten valossa.(12)
VII Asiaa koskevat yhteisön oikeussäännöt
25 Nyt käsiteltävään asiaan vaikuttavat näin ollen seuraavat yhteisön oikeussäännöt:
i) EY:n perustamissopimus
6 artiklan ensimmäinen kohta: "Kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä tämän sopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän sopimuksen erityismääräysten soveltamista."
48 artiklan 2 kohta: "[Työntekijöiden vapaa liikkuvuus] merkitsee, että kaikki kansalaisuuteen perustuva jäsenvaltioiden työntekijöiden syrjintä työsopimusten tekemisessä sekä palkkauksessa ja muissa työehdoissa poistetaan."
ii) asetus N:o 1408/71(13)
4 artikla: "1. Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja:
a) sairaus- ja äitiysetuuksia;
b) työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ne, joiden tarkoituksena on ansiokyvyn ylläpitäminen tai parantaminen;
c) vanhuusetuuksia;
- -
2 a. Tätä asetusta sovelletaan maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin, jotka annetaan muun kuin 1 kohdassa tarkoitetun lainsäädännön tai järjestelmän perusteella, tai jotka on suljettu 4 kohdan nojalla soveltamisalan ulkopuolelle, jos tällaiset etuudet on tarkoitettu:
a) antamaan lisä-, korvaavaa tai täydentävää turvaa sellaista tapahtumaa vastaan, joka kuuluu 1 kohdan a-h alakohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin; tai
b) vain vammaisten erityistä suojelemista varten."
10 artikla: "1. Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, työkyvyttömyys-, vanhuus-, tai jälkeenjääneiden rahaetuuksia, työtapaturma- tai ammattitautieläkkeitä ja kuolemantapauksen johdosta annettavia avustuksia, joihin on saavutettu oikeus yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, ei saa vähentää, muuttaa, keskeyttää, peruuttaa tai takavarikoida sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muun jäsenvaltion alueella kuin sen, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee. - - "
10 a artikla: "1. Sen estämättä, mitä 10 artiklassa ja III osastossa säädetään, henkilöille, joihin tätä asetusta sovelletaan, myönnetään 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuja maksuihin perustumattomia rahallisia erityisetuuksia yksinomaan sen jäsenvaltion alueella ja kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jonka alueella he asuvat, edellyttäen että nämä etuudet on lueteltu liitteessä II a. Etuudet myöntää asuinpaikan laitos omalla kustannuksellaan."
19 artikla: "1. Palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja, joka asuu muun jäsenvaltion kuin toimivaltaisen valtion alueella ja joka täyttää toimivaltaisen valtion lainsäädännössä asetetut edellytykset etuuksien saamiseksi ottaen tarpeen mukaan huomioon 18 artiklan säännökset, saa asuinvaltiossaan:
a) toimivaltaisen laitoksen puolesta luontoisetuudet asuinpaikan laitoksesta tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaisesti ikään kuin hänet olisi vakuutettu siinä; ja
b) rahaetuudet toimivaltaisesta laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti. - - "
iii) Asetus N:o 1612/68(14)
7 artikla: "1. Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.
2. Hänen on saatava samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden."
VIII Pääasia
A Riidanalaisen vakuutuksen määrittely
26 Riidanalaisen lainsäädännön määrittely on ensinnäkin käytännössä vaikeaa, koska vakuutustapahtuma ei ole tässä tapauksessa toteutunut, kuten olen todennut. Kantajat eivät nimittäin ole saksalaisen lainsäädännön tarkoittamalla tavalla hoidon tarpeessa, eikä niiden osalta ole tämän vuoksi tapahtunut konkreettista etuuden myöntämistä tai epäämistä, joiden suhteen kansallinen tuomioistuin voisi olla epävarma.(15) Jos näin olisi, kysymys varmasti helpottuisi, koska riidanalaiseen vakuutukseen kuuluu joukko etuuksia, joilla on erityisiä ominaisuuksia ja joiden keskittyminen yhteen ainoaan järjestelmään on melko omalaatuista. Koska asianosaisten huomautukset koskevat kuitenkin pääasiassa luontoisetuuksia ja hoitoavustusta, käsittelen jäljempänä näitä etuuksia jättämättä kuitenkaan huomiotta sitä asiayhteyttä, johon ne liittyvät.
27 Toiseksi kyseinen määrittely aiheuttaa menetelmää koskevan ongelman, joka sisältää pääasiaan liittyvän ongelman.
Näistä ongelmista ensin mainittu koskee sitä, onko tutkimuksen lähtökohdaksi otettava asetus N:o 1408/71 vai asetus N:o 1612/68. Tietyissä tuomioissa annetaan tältä osin etusija toiselle näistä asetuksista ja todetaan tavallisesti, että jos etuus kuuluu ensin mainitun asetuksen soveltamisalaan, viimeksi mainittua asetusta ei ole tarpeen analysoida perusteellisesti,(16) kun taas joissakin tuomioissa todetaan päinvastaista.(17)
Pääasiaan liittyvä ongelma koskee sitä, voidaanko etuuteen soveltaa vain toista näistä asetuksista (jolloin suljetaan pois toisen soveltaminen) vai voidaanko näitä kahta asetusta soveltaa samanaikaisesti. Kysymys on ilmeisen tärkeä, koska näiden kahden asetuksen säännökset eivät ole täysin samanlaisia. Kuitenkin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö on ollut vaihtelevaa tässä kysymyksessä.(18)
28 Vaikka ei ole poissuljettua, että kyseinen etuus on luonteeltaan sekä sosiaaliturvaetuus että sosiaalinen etu, kuten esitän sopivassa tilaisuudessa, on tarkoituksenmukaisempaa tutkia ensin sitä, ovatko riidanalaiset etuudet sosiaaliturvaetuuksia. Tämä johtuu siitä, että sekä perustamissopimuksen 51 artiklan määräykset että niitä täsmentävät asetuksen N:o 1408/71 säännökset ovat joka tapauksessa erityisempiä kuin perustamissopimuksen 48 artiklan määräykset ja tämän artiklan perusteella annetun asetuksen N:o 1612/68 säännökset.
a) Sosiaaliturvaetuus
29 Etuus määritellään oikeuskäytännössä "sosiaaliturvaetuudeksi" tavallisesti viittaamalla asetukseen N:o 1408/71 ja antamalla erityistä painoa etenkin sille, kuuluuko etuus tämän asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin sosiaaliturvan aloihin. Lisäksi etuus määritellään sosiaaliturvaetuudeksi vastakohtana sosiaalihuollon etuuksille, jotka suljetaan asetuksen 4 artiklan 4 kohdassa nimenomaisesti sen soveltamisalan ulkopuolelle, kun taas tietyt sekaluontoiset etuudet kuuluvat samaan aikaan näihin molempiin ryhmiin.
30 Yhteisöjen tuomioistuin on siten vakiintuneesti todennut, että asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan kuuluvat etuudet ja sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät etuudet erotetaan toisistaan ennen kaikkea kunkin etuuden perustekijöiden perusteella, joita ovat erityisesti sen tavoitteet ja myöntämisedellytykset, eikä sen seikan perusteella, katsotaanko etuus jäsenvaltion lainsäädännössä sosiaaliturvaetuudeksi vai ei.(19)
31 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt useaan otteeseen, että etuutta voidaan pitää sosiaaliturvaetuutena, jos sitä ei myönnetä etuuden saajille harkinnanvaraisesti kussakin yksittäistapauksessa heidän henkilökohtaisia tarpeitaan arvioimalla (mikä on luonteenomaista sosiaalihuollolle) vaan laissa määritellyn tilanteen perusteella ja jos etuus koskee jotain asetuksen N:o 1408/71
4 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti lueteltua vakuutustapahtumaa.(20)
32 Käsitettä sosiaaliturva ei kuitenkaan pidä sekoittaa sosiaaliturvan aloihin, jotka luetellaan rajaavasti(21) asetuksen 4 artiklan 1 kohdan a-h alakohdassa. Käsitteen sosiaaliturva sisältö on itse asiassa laajempi, itsenäinen ja yhteisöllinen,(22) ja se johtuu perustamissopimuksen 51 artiklasta eli määräyksestä, joka on ylemmäntasoinen kuin asetus N:o 1408/71. On myönnettävä, että yhteisön lainsäätäjä viittaa asetuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä juuri tällaiseen käsitteeseen ennen kuin se luettelee tietynlaisia vakuutustapahtumia, joita varten se on päättänyt antaa yhteensovittamissäännöksiä.
33 Tämän vuoksi oikeuskäytännössä todetaan usein erityisesti sekaluontoisten etuuksien ja yleisesti ottaen vaikeasti luokiteltavien etuuksien osalta, sen jälkeen kun on päätelty, että riidanalainen etuus on lähempänä sosiaaliturvaetuutta kuin sosiaalihuollon etua, että etuus "kuuluu asetuksessa N:o 3 tarkoitettujen henkilöiden suhteen perustamissopimuksen 51 artiklassa ja tämän määräyksen perusteella annetussa yhteisön säännöstössä tarkoitettuun sosiaaliturvan alaan"(23) tai että etuus "kuuluu asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettujen henkilöiden suhteen perustamissopimuksen 51 artiklassa tarkoitettuun sosiaaliturvan alaan"(24) taikka että etuus "kuuluu periaatteessa perustamissopimuksen 51 artiklassa tarkoitettuun sosiaaliturvaan, eikä sitä ole jätetty asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalan ulkopuolelle tämän asetuksen 4 artiklan 4 kohdan nojalla".(25) Etuutta pidetään tähän käsitteeseen kuuluvana sillä olevan "sosiaaliturvaan liittyvän luontaisen ominaisuuden"(26) perusteella eli niiden erityisten ominaisuuksien perusteella, joiden vuoksi se on juuri sosiaaliturvaetuus eikä muunlainen etuus.
34 Sitä, että edellä mainitut säännökset eivät sisällä käsitteen sosiaaliturva määritelmää (eli tämän käsitteen tarkkaa rajausta - mikä on yhteisön lainsäätäjän harvoin käyttämä tekniikka), ei pidä hämmästyä. Lainsäätäjä välttää "vakiinnuttamasta" sellaisia sisällöltään vaihtelevia oikeudellisia käsitteitä, jotka muuttuvat ja kehittyvät jatkuvasti. Nämä käsitteet saavat konkreettisen sisällön silloin, kun lainsäätäjä käyttää niitä ja kun yhteisöjen tuomioistuin viime kädessä tulkitsee niitä vallitsevien oikeudellisten ja yhteiskunnallisten realiteettien mukaan varmistaakseen perustamissopimuksen 51 artiklan tavoitteen eli työntekijöiden vapaan liikkuvuuden. Tämä pätee käsitteen sosiaaliturva osalta. Näin ollen siirtotyöläisten sosiaaliturvasta 25 päivänä syyskuuta 1958 annetussa neuvoston asetuksessa N:o 3 (EYVL 1958, 30, s. 561) ja sitä seuranneessa asetuksessa N:o 1408/71, joissa ainakin alun perin rajoituttiin vain yhteensovittamaan kansallisia sosiaaliturvajärjestelmiä,(27) ei rajattu edellä mainittua käsitettä, vaan lueteltiin yleisimmät ja ehkä merkittävimmät asetusten antamisajankohtana olemassa olevat sosiaaliturvan alat, eikä säännelty erityisiä tai vielä yksinkertaisesti tuntemattomia vakuutustapahtumia.(28)
35 Kysymys etuuden määrittämisestä sosiaaliturvaetuudeksi on näin ollen osittain riippumaton siitä kysymyksestä, mihin erityiseen asetuksessa N:o 1408/71 lueteltuun sosiaaliturvan alaan etuus kuuluu, ja se edeltää tätä viimeksi mainittua kysymystä. Tämän vuoksi on täysin mahdollista, että etuus on perustamissopimuksen 51 artiklassa ja asetuksessa tarkoitettu sosiaaliturvaetuus, mutta ei vielä(29) kuulu niiden (lainsäädännössä tarkoitettujen) etuuksien joukkoon, joihin asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa viitataan, mistä on seurauksena oikeudellinen aukko.
36
Näitä perustamissopimuksen 51 artiklan ja asetuksessa N:o 1408/71 olevan luettelon välissä olevaan aukkoon sijoittuvia tapauksia koskee se kysymys, voidaanko niitä yhteensovittamisen puuttuessa säännellä perustamissopimuksen määräyksillä ja yhteisön oikeuden yleisillä periaatteilla. Vastaan myöntävästi. Tällaista tapausta koskee sama kuin tapauksia, joissa annetaan säännöksiä vakuutuksen piiriin kuulumisesta ja säännellään vakuutettujen oikeuksia ja velvollisuuksia, mikä kuuluu periaatteessa jäsenvaltioiden toimivaltaan. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, "kunkin jäsenvaltion lainsäädännölle kuuluu niiden edellytysten määrittäminen, jotka koskevat oikeutta tai velvollisuutta kuulua sosiaaliturvajärjestelmään tai johonkin kyseistä järjestelmää koskevaan erikoisalaan, kunhan omia ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisia ei erotella tältä osin".(30) Samoin jäsenvaltioiden on yleisestikin sosiaaliturva-alalla, joka liittyy yhteisön oikeuteen siltä osin kuin se koskee siirtotyöläisiä, noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, syrjintäkiellon periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta.(31) Kuitenkin näin yleisluontoisten sääntöjen soveltaminen on eräänlainen hätäkeino, joka on perusteltua vain siinä tapauksessa, että kyseessä olevasta asiasta ei ole annettu erityisempiä oikeussääntöjä.(32) Tästä ei kuitenkaan ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa.
b) Asetus N:o 1408/71
37 Aloitan tutkimalla riidanalaisten etuuksien suhdetta asetukseen N:o 1408/71 pääasian kantajien näkökulmasta.
38 Aluksi on todettava, että kantajat kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan, koska he kuuluvat Saksassa sairausvakuutusta koskevaan sosiaaliturvajärjestelmään.(33)
39 Kun sovelletaan niitä arviointiperusteita, jotka on kehitetty oikeuskäytännössä asetuksen aineelliseen soveltamisalaan kuuluvien ja sen ulkopuolelle jäävien etuuksien osalta, havaitaan, että kyseiset etuudet ovat kiistatta sosiaaliturvaetuuksia. Riippumatta siitä, että riidanalaisia etuuksia vastaavia etuuksia on aikaisemmin myönnetty hakijoille Saksassa sairausvakuutuksen perusteella,(34) hoitovakuutusjärjestelmään kuuluminen edellyttää, että henkilö on vakuutettu sairausvakuutusjärjestelmässä; vakuutetun aseman on oltava laillisesti määritelty; järjestelmään kuulumisen on oltava pakollista ja merkittävä vakuutusmaksujen maksamisvelvollisuutta, eikä etuuksien myöntämistä ole jätetty hallintoviranomaisten omavaltaisesti päätettäväksi eikä se riipu henkilökohtaisten tarpeiden arvioinnista (paitsi laissa vahvistetuissa puitteissa), eikä puute tai tarve ole ainoa tai pääasiallisesti huomioon otettava arviointiperuste. Vaikka yksikään näistä edellytyksistä ei ehkä itsessään ole ratkaiseva, ne vaikuttavat kuitenkin yhdessä siten, että kyseiset etuudet ovat sosiaaliturvaetuuksia.
40 Tämä ei luonnollisestikaan merkitse sitä, että riidanalaiset etuudet kuuluvat automaattisesti asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan. Kuten on todettu, asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa oleva vakuutustapahtumien luettelo on rajaavasti, ja ainoastaan näitä vakuutustapahtumia koskeva kansallinen sosiaaliturvalainsäädäntö kuuluu asetuksen aineelliseen soveltamisalaan.(35)
41 Kun tarkastellaan, koskeeko riidanalainen saksalainen lainsäädäntö jotain näistä vakuutustapahtumista, vastaus osoittautuu kieltäväksi, koska vaikka hoidon tarpeella on liittymäkohtia vanhuuteen, sairauteen ja työkyvyttömyyteen, se ei kuulu mihinkään näistä vakuutustapahtumista erityisesti. Kuitenkaan se, että kyseinen lainsäädäntö ei koske mitään näistä vakuutustapahtumista suoraan, ei merkitse sitä, että se jää automaattisesti asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin ulottanut asetuksen aineellisen soveltamisalan myös lainsäädäntöön, jolla on riittävä yhteys sellaiseen lainsäädäntöön, johon asetusta sovelletaan nimenomaisesti(36) ja johon ensin mainittu lainsäädäntö voidaan siten rinnastaa.(37)
42 Riidanalaiset etuudet voisivat ensi arviolta olla joko sairausetuuksia, vanhuusetuuksia tai työkyvyttömyysetuuksia.
43 Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, "asetuksen N:o 1408/71
4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 46 artiklassa tarkoitetuille vanhuusetuuksille on tyypillistä ennen kaikkea se, että ne on tarkoitettu turvaamaan sellaisten henkilöiden toimeentulomahdollisuudet, jotka tietyn iän saavutettuaan jättävät työnsä eivätkä enää ole velvollisia olemaan työvoimahallinnon käytettävissä".(38) Koska riidanalaisilla etuuksilla ei ole tällaista tavoitetta, niiden yhteys vanhuusetuuksiin ei ole mielestäni niin läheinen, että ne voitaisiin rinnastaa niihin. Myöskään sitä, että hoitoetuudet koskevat mahdollisesti tilastojen mukaan lähinnä vanhuksia, ei voida pitää merkityksellisenä, koska tämä ominaisuus on satunnainen eikä välttämätön, eikä sitä näin ollen voida pitää etuuden perustekijänä.
44 Samoilla perusteilla en ole myöskään sitä mieltä, että riidanalaisilla etuuksilla olisi tässä tapauksessa sellainen yhteys työkyvyttömyysetuuksiin, että ne voitaisiin rinnastaa niihin.
45 Riidanalaisia etuuksia on tutkittava vielä suhteessa sairausetuuksiin.
46 On huomattava, että käsitteellä "sairausetuudet" on yhteisön oikeuden mukainen sisältö ja sitä on tulkittava yhdenmukaisesti.(39) Kuitenkaan tätä käsitettä, jota ei määritellä asetuksessa N:o 1408/71, ei voida rajata puhtaasti lääketieteellisillä arviointiperusteilla vaan oikeudellisten arviointiperusteiden ja yhteisen kokemuksen perusteella. Tältä kannalta katsoen merkityksellistä on yhtäältä se, että sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1) 18 artiklassa rahalliset sairausetuudet yhdistetään työkyvyttömyyteen, ja toisaalta se, että erityisiä sairaustapauksia käsitellään asetuksen N:o 1408/71 erityisessä luvussa (III osaston 4 luku, jonka otsikkona on "Työtapaturmat ja ammattitaudit").(40) Tästä seuraa, että sairauden käsitettä, jota käytetään III osaston 2 luvussa, joka on sovellettavaa oikeutta sairauden alalla, on tulkittava laajasti, niin että se käsittää kaikenlaisen työkyvyttömyyttä aiheuttavan elimistön vajaatoiminnan, jota ei yleisesti säännellä asetuksen erityisissä luvuissa. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut käsitettä sairausetuudet laajasti sisällyttämällä siihen sellaisia etuuksia, joiden tavoitteena on esimerkiksi ennaltaehkäisy tai kuntoutus. Yhteisöjen tuomioistuin korosti siten asiassa Heinze antamassaan tuomiossa,(41) jossa oli kyse sellaisen lainsäädännön määrittelystä, jonka tavoitteena oli tuberkuloosipotilaiden parantaminen ja heidän lähipiirinsä suojeleminen, että sosiaaliturvan käsite sisältää ennaltaehkäisevän tavoitteen, jota ei voida rinnastaa pelkkään avustustoimenpiteeseen (4 kohta). Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin totesi, että "sellaista säännöstä on pidettävä sosiaaliturvalainsäädäntöön kuuluvana, jolla vahvistetaan suora yhteys eläkevakuutusjärjestelmään kuulumisen ja sen välillä, että vakuutettujen sairastuttua tuberkuloosiin vakuutetut ja heidän edunsaajansa saavat oikeuden etuuksiin eläkevakuutuslaitoksilta erityisesti parantumisen varmistamiseksi" (5 kohta), ja että "sellaisia sosiaaliturvaetuuksia on pidettävä sairausetuuksina, jotka eivät ole yhteydessä vakuutetun ansiokykyyn ja joita myönnetään myös vakuutetun perheenjäsenille pääasiassa sairauden parantumista ja vakuutetun lähipiirin suojelemista varten" (tuomiolauselman 2 kohta).
47 Näin ollen, kun otetaan huomioon riidanalaisen lainsäädännön ominaisuudet, joita olen jo kuvaillut,(42) ja erityisesti se, että hoitovakuutusjärjestelmään kuuluminen on sairausvakuutusjärjestelmään kuulumisen väistämätön ja automaattinen seuraus, olen taipuvainen ajattelemaan, että hoidon tarve käsitetään riidanalaisessa lainsäädännössä ruumiinvoimien heikentymisenä, joka rinnastetaan sairauteen käsitteen laajassa merkityksessä.(43) Hoitovakuutuksen tarkoituksena on täydentää ja laajentaa sairausvakuutusta joko käyttämällä olemassa olevia sairausetuuksia sellaisinaan tai uusilla piirteillä täydennettyinä taikka käyttämällä uusia etuuksia, joilla on kuitenkin samat tavoitteet. Näin ollen tämä vakuutus kokonaisuutena tarkasteltuna muodostaa etuuksien järjestelmänä ensi arviolta sosiaaliturvan "uuden alan", jota on hieman vaikea luokitella asetuksen N:o 1408/71
4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin perinteisiin aloihin. Jos termejä "sosiaaliturva" ja "sairaus" kuitenkin yhtäältä tulkitaan sopivan laajasti ja jos toisaalta otetaan huomioon riidanalaisen vakuutuksen ominaisuudet, se voidaan mielestäni rinnastaa sairausvakuutukseen. Näin ollen kyseessä olevat etuudet on rinnastettava sairausetuuksiin käsitteen laajassa merkityksessä. Lisäksi melkein kaikkien asiassa kirjallisia huomautuksia esittäneiden osapuolten (kantajat sekä Itävallan, Ruotsin ja Saksan hallitus) käsitykset vaikuttavat tältä osin yhtäpitäviltä, lukuun ottamatta komissiota, joka epäröi asettaa hoidon tarvetta minkään vakuutustapahtuman yhteyteen ja väittää yhteensovittamissäännösten antamisen olevan välttämätöntä.
48 Totean lisäksi, että käytännöllisesti katsoen hoidon tarve sopii edellä kuvatussa merkityksessä helposti yhteen niiden asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettujen muiden vakuutustapahtumien kanssa, joiden seuraus se käytännössä on. Tämä helpottaa hoitoetuuksien pitämistä sairausetuuksina, koska nämä viimeksi mainitut, jotka käsittävät monenlaisia luontois- ja rahaetuuksia, sopivat helpommin yhteen sellaisten muihin vakuutustapahtumiin liittyvien etuuksien kanssa, jotka koostuvat yleensä ainoastaan rahaetuuksista.(44)
49 Vielä viimeinen huomio etuuksien oikeudellista määrittelyä koskevan selvitykseni päätteeksi. Olen edellä huomauttanut, että hoitoetuuksien ja vanhuus- tai työkyvyttömyysetuuksien välinen yhteys ei ole mielestäni läheinen. Katson, että vanhuuden tai työkyvyttömyyden ja hoidon tarpeen välistä suhdetta, samoin kuin näitä tapahtumia vastaavien etuuksien välistä suhdetta, ei ole tällaisen etäisen yhteyden perusteella mahdollista pitää "pääasiallisen" tapahtuman tai etuuden ja "liitännäisen" tapahtuman tai etuuden välisenä suhteena. On totta, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa Biason, yhdistetyissä asioissa Giletti ym. ja asiassa komissio vastaan Ranska antamissaan tuomioissa,(45) että täydentävä avustus, jolla pyrittiin korottamaan vanhuus-, työkyvyttömyys- ja jälkeenjääneiden eläkkeitä, kuului asetuksen N:o 1408/71 sosiaaliturvajärjestelmään sen vuoksi, että se liittyi suoraan säännösten nojalla asetuksen soveltamisalaan jo kuuluviin etuuksiin. Tätä oikeuskäytäntöä ei mielestäni voida kuitenkaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa ainakaan luontoisetuuksina myönnettävien hoitoetuuksien osalta käsitteen suppeassa merkityksessä ennen kaikkea kahdesta syystä. Ensinnäkin kyseisissä asioissa oli kyse luonteeltaan samanlaisista etuuksista (eläke ja sitä täydentävä etuus eli rahaetuudet), mistä ei ole välttämättä kyse nyt käsiteltävässä asiassa. Toiseksi kyseinen täydentävä etuus liittyi peruseläkkeeseen suoraan säännösten nojalla, kun taas nyt käsiteltävässä asiassa hoitoetuuksien myöntäminen on ainoastaan muiden vakuutustapahtumien toteutumisen mahdollinen seuraus.
c) Luontoisetuus vai rahaetuus
50 Oletettaessa, että riidanalaiset etuudet ovat sairausetuuksia, on seuraavaksi tutkittava, onko kyse luontoisetuuksista vai rahaetuuksista. Tämä kysymys koskee vain hoitoavustusta, sillä muiden etuuksien osalta ratkaisusta ei ole mitään epäselvyyttä. Kysymys on erittäin merkityksellinen, kun kyse on mahdollisuudesta viedä hoitoavustus maasta, mitä tutkitaan myöhemmin.
51 Saksan hallitus, joka viittaa asiassa Vaassen-Göbbels annettuun tuomioon,(46) väittää, että hoitoavustus on luontoisetuuksien korvike. Tämä johtuu siitä, että se maksetaan itse asiassa muiden SGB:ssä tarkoitettujen hoitoetuuksien sijaan. Saksan hallitus toteaa lisäksi, että vaikka hoidon tarpeesta johtuvia menoja ei tarvitse näyttää toteen, vakuutettu on kuitenkin velvollinen käymään säännöllisissä tarkastuksissa sen selvittämiseksi, onko avustusta käytetty hoidon tarpeesta johtuviin tarkoituksiin; jos näin ei ole, avustuksen maksaminen voidaan keskeyttää.
52 Kantajat sekä Itävallan ja Ruotsin hallitus ja komissio ovat sen sijaan sitä mieltä, että kyseinen avustus on rahaetuus. He huomauttavat tältä osin, että kuukausittaista avustusta ei ole tarkoitettu kattamaan mitään erityistä kustannusta eikä avustuksen käyttötarkoitusta valvota millään tavalla.
53 Oikeuskäytännön mukaan käsite "luontoisetuus" ei sulje pois sitä, että tällainen etuus muodostuu rahasummasta, jonka toimivaltainen laitos suorittaa esimerkiksi korvaamalla vakuutetun maksamia sairauskuluja, ja on yhdentekevää, maksetaanko nämä summat työntekijälle itselleen vai kolmannelle henkilölle.(47) Lisäksi rahaetuuksilla on ennen kaikkea tarkoitettu korvata sairaalle työntekijälle aiheutunut palkan menetys ja siten varmistaa työntekijän toimeentulo, joka muuten voisi vaarantua.(48)
54 Nyt käsiteltävässä asiassa ei voida olla ottamatta huomioon sitä, että riidanalainen hoitoavustus maksetaan, jotta vakuutettu voisi hankkia itselleen juuri hänelle sopivan hoitomuodon niin, että hän on velvollinen käymään toimivaltaisen laitoksen suorittamissa säännöllisissä tarkastuksissa. Tältä kannalta katsoen hoitoavustuksella on yhdenmukaisia piirteitä luontoisetuuden kanssa, kuten Saksan hallitus toteaa.
55 Toisaalta kyseinen avustus ei kuitenkaan ole minkään erityisten hoitokustannusten korvaus, mistä oli kyse asiassa Vaassen-Göbbels. Kuten asiassa huomautuksia esittäneet muut osapuolet ovat täydellä syyllä korostaneet, kuukausittainen avustus on sitä vastoin kiinteämääräinen, riippuu hoidon tarpeen asteesta ja, kuten olen todennut,(49) vastaa puolta luontoisetuuksien kuukausittaisesta enimmäisarvosta luokassa I ja alle puolta tästä enimmäisarvosta luokissa II ja III. Lisäksi, vaikka luokkaan III kuuluvia vakavia tapauksia varten on säädetty luontoisetuuksien korotusmahdollisuus, tällaista mahdollisuutta ei ole tietääkseni säädetty kyseistä luokkaa vastaavan avustuksen osalta. Tältä kannalta katsoen hoitoavustus ei vaikuta luontoisetuuksien "korvikkeelta". Tietenkään ei ole poissuljettua, että vakuutuslaitos korvaa vain osan vakuutetun suorittamista kuluista, mutta jopa näissä tapauksissa se korvaa tavallisesti tietyn prosenttiosuuden syntyneistä kuluista, mistä ei ole kyse nyt käsiteltävässä tapauksessa.
56 Lisäksi se mahdollisuus on nyt käsiteltävässä asiassa erityisen merkityksellinen, että vakuutettu voi Saksan lainsäädännön mukaan valita itse hänelle sopivan hoidon turvautumalla tavallisesti sukulaiseen tai tuttavaan. Laissa säädetään tämä mahdollisuus jopa
vakavissa luokkaan III kuuluvissa tapauksissa, kun sitä vastoin ei näytä olevan tarkkoja sääntöjä tai rajoituksia, jotka koskisivat vakuutetun vapautta valita pikemminkin rahaetuuksia kuin luontoisetuuksia. Tämä valinnanvapaus ei kuitenkaan johda siihen, että riidanalaista avustusta olisi pidettävä sairauden johdosta annettavana luontoisetuutena tai tällaisen etuuden korvikkeena. Luontoisetuuksina myönnettävien sairausetuuksien osalta vakuutettu on etenkin vakavissa tapauksissa yleensä velvollinen noudattamaan lääkärin määräämää hoitoa, eikä hän voi määritellä sitä vapaasti eikä varsinkaan ryhtyä hankkimaan tätä hoitoa itse kertakorvausta vastaan.
57 Mielestäni ratkaisevaa ei ole, että vakuutettu on velvollinen käymään kausittaisissa tarkastuksissa ja että avustuksen maksaminen voidaan keskeyttää tietyin edellytyksin, joita en ole täysin ymmärtänyt. Tämä johtuu siitä, että kyseisten tarkastusten tarkoituksena vaikuttaa olevan sen selvittäminen, täyttyvätkö avustuksen myöntämisen lailliset edellytykset edelleen (eli onko vakuutettu edelleen hoidon tarpeessa vai onko hän kuntoutunut, minkä loogisena seurauksena olisi avustuksen maksamisen keskeyttäminen, ja myös onko hoidon tarve yhä samanasteista vai onko asianomaisen tila parantunut tai heikentynyt, mikä saattaa johtaa asianomaisen uuteen luokitteluun ja avustuksen maksamiseen tämän uuden luokittelun mukaisesti), pikemminkin kuin sen valvominen, miten avustusta on todellisuudessa käytetty.
Lisäksi tällaisten tarkastusten toteuttamisessa ei ole mitään erikoista. Asetuksen N:o 574/72
18 artiklan, jossa vahvistetaan asetuksen N:o 1408/71
19 artiklan täytäntöönpanoa koskevat säännöt, nojalla asuinpaikan laitoksen suorittamien hallinnollisten tarkastusten ja lääkärintarkastusten (tai lääkärintarkastusten, jotka toimivaltainen laitos on oikeutettu suorittamaan) tarkoitus on sama, eli niissä selvitetään työkyvyttömyyden olemassaolo (tai jatkuminen), jotta työntekijä voi saada (tai saada edelleen ) rahallisia sairausetuuksia asuinpaikassaan.
58 Ottaen huomioon nämä jälkimmäiset ominaisuudet, jotka ovat ratkaisevia, olen sitä mieltä, että riidanalainen etuus on rahallinen sairausetuus, jolla pyritään korvaamaan tapauksesta riippuen joko palkan tai eläkkeen menetys, jonka vakuutetun heikosta terveydestä johtuva menojen kasvu hänelle aiheuttaa.(50)
B Vientikelpoisuus
59 Seuraavaksi tutkin mahdollisuutta viedä kyseiset etuudet ja erityisesti hoitoavustus maasta. Saksan hallitus väittää tältä osin, että hoitoavustusta ei luontoisetuuksina myönnettävien sairausetuuksien "korvikkeena" voida periaatteessa viedä maasta, jos asuinvaltiossa ei myönnetä vastaavia etuuksia (asetuksen N:o 1408/71
19 artiklan 1 kohdan a alakohta). Sen sijaan asiassa huomautuksia esittäneet muut osapuolet katsovat, että riidanalainen hoitoavustus voidaan rahaetuutena viedä maasta joko asetuksen N:o 1408/71
19 artiklan 1 kohdan perusteella (kantajat ja Itävallan hallitus) tai perustamissopimuksen 7 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti (Ruotsin hallitus ja komissio).
60 Ennen siirtymistä perustamissopimuksen säännöksiin tutkin kysymystä vientikelpoisuudesta asetuksen N:o 1408/71 mukaisesti.
61 Kysymys yksinkertaistuu, jos pitäydytään jo esittämässäni käsityksessä, jonka mukaan riidanalainen avustus on rahallinen sairausetuus. Asetuksen 19 artiklan 1 kohdan b alakohdan, jossa konkretisoidaan neuvostolle perustamissopimuksen 51 artiklan b alakohdassa annettu tehtävä, nojalla kyseisen etuuden maksamista ei saa keskeyttää vain sillä perusteella, että edunsaaja asuu toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa toimivaltainen laitos sijaitsee.(51) Näin ollen kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvä asumisedellytys, joka estää rahallisen sairausetuuden viennin maasta, on näiden säännösten vastainen, ja kansallisen tuomioistuimen on jätettävä se soveltamatta. Tämä seuraa edellä mainituista yhteisön säännöksistä ilman, että olisi sovellettava perustamissopimuksen 48 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1408/71
3 artiklan 1 kohtaa, joissa vahvistetaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaate.(52)
62 Tutkin kuitenkin myös sitä, olisiko johtopäätös sama, jos kyse olisi pelkästään luontoisetuuksina myönnettävistä sairausetuuksista.
63 Heti alkuun on todettava, että en yhdy Saksan hallituksen väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisten etuuksien kaltaisia etuuksia ei voi viedä maasta, vaikka oletettaisiin, että ne molemmat ovat luontoisetuuksina myönnettäviä sairausetuuksia, jos muissa jäsenvaltioissa ei tunneta saksalaisten hoitoetuuksien kaltaisia etuuksia.
64 Asetuksen N:o 1408/71
19 artiklan 1 kohdan a alakohta(53) ei tarkoita mielestäni sitä, että asuinpaikan laitos maksaa sairausetuudet vain silloin, kun se soveltaa sellaista sairauteen liittyvää "järjestelmää" tai "erikoisalaa", joka vastaa työskentelyvaltiossa voimassaolevaa järjestelmää tai erikoisalaa, vaan sitä, että nämä etuudet maksetaan myös silloin, kun kyseisellä laitoksella on objektiivisesti arvioituna mahdollisuus myöntää haettuja etuuksia, riippumatta siitä, minkänimiseen erityiseen sosiaaliturvajärjestelmään tämä etuus sisältyy.
65 Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin totesi asiassa Jordens-Vosters antamassaan tuomiossa,(54) että "sairausetuudella" tarkoitetaan kaikkia etuuksia, joita annetaan sairaustapauksissa, mukaan lukien esimerkiksi terveydenhoito, olipa se sosiaaliturvalainsäädäntö minkätyyppinen hyvänsä, jossa tällaisista etuuksista säädetään, kunhan kyse on lainsäädännöstä, joka kuuluu kyseisiä tapauksia koskevan sosiaaliturvan alaan (8 kohta).
Näin ollen kyseiset etuudet "käsittävät etuudet, joista säädetään työkyvyttömyyttä koskevassa lainsäädännössä ja jotka ovat luonteeltaan lääketieteelliseen tai kirurgiseen terveydenhoitoon kuuluvia etuuksia" (9 kohta).
66 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin totesi tässä samassa tuomiossa, että asetusta N:o 1408/71, jossa "vahvistetaan joukko säännöksiä, jotka perustuvat etenkin kansalaisuuteen ja asuinpaikkaan perustuvan syrjinnän kieltoon ja siihen, että työntekijä säilyttää häneen sovelletun sosiaaliturvajärjestelmän tai -järjestelmien nojalla saavutetut etuudet" (11 kohta), ei voida myös asetuksen 19 ja 28 artikla huomioon ottaen tulkita siten, että työskentelyvaltion toimivaltaista laitosta kiellettäisiin myöntämästä toisen jäsenvaltion alueella asuvalle vakuutetulle sellaisia täydentäviä sosiaaliturvaetuuksia, joihin vakuutetulla ei ole oikeutta, mutta joita työskentelyvaltion toimivaltainen laitos voi myöntää hänelle vapaasti (13 ja 14 kohta).
67 Yhteisöjen tuomioistuin sitä paitsi katsoi asiassa Pierik I antamassaan tuomiossa(55) todettuaan, että "perustamissopimuksen yleisissä tavoitteissa asetuksen (ETY) N:o 1408/71
22 artikla kuuluu toimenpiteisiin, joilla pyritään siihen, että työntekijä, joka on yhteisön jäsenvaltion kansalainen, voi riippumatta siitä, missä kansallisessa laitoksessa hänet on vakuutettu, tai riippumatta hänen asuinpaikastaan saada missä tahansa muussa jäsenvaltiossa annettavia luontoisetuuksia" (14 kohta), että sanamuodolla "toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin luontoisetuuksiin oleskelu- tai asuinpaikan laitoksesta" (22 artiklan 1 kohdan b alakohta) tarkoitetaan sen jäsenvaltion, jossa asianomainen asuu, annettavaksi kuuluvien etuuksien lisäksi etuuksia, joita toimivaltaisella laitoksella on mahdollisuus antaa (21 kohta); kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, tämä johtuu siitä, että asetuksessa edellytetään, että työntekijälle annetaan hänen terveydentilansa kannalta aiheellisinta ja tehokkainta hoitoa riippumatta siitä, missä hän asuu tai missä näitä hoitoja voi yhteisön alueella saada (17 ja 22 kohta).
68 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Pierik II antamassaan tuomiossa,(56) jossa se vahvisti ja täydensi asiassa Pierik I antamaansa tuomiota, asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan osalta, että sen jälkeen kun työskentelyvaltion laitos on antanut luvan, sen jäsenvaltion laitoksen, johon asianomainen menee saadakseen terveydentilansa kannalta aiheellista hoitoa, on myönnettävä kyseistä hoitoa, "vaikka sen soveltaman lainsäädännön mukaan sillä ei ole velvollisuutta vaan ainoastaan mahdollisuus hoidon antamiseen" (13-15 kohta).
69 Yhteisöjen tuomioistuin tulkitsi asioissa Pierik I ja II tietenkin asetuksen N:o 1408/71
22 artiklaa, joka koskee luontoisetuuksina myönnettäviä sairausetuuksia matkoilla, eli silloin kun työntekijä oleskelee tilapäisesti ulkomailla (1 artiklan i alakohta), kun taas "19 artikla koskee työntekijöitä, jotka asuvat muun jäsenvaltion kuin toimivaltaisen jäsenvaltion alueella, eli työntekijöitä, jotka 'vakinaisesti oleskelevat' siellä" (1 artiklan h alakohta).(57)
70 Näiden kahden säännöksen lähes samanlaisen sanamuodon muotoilu (19 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 22 artiklan 1 kohdan i alakohdan - kuten myös 25 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 28 artiklan 1 kohdan a alakohdan) perusteella ei mielestäni kuitenkaan voida ajatella, että samojen periaatteiden on sovelluttava kaikkiin asetuksen III osaston 1 luvussa tarkoitettuihin luontoisetuuksina myönnettäviin sairausetuuksiin.(58) Näin ollen työntekijän on saatava
asuinvaltiossaan kaikki ne luontoisetuuksina myönnettävät sairausetuudet, jotka sille voidaan antaa tämän valtion lainsäädännön nojalla, riippumatta siitä, mikä on sen sosiaaliturvajärjestelmän tarkka nimitys, johon ne kuuluvat. Toisin sanoen asuinvaltion toimivaltainen laitos voi kieltäytyä myöntämästä luontaisetuuksia ainoastaan silloin, kun vakuutetun terveydentilan edellyttämä hoito on täysin tuntematonta eikä kyseisellä laitoksella ole mitään mahdollisuutta myöntää sitä - eikä vain sen vuoksi, että sen soveltamassa lainsäädännössä ei tunneta itsenäisiä hoitoetuuksia tai että tämänkaltainen etuus tunnetaan toisen sosiaaliturvan alan yhteydessä.
71 Olisi nimittäin epäjohdonmukaista ja asetuksella N:o 1408/71 tavoiteltavien päämäärien vastaista väittää, että tässä asetuksessa edellytetään, että silloin kun palkattu työntekijä oleskelee tilapäisesti toisessa jäsenvaltiossa, hänen terveytensä suojelu varmistetaan korkealaatuisella hoidolla ja kaikin mahdollisin keinoin, mutta kun sama palkattu työntekijä oleskelee vakinaisesti tämän saman jäsenvaltion alueella, tyydytään huonompilaatuiseen ja tavanomaisin keinoin toteutettavaan hoitoon.
72 Jos tämä soveltuu pelkkiin luontoisetuuksiin, en näe mitään ongelmaa siinä,
että hoitoavustus viedään maasta, vaikka sen oletettaisiinkin olevan luontoisetuuksina myönnettävien sairausetuuksien korvike, kuten Saksan hallitus väittää. Mikään käytännön syy, joka voi vaikeuttaa sellaisten sairausetuuksien vientiä maasta, jotka ovat pelkästään luontoisetuuksia (asuinpaikan laitoksen mahdottomuus antaa vastaavia etuuksia tms.), ei nimittäin koske tätä tapausta. Tämä johtuu siitä, että hoitoavustuksen valitessaan vakuutettu huolehtii itse välttämättömän hoidon saannista läheistensä tai tuntemansa henkilön avulla, kuten olen jo todennut. Jos vakuutetun asuinpaikassa on tällaisia henkilöitä, en näe mitään perustetta sille, että vakuutetulta voitaisiin kieltää oikeus hankkia apua näiltä henkilöiltä.
73 Saksan hallitus väittää, että kieltoa viedä etuus maasta voidaan tässä tapauksessa perustella riidanalaisen vakuutuksen ja Saksassa vallitsevien taloudellisten ja yhteiskunnallisten olosuhteiden välisellä läheisellä yhteydellä.
74 Asiassa Lenoir(59) antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin erotti toisistaan asetuksen N:o 1408/71
77 artiklan soveltamisalaan kuuluvat perhe-etuudet ja etuudet, jotka on jätetty sen soveltamisalan ulkopuolelle. Siten yhteisöjen tuomioistuin totesi, että Ranskan lainsäädännössä säädetyt kaksi perhe-etuutta eli yhden palkan avustus ja lukuvuoden alkamisavustus jäävät kyseisen artiklan soveltamisalan ulkopuolelle (11 kohta), joten niitä ei voida viedä maasta edunsaajan muuttaessa ulkomaille. Koska asiassa oli esitetty kysymys siitä, onko 77 artikla pätevä siltä osin kuin nämä kaksi etuutta eivät kuulu sen soveltamisalaan, yhteisöjen tuomioistuin totesi, mikäli tulkitsen sen tuomiota oikein, että kyseinen artikla on pätevä, koska se koskee kaikkia sellaisia perhe-etuuksia, jotka myönnetään objektiivisilla perusteilla, kuten lasten lukumäärän tai iän perusteella. "Sitä vastoin toisenlaiset etuudet [varsinkin yhden palkan avustus] tai etuudet, joiden myöntämistä koskevat muut edellytykset, mistä on kyse esimerkiksi etuudessa, jonka tarkoituksena on kattaa tietyt lasten lukuvuoden alkamisesta aiheutuvat kulut, liittyvät useimmiten läheisesti sosiaaliseen ympäristöön ja näin ollen asianomaisen asuinpaikkaan" (16 kohta).
75 Tätä oikeuskäytäntöä ei kuitenkaan voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Edellä esittämäni mukaisesti(60) hoitoavustuksen tarkoituksena on täydentää ja korottaa sairausetuuksia, ja siten se rinnastetaan asetuksen 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 19 artiklassa tarkoitettuihin sairausetuuksiin, eikä sitä suljeta niiden soveltamisalan ulkopuolelle millään toisella säännöksellä. Näin ollen sitä ei voida kohdella eri tavoin kuin etuuksia, joihin se rinnastetaan.(61) Kyseisen etuuden ei mielestäni myöskään voida katsoa olevan erityisesti sidoksissa Saksassa vallitseviin taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin olosuhteisiin, koska vakuutustapahtuma tunnetaan joka tapauksessa kaikissa jäsenvaltioissa, eikä sillä seikalla ole merkitystä, että se kuuluu erilaisiin sosiaaliturvajärjestelmiin ja että myönnettävät etuudet ovat luonteeltaan tai määriltään osittain erilaisia.
76 Sen Saksan hallituksen väitteen osalta, joka koskee vaikeutta suorittaa tarkastuksia ulkomailla, on kaikki olennainen jo todettu 57 kohdassa. Tyydyn siten toteamaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan voimassaolevien asetusten soveltamisesta johtuvat käytännön vaikeudet eivät voi rajoittaa niitä oikeuksia, joita yksityiset oikeussubjektit saavat yhteisön sosiaaliturvalainsäädäntöä koskevien periaatteiden perusteella, koska kyseiset käytännön ongelmat voidaan aina saattaa asetuksen N:o 1408/71
81 artiklan d alakohdassa tarkoitetun hallintotoimikunnan käsiteltäväksi.(62)
Missään tapauksessa ei voida hyväksyä sitä, että käytännön ongelmat voisivat johtaa etuuksia koskevan oikeuden menettämiseen, erityisesti kun kyse on pääasian kantajien kaltaisista rajatyöntekijöistä. Kuten kantajat täydellä syyllä korostavat, vaikka toimivaltainen saksalainen laitos toivoo, että sen lääkärit tutkisivat vakuutetun, tällaista tutkimusta ei ole vaikea toteuttaa eikä se ole erityisen kallista, kun kyse on työntekijöistä, jotka asuvat muutaman kilometrin päässä Ranskan ja Saksan väliseltä rajalta.
C Vakuutusjärjestelmään kuuluminen ja sen seuraukset
a) Vakuutusjärjestelmään kuuluminen
77 Kansalliselle tuomioistuimelle esittämässään kolmannessa ja neljännessä vaatimuksessa Molenaar ja Fath-Molenaar vaativat toissijaisesti (eli siinä tapauksessa, että kansallinen tuomioistuin katsoo, että kantajilla ei ole oikeutta etuuksiin, koska he asuvat Saksan ulkopuolella), että heidät vapautetaan velvollisuudesta kuulua vakuutusjärjestelmään ja että jo suoritetut vakuutusmaksut määrätään palautettaviksi.
78 Kansallinen tuomioistuin arvioi näitä merkittäviä vaatimuksia ja katsoi konkludenttisesti, että Saksan lainsäädännössä säädetty asumisedellytys ei aiheuta ongelmia yhteisön oikeuden kannalta.
79 Olen jo esittänyt oman näkökantani, jonka mukaan riidanalainen vakuutus kuuluu asetuksen N:o 1408/71 sairausetuuksia koskevaan lukuun, jossa säännellään muun muassa kyseisten sosiaaliturvaetuuksien maasta vientiin liittyviä ongelmia, ja SGB:n 34 §:n kaltainen asumisedellytys on asetuksen säännösten vastainen. Jos tämä tulkinta hyväksytään, mikä merkitsisi kantajien tärkeimpien vaatimusten hyväksymistä, on tarpeetonta tutkia kantajien toissijaisia vaatimuksia. Rajoitun käsittelemään niitä suppeasti.
80 Yhteisöjen tuomioistuin on todennut vakiintuneesti, että tällä hetkellä voimassa olevan yhteisön oikeuden mukaan jäsenvaltiot säilyttävät toimivaltansa säännellä sosiaaliturvajärjestelmiään.(63) Riidanalaisen järjestelmän kaltaiseen lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuulumista koskevien edellytysten joukossa on sekä velvollisuus kuulua määrättyyn sosiaaliturvan alaan että velvollisuus maksaa sen rahoittamiseen tarkoitettuja vakuutusmaksuja. Tällaisilla järjestelmillä on nimittäin sosiaalisia tavoitteita, ja ne perustuvat yhteisvastuun periaatteelle, joka edellyttää velvollisuutta kuulua järjestelmän piiriin ja maksaa vakuutusmaksuja niiden talouden tasapainon ja pysyvyyden varmistamiseksi.(64)
81 Kuten olen huomauttanut,(65) jäsenvaltioilla sosiaaliturvan alalla oleva lainsäädäntövalta ei ole kuitenkaan rajoittamaton. Sitä rajoitetaan perustamissopimuksen 48-51 artiklassa, joissa ei sallita sitä, että sosiaaliturvan alalla toteutetaan toimenpiteitä, jotka koituvat välittömästi tai välillisesti siirtotyöläisten vahingoksi. Oikeuskäytännön mukaan kullekin jäsenvaltiolle kuuluu siten niiden edellytysten määrittäminen, jotka koskevat oikeutta tai velvollisuutta kuulua sosiaaliturvajärjestelmään tai johonkin kyseistä järjestelmää koskevaan erikoisalaan ja sen seurauksia, kunhan omia ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisia ei erotella tältä osin.(66) Perustamissopimuksen 51 artiklan tavoitteita ei nimittäin saavutettaisi, jos jäsenvaltiot voisivat määritellä etuuksia koskevan oikeuden saamis- tai säilyttämisedellytykset sellaisiksi, että ainoastaan omat kansalaiset voisivat ne täyttää, tai tämän oikeuden menetystä tai pidättämistä koskevat edellytykset sellaisiksi, että ne toteutuisivat toisen jäsenvaltion kansalaisten osalta helpommin kuin sen jäsenvaltion kansalaisten osalta, johon toimivaltainen laitos kuuluu.(67)
82 Tässä asiassa ei ole kiistetty sitä, että kantajat ovat kuuluessaan pakollisesti saksalaiseen vakuutusjärjestelmään hoidon tarpeen varalta saaneet periaatteessa oikeuden vastaaviin etuuksiin, vaan ainoastaan se, että saavutettu oikeus voitaisiin pidättää kantajien asuessa toisen jäsenvaltion alueella. Lisäksi kantajat kuuluvat hoitovakuutusjärjestelmään sairausvakuutusjärjestelmään kuulumisen kautta, eli objektiivisilla perusteilla ja asuinpaikastaan riippumatta. Tässä asiassa on näin ollen aivan perusteltua, että kantajat velvoitetaan Saksan lainsäädännössä(68) kuulumaan saksalaisen hoitovakuutuksen piiriin ja maksamaan vakuutusmaksuja, vaikka he asuvat toisen jäsenvaltion alueella, ja tältä osin Saksan hallitus vetoaa täysin perustellusti yhteisvastuun periaatteeseen.
83 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että kansallisia lainsäädäntöjä tarkastellaan asetuksessa N:o 3 (kuten asetuksessa N:o 1408/71) kokonaisuutena ja että kysymys suoritettujen vakuutusmaksujen palauttamisesta kuuluu näin ollen sen soveltamisalaan, jos kansallisissa laeissa on säännöksiä siitä, kun taas ainoastaan sellaisia yleisiä periaatteita sovelletaan, jotka on vahvistettu asetuksessa, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaate ja periaate asumisedellytyksestä luopumisesta.(69) Näin ollen asetus N:o 3 ei estä kansallisessa lainsäädännössä tietyin edellytyksin säädettyä vakuutusmaksujen palauttamista, vaikka vakuutettu olisi tämän jälkeen
pakollisesti vakuutettu toisessa jäsenvaltiossa, koska muuten loukattaisiin vakuutetun vapautta arvioida etujaan niiden mahdollisuuksien puitteissa, joita hänellä on kansallisen lainsäädännön perusteella.(70)
84 Asetuksen N:o 1408/71 tietyissä säännöksissä viitataan kysymykseen vakuutusmaksujen palauttamisesta. Siten asetuksen 1 artiklan t alakohdassa todetaan, että "etuuksilla" tarkoitetaan muun muassa maksujen palauttamisen muodossa annettavia rahasuorituksia; 10 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan maksujen palauttamisen edellytyksenä on, että se, jonka etua asia koskee, on lakannut olemasta pakollisesti vakuutettu, tätä edellytystä ei katsota täyttyneeksi niin kauan kuin se, jonka etua asia koskee, on pakollisesti vakuutettu työntekijänä toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan. Näissä säännöksissä viitataan kuitenkin pääasiassa maksujen palauttamista koskevaan oikeuteen, sellaisena kuin siitä mahdollisesti säädetään kuhunkin tapaukseen sovellettavassa lainsäädännössä, mutta niissä ei vahvisteta yhteisön tasolla olevaa oikeutta maksujen palauttamiseen. Asetuksen 17 a artikla, jonka Itävallan hallitus on maininnut ja jossa viitataan eläkkeensaajan oikeuteen tulla pyynnöstään tietyin edellytyksin suljetuksi asuinvaltionsa lainsäädännön piiristä, on aivan erityinen; sitä ei voida soveltaa analogisesti eikä siitä voida johtaa mitään yleistä periaatetta.
85 Näin ollen kantajat voivat pyytää vapautusta velvollisuudesta kuulua vakuutusjärjestelmään tai maksaa vakuutusmaksuja ainoastaan, jos tällainen mahdollisuus on olemassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan.
b) Etuuksien saaminen vastikkeena vakuutusjärjestelmään kuulumisesta
86 Jos velvollisuus kuulua vakuutusjärjestelmään ja maksaa vakuutusmaksuja ei ole vastoin yhteisön oikeutta, esitetään kysymys siitä, saavatko vakuutetut yhteisön oikeuteen perustuvan oikeuden vastaaviin etuuksiin, kuten muun muassa Itävallan hallitus väittää.
87 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että vakuutusmaksujen ja etuuksien välinen suhde käsitetään yhteisön oikeudessa suhteena, josta aiheutuu vastavuoroisia oikeuksia ja velvollisuuksia. Sosiaaliturvaetuudet ovat tässä suhteessa korvausta maksetuista vakuutusmaksuista, joten velvollisuus kuulua vakuutusjärjestelmään synnyttää oikeuden vastaaviin etuuksiin.
88 Siten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että "46 artiklassa säädetyssä etuuksien yhteenlaskemista ja suhteutetusti laskemista koskevassa järjestelmässä lähdetään olettamuksesta, että etuudet rahoitetaan ja saavutetaan tavanomaisesti edunsaajien omien maksujen perusteella ja että nämä etuudet lasketaan sen mukaan, kauanko he ovat kuuluneet kyseiseen vakuutusjärjestelmään".(71)
89 Yhteisöjen tuomioistuin on sitä paitsi todennut asetuksen N:o 1408/71
33 artiklaa(72) tulkiten, että "tästä säännöksestä ilmenee, että jäsenvaltion laitos voi vähentää eläkkeitä ainoastaan sosiaaliturvan piiriin kuuluvilta henkilöiltä, jotka saavat tästä vastineeksi sairausetuuksia ja äitiysavustusta kyseisen jäsenvaltion laitokselta, joka on toimivaltainen näiden etuuksien osalta. Tällaisia vähennyksiä ei sen sijaan voida tehdä, jos kyseisen jäsenvaltion laitos ei ole vastuussa näiden etuuksien maksamisesta. Näin on sellaisten sosiaaliturvan piiriin kuuluvien henkilöiden osalta, jotka asuvat toisen jäsenvaltion alueella ja saavat asuinpaikkansa perusteella etuuksia tämän jäsenvaltion toimivaltaiselta laitokselta asetuksen N:o 1408/71
27-32 artiklan nojalla."(73)
90 Asetuksella N:o 2332/89 lisätyssä 33 artiklan toisessa alakohdassa säädetään sitä vastoin, että asuinvaltio, jossa on voimassa yleinen vakuutusjärjestelmä ja jonka lainsäädännössä ei anneta oikeutta eläkkeeseen, ei voi sillä perusteella, että eläkeläinen asuu sen alueella, velvoittaa häntä maksamaan vakuutusmaksuja, jotta hän saisi sellaisia etuuksia, jotka ovat toisen jäsenvaltion laitoksen vastuulla.
Yhteisöjen tuomioistuin, joka tulkitsi tätä uutta artiklaa, totesi asiassa Noij antamassaan tuomiossa,(74) että "nämä säännökset liittyvät asetuksen N:o 1408/71 tavoitteeseen, joka on sen edistäminen, että siirtotyöläisten vapaa liikkuvuus vahvistetaan niin täydelliseksi kuin mahdollista. Useilla muilla säännöksillä pyritään tässä tarkoituksessa poistamaan tätä perusvapautta koskevia esteitä, jotka ovat samankaltaisia kuin riidanalaisista vakuutusmaksuista johtuva este, ja etenkin niitä esteitä, jotka johtuvat asuinpaikan muuttamisesta jäsenvaltiosta toiseen ja usean kansallisen lainsäädännön samanaikaisesta soveltamisesta. Olisi tämän tavoitteen vastaista, että työntekijältä voitaisiin yleistä etua koskevien syiden puuttuessa viedä osa siitä eläkkeestä, johon on saatu oikeus jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, vain sillä perusteella, että hän on muuttanut toiseen jäsenvaltioon" (13 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi tässä tuomiossa todettuaan, että 33 artiklan säännökset "ovat seurausta sen yleisemmän periaatteen soveltamisesta, että eläkkeensaajaa ei tämän jäsenvaltiossa asuessa voi vaatia maksamaan pakollisia vakuutusmaksuja jonkin toisen jäsenvaltion laitoksen vastuulla olevien etuuksien kattamiseksi" (14 kohta, kursivointi tässä), että tämä ei kuitenkaan estä sitä, että asianomainen vakuutetaan yleisessä vakuutusjärjestelmässä siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu (15 kohta).
91 Se merkitys, joka yhteisön oikeudessa annetaan vakuutusmaksujen ja etuuksien väliselle suhteelle, johtuu mielestäni sen sijaan siitä, että asetuksen N:o 1247/92(75) antamisesta lähtien asetusta N:o 1408/71 on sovellettu nimenomaisesti myös maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin (4 artiklan 2 a kohta). Nämä etuudet myöntää nyttemmin yksinomaisesti asuinpaikan laitos omalla kustannuksellaan (10 a artikla), kun taas ennen tehtyä muutosta niihin sovellettiin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan periaatetta asumisedellytyksestä luopumisesta. Juuri se, että näitä etuuksia ei rahoiteta vakuutettujen suorittamilla maksuilla ja että ne liittyvät näin ollen yksinomaisesti etuudet myöntävässä valtiossa vallitseviin mahdollisuuksiin ja olosuhteisiin, mahdollisti sen, että neuvosto jätti ne asumisedellytyksestä luopumista koskevan periaatteen ulkopuolelle, ja yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tämä poissulkeminen ei ollut perustamissopimuksen 51 artiklan vastaista.(76)
92 Näin ollen tästä voidaan mielestäni johtaa siirtotyöläisten sosiaaliturvaa koskevan yhteisön oikeuden perustana oleva yleinen periaate, jonka mukaan silloin, kun siirtotyöläiset kuuluvat pakolliseen vakuutusjärjestelmään, mikä merkitsee velvollisuutta maksaa vakuutusmaksuja toimivaltaisessa jäsenvaltiossa, ja kun he ovat saaneet tämän valtion lainsäädäntöön perustuvan oikeuden, heillä on kaikissa tapauksissa oikeus saada vastaavia etuuksia, jollei yhteisön oikeuden nimenomaisessa säännöksessä toisin säädetä.
93 Tämä periaate on osittain laajempi kuin periaate saavutettujen oikeuksien säilyttämisestä tai sosiaaliturvaetuuksien vientikelpoisuudesta, mikä johtuu erityisesti kolmesta eri seikasta. Ensinnäkin tässä periaatteessa tuodaan esiin sen henkilökohtaisen oikeuden luonne, joka siirtotyöläisellä on riippumatta siitä, missä hän yhteisön alueella oleskelee, niihin etuuksiin, joiden rahoittamiseen hän on osallistunut tekemänsä työn ja mahdollisesti myös säästöjensä taloudellisella tuotolla. Siten tunnustetaan eurooppalaisen työntekijän eli Euroopan unionin kansalaisen myötävaikutus niiden jäsenvaltioiden talouden ja sosiaaliturvajärjestelmien rakentamiseen, joissa hän on antanut työpanoksensa. Toiseksi periaatteessa korostetaan sitä, että yhteisvastuun periaate, joka säätelee lakisääteisiä sosiaaliturvajärjestelmiä, kuten olen jo todennut, ei ole yksipuolinen. Tämä merkitsee, että yhteisvastuun periaate ei edellytä ainoastaan sitä, että työntekijä suostuu tekemään uhrauksia järjestelmän hyväksi. Päinvastoin se velvoittaa järjestelmän osoittamaan solidaarisuutta työntekijää kohtaan tarvittaessa, eli silloin kun vakuutustapahtuma toteutuu. Kolmanneksi kyseinen periaate koskee kaikkia sosiaaliturvaetuuksia, olivatpa ne rahaetuuksia tai luontoisetuuksia, mikäli nämä viimeksi mainitut, jotka ovat yhtä tärkeitä kuin ensin mainitut, eivät eroa niistä olennaisesti, koska nämä molemmat on tarkoitettu vakuutetun elintärkeiden tarpeiden tyydyttämistä varten. Siten tuodaan esiin se todellinen merkitys, joka on perustamissopimuksen 51 artiklalla, jossa taataan vähimmäissuoja määräämällä, että neuvosto toteuttaa muun muassa sellaiset toimenpiteet, joilla turvataan se, että "b) etuudet maksetaan jäsenvaltioiden alueella asuville".(77) Tavoitteena voi olla ainoastaan kaikkien sosiaaliturvaetuuksien "antamisen" varmistaminen.
94 Tätä tulkintaperiaatetta voidaan soveltaa tässä asiassa - ja sitä on jo sovellettukin tässä ratkaisuehdotuksessa konkludenttisesti - kysymykseen riidanalaisen vakuutuksen oikeudellisesta määrittelystä ja sen liittämisestä johonkin asetuksessa N:o 1408/71 olevista perinteisistä sosiaaliturvan aloista sekä kysymykseen asetuksen 19 artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamisesta maksettaessa luontoisetuuksina myönnettäviä sairausetuuksia ulkomaille.
95 Tältä osin Saksan hallituksen väite, jonka mukaan kantajien on maksettava koko elämänsä ajan sosiaaliturvamaksuja sellaiseen järjestelmään, josta he eivät tarpeen vaatiessa saa mitään etuuksia, jos he asuvat toisessa jäsenvaltiossa, ei ole yhteisvastuun periaatteen nojalla ainoastaan kestämätön; se on myös yhteisön oikeuden vastainen.
D Asetus N:o 1612/68
96 Totean muutaman sanan komission esiin tuomasta kysymyksestä eli riidanalaisten etuuksien mahdollisesta määrittelystä asetuksessa N:o 1612/68 tarkoitetuiksi sosiaalisiksi eduiksi.
97 Asetuksen N:o 1408/71 ja N:o 1612/68 välistä suhdetta koskeva oikeuskäytäntö on vaihtelevaa.(78) Sitä tarkasteltaessa voidaan erottaa kaksi pääasiallista käsityskantaa.
a) Ensimmäisen käsityskannan mukaan se, että etuus kuuluu toisen asetuksen soveltamisalaan, merkitsee, että se jää toisen asetuksen ulkopuolelle. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin todennut tietyissä tapauksissa nimenomaisesti, että ensin on tutkittava, kuuluuko riidanalainen lainsäädäntö tai etuus perustamissopimuksen 51 artiklassa ja asetuksessa N:o 3 tai asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitetun käsitteen sosiaaliturva alaisuuteen, koska se, onko kyse asetuksen N:o 1612/68
7 artiklassa tarkoitetusta sosiaalisesta edusta, tutkitaan ainoastaan, jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi.(79)
b) Toisen, nähtävästi vallitsevan käsityskannan, mukaan ei ole poissuljettua, että etuus voi kuulua samalla kertaa sekä käsitteen sosiaaliturva että käsitteen sosiaalinen etu alaisuuteen, mikä johtaa siihen, että näitä kahta asetusta sovelletaan samanaikaisesti.
i) Siten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Inzirillo antamassaan tuomiossa,(80) että vammautuneelle aikuiselle annettava avustus on sekä perustamissopimuksen 51 artiklassa ja asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettu sosiaaliturvaetuus (9 ja 22 kohta) että asetuksen N:o 1612/68
7 artiklassa tarkoitettu sosiaalinen etu (21 kohta).
ii) Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa komissio vastaan Belgia 10.11.1992 antamassaan tuomiossa,(81) että Belgian kuningaskunta oli laiminlyönyt sille ETY:n perustamissopimuksen ja erityisesti asetuksen N:o 1612/68
7 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan perusteella kuuluvia velvollisuuksiaan pitäessään voimassa asumisajan pituutta Belgiassa koskevan edellytyksen, jotta Belgian lainsäädännön alaisuuteen kuuluville muiden jäsenvaltioiden työntekijöille voitiin myöntää vammaisille tarkoitettuja avustuksia, kansaneläkettä ja toimeentulotukea (minimex).
iii) Tämä oikeuskäytäntö vahvistettiin asiassa komissio vastaan Luxemburg 10.3.1993 annetussa tuomiossa.(82) Yhteisöjen tuomioistuin totesi tässä tuomiossa, jossa oli kyse äitiysavustuksesta, että "koska asetuksen N:o 1612/68 soveltamisala on työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta yleinen, sen 7 artiklan 2 kohtaa voidaan soveltaa sosiaalisiin etuihin, jotka kuuluvat samanaikaisesti asetuksen N:o 1408/71 erityiseen soveltamisalaan" (21 kohta).(83)
iv) Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän käsityksen asiassa Schmid antamassaan tuomiossa(84) (17 kohta). Se totesi tässä tuomiossa, että vammautuneille aikuisille tarkoitettu avustus kuului asetuksen N:o 1408/71 aineelliseen soveltamisalaan (10 kohta), mutta että sitä ei voitu hakea sellaiselle henkilölle, joka ei kuulunut asetuksen henkilölliseen soveltamisalaan (siirtotyöläisen täysi-ikäinen vammautunut tytär - 14 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että kyseinen avustus oli (myös) asetuksessa N:o 1612/68 tarkoitettu sosiaalinen etu (18 kohta), jota siirtotyöläinen voi vaatia tyttärelleen (26 kohta).(85)
98 Ensiksi on huomattava, että perustamissopimuksen 48 ja 49 artiklan, joihin viitataan asetuksen N:o 1612/68 johdanto-osassa, sekä 51 artiklan, johon asetus N:o 1408/71 perustuu, välillä ei ole mitään selkeää erottelua. Nämä artiklat kuuluvat perustamissopimuksen III osaston 1 lukuun, jonka tavoitteena on edistää työntekijöiden vapaata liikkuvuutta. Kun 48 artiklan 2 kohdassa määrätään kansalaisuuteen perustuvan "työehtoja" koskevan syrjinnän poistamisesta, siinä tarkoitetaan myös sosiaaliturvamääräyksiä.(86)
99 Näiden kahden etuuksien ryhmän välillä oleva läheinen yhteys ja niiden yhteinen tavoite ei mielestäni kuitenkaan riitä perustelemaan sitä, että molempia asetuksia olisi sovellettava kussakin tapauksessa. Perustamissopimuksen 51 artikla on luonteeltaan erityinen verrattuna 48 artiklaan, ja on myönnettävä, että näiden artiklojen perusteella annettujen asetusten välinen yhteys on samanlainen. Lisäksi asetus N:o 3, jossa säädettiin samoista kysymyksistä kuin asetuksessa N:o 1408/71, jolla se korvattiin, oli voimassa jo
silloin, kun asetus N:o 1612/68 annettiin; koska toisin ei ole ilmoitettu, on näin ollen katsottava, että asetuksessa N:o 1612/68 säännellään kysymyksiä, jotka eivät kuuluneet jo asetuksen N:o 3 (eivätkä siten kuulu tällä hetkellä asetuksen N:o 1408/71) soveltamisalaan, ja että näiden asetusten aineellinen soveltamisala on siten erilainen. Totean lisäksi, että asetuksen N:o 1408/71 henkilöllinen soveltamisala on hieman erilainen siitä lähtien, kun itsenäiset ammatinharjoittajat saatettiin asetuksen N:o 1408/71 piiriin.(87)
100 Edellä i-iv kohdassa mainittujen tuomioiden perusteella ei mielestäni voida olla toista mieltä. Nämä tuomiot koskevat itse asiassa erityisiä etuuksia, jotka kuuluvat samanaikaisesti sekä sosiaaliturvan että sosiaalihuollon piiriin ja jotka on luokiteltu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tavallisesti ensin mainittuun ryhmään. Mahdollisuus näiden kahden asetuksen samanaikaiseen soveltamiseen, jos sitä on enää lainkaan, on hyvin rajoitettu nyt kun kysymystä säännellään asetuksessa N:o 1247/92. En kuitenkaan ole sitä mieltä, että asetuksen N:o 1612/68 yleiset säännökset voisivat vaikuttaa riidanalaisten etuuksien kaltaisiin, mielestäni sosiaaliturvan alaan selkeästi kuuluviin etuuksiin, joita säännellään asetuksen N:o 1408/71 yksityiskohtaisilla säännöksillä. Näin ollen asetuksen N:o 1612/68 tutkiminen on mielestäni tarpeetonta.
101 Jos riidanalaisia etuuksia halutaan kuitenkin pitää sosiaalisena etuna, on muistettava, että perustamissopimuksen 48 artiklassa ja asetuksen N:o 1612/68 7 artiklassa kielletään paitsi välitön, myös välillinen kansalaisuuteen perustuva syrjintä. Tällaista ovat asiassa O'Flynn annetussa tuomiossa(88) selkeästi mainitulla tavalla muun muassa sellaiset edellytykset, jotka kohdistuvat vaikutuksiltaan olennaisesti taikka suurimmaksi osaksi siirtotyöläisiin tai jotka ovat erotuksetta sovellettavia, mutta jotka kotimaiset työntekijät pystyvät siirtotyöläisiä helpommin täyttämään tai joihin sisältyy vaara siitä, että niiden vaikutukset ilmenevät erityisesti siirtotyöläisten vahingoksi (18 kohta). Tällaiset edellytykset ovat sallittuja ainoastaan silloin, jos ne ovat perusteltuja objektiivisten perusteiden nojalla ja jos ne ovat oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään (19 kohta).
102 Nyt kyseessä olevan kaltaista asumisedellytystä on pidettävä välillisenä syrjintänä, koska kotimaiset työntekijät pystyvät täyttämään sen helpommin kuin muiden jäsenvaltioiden työntekijät.(89) Kyseessä olevalla etuudella tavoiteltava päämäärä, joka on arvokkaan elämän varmistaminen hoitoa tarvitseville henkilöille, ei ole yhteydessä näiden henkilöiden asuinpaikkaan, kun taas pyrkimys niiden kustannusten välttämiseen, joita syntyy ulkomailla suoritettavista lääkärintarkastuksista, ei ole sellaisenaan riittävä syy etuuksien maksamisen keskeyttämiseen, etenkin kun kyse on rajatyöntekijästä, kuten tässä asiassa,(90) vaan ainoastaan maksettavien etuuksien määrän mahdolliseen vähentämiseen, jos on osoitettu, että niistä aiheutuvat kustannukset ovat suurempia kuin sellaisille kansallisille työntekijöille myönnettävistä samanlaisista etuuksista aiheutuvat kustannukset, jotka asuvat Saksassa syrjäisillä tai vaikeapääsyisillä alueilla.(91)
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti.
IX Ratkaisuehdotus
Pääasiassa kyseessä olevan hoitoavustuksen kaltainen etuus on rinnastettava rahana maksettavaan sairausetuuteen, sellaisena kuin tämä käsite on määritelty sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 III osaston 1 luvussa, sellaisena kuin asetus on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella N:o 118/97, ja siihen sovelletaan tämän luvun säännöksiä, kuten 19 artiklan 1 kohtaa.
Tämän vuoksi velvollisuus kuulua hoitovakuutusjärjestelmään ja maksaa sosiaaliturvamaksuja ei ole EY:n perustamissopimuksen eikä asetuksen N:o 1408/71 vastaista.
(1) - Kyseiset tiedot on otettu nyt käsiteltävän asian ja (vireillä olevan) asian C-40/97, Jordy,
asianosaisten esittämistä kirjallisista huomautuksista Lissabonissa 29.-31.5.1995 pidetyn sosiaaliturva-asioista vastaavien Euroopan ministereiden kuudennen kokouksen pöytäkirjoista (Euroopan neuvosto, Strasbourg, 1995; jäljempänä pöytäkirjat) sekä asetuksen N:o 1408/71 antamisen 25-vuotispäivän johdosta kootussa vielä julkaisemattomassa kirjassa olevasta G. Iglin artikkelista "Coordination et nouvelles formes de protection sociale". Saksan hallitus ja komissio ovat vedonneet näihin viimeksimainittuihin asiakirjoihin ja esittäneet ne tuomioistuimelle.
(2) - Euroopan unionin jäsenvaltioiden osalta voidaan vuoden 1995 tilanne esittää seuraavasti: a) Ensimmäisessä ryhmässä etusijalla ovat hoitoa tarvitsevien henkilöiden erilliset etuudet (Irlanti, Itävalta, Luxemburg, Portugali, Ruotsi, Saksa, Suomi, Tanska, Yhdistynyt kuningaskunta). b) Toisessa ryhmässä hoitoetuudet ovat sidoksissa muihin etuuksiin, kuten vanhuus- ja työkyvyttömyyseläkkeisiin (Belgia, Espanja). c) Kolmannessa ryhmässä hoitoa tarvitseville henkilöille tarkoitetut etuudet myönnetään ennen kaikkea sosiaalihuoltojärjestelmän puitteissa joko kunnallisella tai alueellisella tasolla (Italia, Kreikka, Ranska). d) Lisäksi on olemassa tiettyjä etuuksia, joita ei ole tarkoitettu erityisesti juuri hoitoa tarvitseville henkilöille mutta joilla katetaan heidän tarpeitaan osittain (Alankomaat) - ks. pöytäkirjat, s. 61. Huomautan kuitenkin, että tämän jälkeen on tapahtunut tiettyjä muutoksia, kuten sellaisen uuden lain hyväksyminen Ranskassa, jolla on luotu itsenäinen iäkkäille henkilöille tarkoitettu etuus (24.1.1997 annettu laki nro 97-60, Journal officiel de la République française, 25.2.1997, s. 1280), mikä osoittaa hoitovakuutusten alalla tapahtuvaa nopeaa kehitystä.
(3) - Tämä on yleisin tapaus. Omaisten tehtävää on aliarvioitu erityisesti silloin, kun kyse on hoitoa tarvitsevista henkilöistä, jotka oleskelevat kotona. Kuitenkin vaikuttaa siltä, että tiedostetaan tarve suojella myös näitä henkilöitä sellaisia riskejä vastaan, joille he joutuvat alttiiksi huolehtiessaan vakituisesti hoitoa tarvitsevista henkilöistä (psyykkiset ongelmat, sosiaalinen syrjäytyminen jne.).
(4) - Pöytäkirjat, s. 52.
(5) - Ks. Saksan hallituksen esittämät huomautukset asiassa C-40/97, Jordy. Saksan hallituksen mukaan hoidon tarve koskee tällä hetkellä noin 1,65:tä miljoonaa henkilöä Saksassa.
(6) - Luokka I: enintään 750 DEM, luokka II: enintään 1 800 DEM, luokka III: enintään 2 800 DEM. Erityistapauksissa kuukausittaista enimmäisarvoa voidaan luokan III osalta nostaa 3 750 DEM:aan asti.
(7) - Kuukausittainen avustus on kiinteä ja vastaa noin puolta luontoisetuuksien
enimmäisarvoista, eli se on luokassa I
400 DEM, luokassa II
800 DEM ja luokassa III 1 300 DEM.
(8) - Luokassa I
750 DEM, luokassa II
1 500 DEM ja luokassa III
2 100 DEM.
(9) - Hoitoa tarvitsevalla henkilöllä ja hänestä huolehtivalla kolmannella henkilöllä on kuitenkin oikeus matkustaa ulkomaille lomailemaan korkeintaan kuuden viikon ajaksi vuodessa, jolloin oikeus rahaetuuteen periaatteessa säilyy.
(10) - Sozialgericht katsoo ilmeisesti, että koska vakuutustapahtuma ei ole toteutunut, kysymys etuuksien myöntämisestä tai kulujen korvaamisesta ei ole ajankohtainen.
(11) - Ks. erityisesti asia C-131/96, Mora Romero, tuomio 25.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3659, 10-12 kohta).
(12) - Ks. asia C-237/94, O'Flynn, tuomio 23.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2617, 24 ja 25 kohta) ja asia C-131/95, Huijbrechts, tuomio 13.3.1997 (Kok. 1997, s. I-1409, 11 kohta) jne.
(13) - Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1408/71 (EYVL L 149, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1).
(14) - Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15 päivänä lokakuuta 1968 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2).
(15) - Tältä osin tilanne on selkeämpi tällä hetkellä vireillä olevassa asiassa C-40/97, Jordy. Tässä asiassa työkyvyttömyyseläkettä ja hoitoavustusta saanut saksalainen vakuutettu muutti Espanjaan, minkä vuoksi toimivaltainen saksalainen laitos keskeytti avustuksen maksamisen. Kansallinen tuomioistuin, joka katsoi, että kyseinen avustus on asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettu sairausetuus, kysyi yhteisöjen tuomioistuimelta, onko avustus luontoisetuus vai rahaetuus.
(16) - Ks. asia C-78/91, Hughes, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4839, 29 kohta).
(17) - Ks. asia 261/83, Castelli, tuomio 12.7.1984 (Kok. 1984, s. 3199) ja asia C-111/91, komissio v. Luxemburg, tuomio 10.3.1993 (Kok. 1993, s. I-817, 6 kohta).
(18) - Ks. jäljempänä 96 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(19) - Asia 249/83, Hoeckx, tuomio 27.3.1985 (Kok. 1985, s. 973, 11 kohta) ja yhdistetyt asiat C-245/94 ja C-312/94, Hoever ja Zachow, tuomio 10.10.1996 (Kok. 1996, s. I-4895, 17 kohta) jne. Ks. myös edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Hughes, tuomion 14 kohta.
(20) - Ks. edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Hughes, tuomion 15 kohta ja edellä alaviitteessä 19 mainitut yhdistetyt asiat Hoever ja Zachow, tuomion 18 kohta.
(21) - Ks. jäljempänä 40 kohta.
(22) - Julkisasiamies Mayras on jo huomauttanut tästä ratkaisuehdotuksessaan asiassa 14/72, Heinze, tuomio 16.11.1972 (Kok. 1972, s. 1105, 1120), jossa hän mainitsee "yhteisöllisen sosiaaliturvan käsitteen".
(23) - Asia 39/74, Costa, tuomio 13.11.1974 (Kok. 1974, s. 1251, 11 kohta).
(24) - Asia 24/74, Biason, tuomio 9.10.1974 (Kok. 1974, s. 999, 15 kohta) ja asia 63/76, Inzirillo, tuomio 16.12.1976 (Kok. 1976, s. 2057, 9 kohta). On huomattava, että tässä viimeksi mainitussa tuomiossa tarkastellaan tämän jälkeen, kuuluuko asianomainen henkilö asetuksen henkilölliseen soveltamisalaan (10 kohta).
(25) - Asia 139/82, Piscitello, tuomio 5.5.1983 (Kok. 1983, s. 1427, 13 kohta).
(26) - Ks. edellä alaviitteessä 24 mainittu asia Biason, tuomion 12 kohta ja yhdistetyt asiat 379/85, 380/85, 381/85 ja 93/86, Giletti ym., tuomio 24.2.1987 (Kok. 1987, s. 955, 11 kohta). Ks. myös asia C-236/88, komissio v. Ranska, tuomio 12.7.1990 (Kok. 1990, s. I-3163, 10 kohta, kursivointi tässä).
(27) - Minusta on selvää, että asetuksesta on ajan myötä tullut vähintäänkin kansallisten sosiaaliturva-alan lainsäädäntöjen osittaisen yhdenmukaistamisen väline.
(28) - Kuten silloinen julkisasiamies Mancini huomautti, asetuksen N:o 1408/71 4 artiklassa luetellaan yhdeksän perinteistä sosiaaliturvan alaa, joita tarkoitetaan Kansainvälisen työjärjestön (ILO) "sosiaaliturvan vähimmäistasosta" tehdyssä yleissopimuksessa (nro 102, 28.6.1952), mutta lukuun ottamatta muutamaa poikkeusta (perhe-etuudet, kuolemantapauksen johdosta annettavat avustukset yms.) siinä ei määritellä erilaisia etuuksia (ks. julkisasiamiehen ratkaisuehdotus asiassa 171/82, Valentini, tuomio 5.7.1983, Kok. 1983, s. 2157, 2177).
(29) - Ks. asia C-25/95, Otte, tuomio 11.7.1996 (Kok. 1996, s. I-3745), jossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että saksalainen palkkio, joka myönnettiin yrityksen rakenneuudistuksen yhteydessä, muistutti varhaiseläke-etuuksia, joita "asetuksessa N:o 1408/71 ei vielä säännellä" (33 kohta).
(30) - Asia 110/79, Coonan, tuomio 24.4.1980 (Kok. 1980, s. 1445, 12 kohta).
(31) - Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin toteaa vakiintuneesti sellaisissa asioissa, jotka liittyvät ulkomaalaisten oikeudelliseen asemaan jäsenvaltioissa, että jäsenvaltioiden on noudatettava perustamissopimuksen perusperiaatteita, myös silloin kun ne hyväksyvät niiden toimivaltaan kuuluvia toimenpiteitä, kuten säännöksiä, jotka koskevat omistusoikeutta (asia 182/83, Fearon, tuomio 6.11.1984, Kok. 1984, s. 3677, 7 kohta), immateriaalioikeutta (yhdistetyt asiat C-92/92 ja C-326/92, Phil Collins ym., tuomio 20.10.1993, Kok. 1993, s. I-5145, 22 kohta) tai välitöntä verotusta (asia C-279/93, Schumacker, tuomio 14.2.1995, Kok. 1995, s. I-225, 21 kohta) ym.
(32) - Ks. edellä alaviitteessä 11 mainittu asia Mora Romero.
(33) - Ks. asia C-20/96, Snares, tuomio 4.11.1997, 28 kohta (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(34) - Ks. edellä 7 kohta.
(35) - Ks. edellä alaviitteessä 19 mainittu asia Hoeckx, tuomion 12 kohta ja asia 122/84, Scrivner, tuomio 27.3.1985 (Kok. 1985, s. 1027, 16 kohta ym.).
(36) - Ks. edellä alaviitteessä 29 mainittu asia Otte, tuomion 23 kohta.
(37) - Ks. edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Hughes, tuomion 22 kohta ja asia C-356/89, Newton, tuomio 20.6.1991 (Kok. 1991, s. I-3017, 22 kohta).
(38) - Ks. edellä alaviitteessä 28 mainittu asia Valentini, tuomion 14 kohta.
(39) - Asia 69/79, Jordens-Vosters, tuomio 10.1.1980 (Kok. 1980, s. 75, 7 kohta).
(40) - Ks. asia 22/86, Rindone, tuomio 12.3.1987 (Kok. 1987, s. 1339).
(41) - Mainittu edellä alaviitteessä 22. On huomattava erityisesti, että tässä asiassa kyseessä ollut Saksan lainsäädäntö sisälsi useita etuuksia, jotka olivat samankaltaisia kuin nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat riidanalaiset etuudet, kuten lääketieteellinen kotihoito tai hoito sairaalassa, sellaisia rahaetuuksia kuin toimeentulotuki ja avustus työelämään sopeutumista tai uudelleen sopeutumista varten, sekä erityisiä etuuksia, kuten avustus asianomaisen henkilön avustajan tai tämän sijaisen palkkaamista varten (ks. julkisasiamies Mayrasin ratkaisuehdotus tässä asiassa (Kok. 1972, s. 1119).
(42) - Ks. edellä 7 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja 39 kohta.
(43) - En voi olla huomauttamatta, että kreikan kielessä, josta kansainvälinen lääketieteellinen sanasto on latinan ohella pääasiallisesti peräisin, sana "astheneia" muodostuu negaatiota osoittavasta etuliitteestä "a" ja sanasta "sthenos" (voima, suorituskyky, tarmo) ja tarkoittaa sekä "sairautta" että "voiman, suorituskyvyn ja tarmon puutetta". Hoidon tarvetta luonnehtii juuri tämä voiman puute. On huomattava, että kansainvälisessä lääketieteellisessä terminologiassa edellä mainittu sana "astheneia" (ranska: asthénie; englanti: asthenia; italia ja espanja: astenia; saksa: Asthenie) merkitsee ruumiinvoimien patologista heikentymistä.
(44) - Ks. edellä alaviitteessä 39 mainittu asia Jordens-Vosters.
(45) - Mainittu edellä alaviitteissä 24 ja 26.
(46) - Asia 61/65, Vaassen-Göbbels, tuomio 30.6.1966 (Kok. 1966, s. 377; Kok. Ep. I, s. 263).
(47) - Edellä alaviitteessä 46 mainittu asia Vaassen-Göbbels.
(48) - Asia C-206/94, Paletta, tuomio 2.5.1996 (Kok. 1996, s. I-2357, 20 kohta); asia C-325/93, Del Grosso, tuomio 6.4.1995 (Kok. 1995, s. I-939, 25 kohta) ja edellä alaviitteessä 46 mainittu asia Vaassen-Göbbels.
(49) - Ks. edellä alaviite 7.
(50) - Tämä johtuu joko varusteiden ostosta tai palveluja vakuutetulle tarjoavan kolmannen henkilön palkan maksusta taikka korvauksesta, joka on maksettu vakuutetun lähipiiriin kuuluvalle tai palveluksia vapaaehtoisesti tarjoavalle henkilölle, jolle ei voida maksaa "palkkaa".
(51) - Ks. edellä alaviitteessä 37 mainittu asia Newton, joka koskee asetuksen N:o 1408/71
10 artiklassa tarkoitettua työkyvyttömyysetuutta, tuomion 24 kohta.
(52) - Ks. asia 51/73, Smieja, tuomio 7.11.1973 (Kok. 1973, s. 1213, 10 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
(53) - Viittaan tähän artiklaan yksinkertaisesti sen vuoksi, että se koskee kantajien kaltaisia työelämässä olevia palkattuja työntekijöitä, ja koska asianosaiset viittaavat siihen. Kuitenkin se, mikä koskee tätä artiklaa, koskee myös muita asetuksen III osaston 1 luvussa olevia artikloja, jotka on muotoiltu samalla tavalla (ks. jäljempänä 56 kohta).
(54) - Mainittu edellä alaviitteessä 39.
(55) - Asia 117/77, Pierik I, tuomio 16.3.1978 (Kok. 1978, s. 825).
(56) - Asia 182/78, Pierik II, tuomio 31.5.1979 (Kok. 1979, s. 1977).
(57) - Asia C-215/90, Twomey, tuomio 10.3.1992 (Kok. 1992, s. I-1823, 15 kohta).
(58) - Ks. edellisessä alaviitteessä mainittu asia Twomey, tuomion 16 kohta.
(59) - Asia 313/86, Lenoir, tuomio 27.9.1988 (Kok. 1988, s. 5391).
(60) - Ks. edellä 47 kohta.
(61) - Ks. edellä alaviitteessä 26 mainittu asia komissio v. Ranska, tuomion 13 kohta.
(62) - Ks. edellä alaviitteessä 26 mainittu asia komissio v. Ranska, tuomion 17 kohta ja asia 187/73, Callemeyn, tuomio 28.5.1974 (Kok. 1974, s. 553, 12 kohta) ym.
(63) - Asia 238/82, Duphar ym., tuomio 7.2.1984 (Kok. 1984, s. 523, 16 kohta); yhdistetyt asiat C-159/91 ja C-160/91, Poucet ja Pistre, tuomio 17.2.1993 (Kok. 1993, s. I-637, 6 kohta) ja asia C-238/94, García ym., tuomio 26.3.1996 (Kok. 1996, s. I-1673, 15 kohta).
(64) - Ks. em. yhdistetyt asiat Poucet ja Pistre, tuomion 8-13 kohta ja em. asia García ym., tuomion 14 kohta).
(65) - Ks. edellä 36 kohta.
(66) - Ks. edellä alaviitteessä 30 mainittu asia Coonan, tuomion 12 ja 15 kohta.
(67) - Asia 1/78, Kenny, tuomio 28.6.1978 (Kok. 1978, s. 1489, 17 kohta) ja asia C-349/87, Paraschi, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4501, 23 kohta).
(68) - Kyseessä on työskentelypaikan laki ja näin ollen asetuksen N:o 1408/71
13 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 19 artiklan 1 kohdan nojalla sovellettava laki (ks. asia C-451/93, Delavant, tuomio 8.6.1995 (Kok. 1995, s. I-1545, 14 kohta).
(69) - Asia 104/76, Jansen, tuomio 5.5.1977 (Kok. 1977, s. 829, 6 ja 7 kohta). Ks. myös asia C-28/92, Leguaye-Neelsen, tuomio 16.12.1993 (Kok. 1993, s. I-6857, 12 ja 21 kohta).
(70) - Edellä alaviitteessä 69 mainittu asia Jansen, tuomion 12 kohta.
(71) - Edellä alaviitteessä 28 mainittu asia Valentini, tuomion 14 kohta.
(72) - Sellaisena kuin tämä artikla oli ennen kuin sitä muutettiin 18.7.1989 annetulla neuvoston asetuksella N:o 2332/89 (EYVL L 224, s. 1), jolla siihen lisättiin toinen kappale.
(73) - Asia 275/83, komissio v. Belgia, tuomio 28.3.1985 (Kok. 1985, s. 1097, 3 kohta) ja asia C-253/90, komissio v. Belgia, tuomio 6.2.1992 (Kok. 1992, s. I-531, 13 kohta).
(74) - Asia C-140/88, Noij, tuomio 21.2.1991 (Kok. 1991, s. I-387).
(75) - Asetuksen N:o 1408/71 muuttamisesta 30 päivänä huhtikuuta 1992 annettu neuvoston asetus (EYVL L 136, s. 1).
(76) - Ks. edellä alaviitteessä 33 mainittu asia Snares, tuomion 39 kohta.
(77) - Ks. vastaavasti asia 242/83, Patteri, tuomio 12.7.1984 (Kok. 1984, s. 3171, 8 kohta).
(78) - Ks. edellä 27 kohta.
(79) - Ks. asia 1/72, Frilli, tuomio 22.6.1972 (Kok. 1972, s. 457, 4 kohta; Kok. Ep. II, s. 11) ja edellä alaviitteessä 35 mainittu asia Scrivner, tuomion 16 kohta. Ks. epäsuorasti myös edellä alaviitteessä 22 mainittu asia Heinze, tuomion 4 kohta.
(80) - Mainittu edellä alaviitteessä 24.
(81) - Asia C-326/90, komissio v. Belgia, tuomio 10.11.1992 (Kok. 1992, s. I-5517).
(82) - Mainittu edellä alaviitteessä 17.
(83) - Muissa tapauksissa mahdollisuus soveltaa näitä kahta asetusta samanaikaisesti seuraa oikeuskäytännöstä epäsuorasti. Esim. kun yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin, onko sosiaaliturvan alaan kuuluvien oikeuksien siirto jäsenvaltiosta toiseen sallittua asetuksen N:o 1612/68 tai asetuksen N:o 1408/71 perusteella, se totesi sen jälkeen, kun se oli maininnut, että asetuksen N:o 1612/68 tarkoituksena on "kansallisen kohtelun" systemaattinen soveltaminen muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin kaikkien työ- ja palvelussuhteen ehtojen osalta, että "tämän asetuksen tarkoituksena ei ole luoda oikeuksia toisessa jäsenvaltiossa täyttyneiden vakuutuskausien perusteella, jos omat kansalaiset eivät saa tällaisia oikeuksia kansallisten säännösten perusteella. Siten nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tapauksessa ei ole syytä soveltaa asetusta N:o 1612/68" (edellä alaviitteessä 30 mainittu asia Coonan, tuomion 6 kohta). Kursivoimastani kohdasta seuraa mielestäni, että jos omille kansalaisille on kansallisessa lainsäädännössä annettu sosiaaliturvan alaan kuuluvia oikeuksia, nämä samat oikeudet on tunnustettava samoilla edellytyksillä muiden jäsenvaltioiden kansalaisille (myös) asetuksen N:o 1612/68 perusteella.
(84) - Asia C-310/91, Schmid, tuomio 27.5.1993 (Kok. 1993, s. I-3011).
(85) - Voidaan mainita myös välittävä käsityskanta, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuin katsoi sen jälkeen, kun se oli todennut tietyn etuuden kuuluvan sosiaaliturvan alaan, että on tarpeetonta tutkia, onko kyseinen etuus myös sosiaalinen etu. Tämän oikeuskäytännön perusteella ei kuitenkaan voida tehdä selkeitä johtopäätöksiä (edellä alaviitteessä 23 mainittu asia Costa, tuomion 12-14 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Hughes.
(86) - Ks. asia 41/84, Pinna, tuomio 15.1.1986 (Kok. 1986, s. 1) ja asia 359/87, Pinna, tuomio 2.3.1989 (Kok. 1989, s. 585).
(87) - Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 laajentamisesta itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 12 päivänä toukokuuta 1981 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1390/81 (EYVL L 143, s. 1).
(88) - Mainittu edellä alaviitteessä 12.
(89) - Ks. erityisesti asiassa C-57/96, Meints, 27.11.1997 annettu tuomio, 46 kohta (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(90) - Ks. edellä 76 kohta.
(91) - Ks. edellä alaviitteessä 12 mainittu asia O'Flynn, tuomion 28 ja 29 kohta.