62023CC0460
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
7 päivänä marraskuuta 2024 (
1
)
Asia C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Rikosoikeudenkäynti
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolognan
osallistuessa asian käsittelyyn
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunale di Bologna (Bolognan alioikeus, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Maahanmuuttopolitiikka – Direktiivi 2002/90/EY – Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavaksi säätäminen – 1 artiklan 1 kohdan a alakohta – Yleisen rikkomuksen määritelmä – Pätevyys – 1 artiklan 2 kohta – Valinnainen säännös, jolla vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta henkilö, joka humanitaarisista syistä avustaa lainvastaisessa jäsenvaltion alueelle saapumisessa – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 49 artikla – Nulla poena sine lege ‑periaate ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate – Teko, jossa perheenäiti, joka on kolmannen maan kansalainen, auttaa kahta alaikäistä lasta, jotka ovat hänen perheenjäseniään, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle käyttämällä väärennettyjä henkilöllisyystodistuksia
I Johdanto
1.
Kysymys sellaisen teon säätämisestä rangaistavaksi unionin oikeudessa, jossa henkilö auttaa kolmannen maan kansalaista tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle toimien myötätuntoisesti, epäitsekkäästi tai yhteisvastuullisesti humanitaarisen avun antamiseksi tai perhe-elämään liittyvien velvoitteiden täyttämiseksi, on herättänyt vilkasta keskustelua paitsi kansalaisyhteiskunnassa myös eurooppalaisissa ja kansainvälisissä toimielimissä sen jälkeen, kun neuvoston direktiivi 2002/90/EY laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelystä (
2
) annettiin 28.11.2002. Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö heijastaa monia keskustelussa esiin tuotuja huolenaiheita.
2.
Kyseinen ennakkoratkaisupyyntö esitettiin, kun Italian oikeusviranomaiset aloittivat rikosoikeudellisen menettelyn sellaista Kongon kansalaista vastaan, joka oli auttanut kahta perheenjäsentään, tytärtään ja sisarentytärtään, jotka ovat kumpikin alaikäisiä, tulemaan laittomasti Italian alueelle väärennettyjen passien avulla. Kyseistä henkilöä syytetään nyt Italian lainsäädännössä säädetyistä laittomassa Italian alueelle tulossa avustamista koskevasta rikoksesta sekä väärennettyjen henkilöllisyystodistusten hallussapitoa koskevasta rikoksesta. Vaikka kyseessä on jäsenvaltioiden tulli- ja poliisiviranomaisten vakiintunut käytäntö, Tribunale di Bologna (Bolognan alioikeus, Italia) pohtii nyt käsiteltävässä asiassa sitä, onko direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja kansallisen lainsäädännön täytäntöönpanosäännöksen nojalla kyseisellä perheenäidillä ja yleisesti pyyteettömästi toimivilla henkilöillä rikosoikeudellista vastuuta ja millaisia seuraamuksia tällaisiin henkilöihin sovelletaan. (
3
)
3.
Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmaisee epäilevänsä direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyttä ja erityisesti sitä, onko se Euroopan unionin perusoikeuskirjan (
4
) 52 artiklan 1 kohdassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukainen. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että kun jäsenvaltioilta edellytetään, että ne säätävät rangaistavaksi avustamisen laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle siitä riippumatta, tavoitellaanko toiminnalla taloudellista hyötyä, ilman, että säädetään pakottavalla säännöksellä nimenomaista vapautusta rikosoikeudellisesta vastuusta sellaisille henkilöille, jotka pyrkivät toiminnallaan mahdollistamaan sen, että asianomainen henkilö voi käyttää oikeuttaan elämään ja ruumiilliseen koskemattomuuteen, oikeuttaan turvapaikkaan tai oikeuttaan perhe-elämän kunnioittamiseen, tällainen rangaistavaksi säätäminen ei ole kohtuullista eikä sillä taata teon tekijän eikä kyseisen henkilön perusoikeuksien kunnioittamista.
4.
Toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää samanlaisia epäilyjä direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan saattamisesta osaksi Italian oikeusjärjestystä. Kysymys on lähinnä siitä, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa seuraamus, joka vastaajalle voidaan määrätä, ankaruudeltaan oikeassa suhteessa tämän tekemän rikoksen vakavuuteen nähden, ja siitä, ylittääkö seuraamus sen, mikä on tarpeen kansallisen lainsäätäjän asettamien tavoitteiden toteuttamiseksi – tässä on noudatettava rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta. (
5
)
5.
Käsillä olevassa ratkaisuehdotuksessa selitän aluksi, ettei laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamista koskevan rikkomuksen määritelmässä, joka esitetään direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, ole mitään mainintaa, joka olisi omiaan vahvistamaan Euroopan komission näkemyksen, jonka mukaan avun, jota sukulainen antaa laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle perhe-elämään liittyvien velvoitteidensa tai perheen yhteisvastuun toteuttamiseksi, ei pidä katsoa kuuluvan kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
6.
Selitän tarkastelussani tämän jälkeen, miksi mielestäni ei ole olemassa mitään sellaisia seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyteen, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdassa vahvistetut nulla poena sine lege ‑periaateperiaate ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate.
7.
Kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön osalta selitän vielä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida konkreettisesti tämän lainsäädännön oikeasuhteisuutta muun muassa sen osalta, voidaanko henkilöt, joiden on vahvistettu toimineen pyyteettömästi humanitaarisen avun antamiseksi tai perhesiteiden vuoksi, vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta, tai mukauttaa tällaisiin henkilöihin sovellettavaa seuraamusjärjestelmää.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Unionin oikeus
8.
Direktiivissä 2002/90 määritellään laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamista koskevat rikokset, kun taas rikosoikeudellisten puitteiden vahvistamisesta laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen ehkäisemistä varten 28.11.2002 tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä 2002/946 (
6
) vahvistetaan määrättävissä olevien seuraamusten luonnetta, oikeushenkilöiden vastuuta ja jäsenvaltioiden välistä lainkäyttövaltaa koskevat vähimmäissäännöt.
1.
Direktiivi 2002/90
9.
Direktiivi 2002/90 annettiin kahden määräyksen perusteella. Ensimmäinen on EY 61 artiklan a alakohta (nykyään SEUT 67 ja 68 artikla), jossa määrätään, että Euroopan unionin neuvosto toteuttaa suoraan henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä ja ulkorajojen valvontaa ja maahanmuuttoa koskevia rinnakkaistoimenpiteitä sekä rikosten ennalta ehkäisyyn ja torjuntaan tähtääviä toimenpiteitä. Toinen määräys on EY 63 artiklan ensimmäisen kohdan 3 alakohdan b alakohta (nykyään SEUT 79 artiklan 2 kohdan c alakohta), jossa määrätään toimenpiteiden toteuttamisesta laittoman maahanmuuton ja laittoman oleskelun alalla.
10.
Kyseisen direktiivin johdanto-osan 1–4 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(1)
Euroopan unionin eräs tavoite on vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen asteittainen toteuttaminen, mikä edellyttää muun muassa laittoman maahanmuuton torjuntaa.
(2)
Tämän mukaisesti olisi toteutettava toimenpiteitä sekä varsinaisen laittoman rajanylityksen yhteydessä että ihmisten hyväksikäyttöä harjoittavien verkostojen ylläpitämisenä tapahtuvan laittomassa maahantulossa avustamisen torjumiseksi.
(3)
Tätä varten on erityisen tärkeää lähentää voimassa olevia oikeudellisia säännöksiä, erityisesti niitä, jotka koskevat kyseisen rikkomuksen ja vastuusta vapauttamisen tapausten täsmällistä määrittelyä, mikä on tämän direktiivin kohteena, ja toisaalta rangaistuksia – – koskevia vähimmäissääntöjä, joita koskee [puitepäätös 2002/946].
(4)
Tämän direktiivin tarkoituksena on vahvistaa laittoman maahanmuuton määritelmä sekä tehostaa puitepäätöksen [2002/946] täytäntöönpanoa kyseisen rikoksen ehkäisemiseksi.”
11.
Mainitun direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yleinen rikkomus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on otettava käyttöön asianmukaiset seuraamukset:
a)
henkilölle, joka tarkoituksellisesti auttaa henkilöä, joka ei ole jonkin jäsenvaltion kansalainen, saapumaan jäsenvaltion alueelle – – kyseisessä jäsenvaltiossa ulkomaalaisten maahantulosta – – annetun lainsäädännön vastaisesti;
– –
2.   Jäsenvaltio voi päättää jättää säätämättä seuraamuksista 1 kohdan a alakohdassa määritellyn menettelyn osalta kansallista lainsäädäntöään tai käytäntöjään soveltaen, jos kyseisen menettelyn tavoitteena on humanitaarisen avun antaminen asianomaiselle henkilölle.”
12.
Saman direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Seuraamukset”, säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 1 ja 2 artiklassa tarkoitetuista rikkomuksista voidaan määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia seuraamuksia.”
2.
Puitepäätös 2002/946
13.
Puitepäätös 2002/946 perustuu SEU 29 artiklaan (nykyään SEUT 67 artikla), SEU 31 artiklan e alakohtaan (nykyään SEUT 83 artiklan 1 kohta) ja SEU 34 artiklan 2 kohdan b alakohtaan.
14.
Kyseisen puitepäätöksen 1 artiklassa, jonka otsikkona on ”Rangaistukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että direktiivin [2002/90] 1 ja 2 artiklassa määritellyt rikkomukset ovat rangaistavissa tehokkain, oikeasuhteisin ja vakuuttavin rikosoikeudellisin rangaistuksin, jotka voivat johtaa rikoksen johdosta tapahtuvaan luovuttamiseen.
– –
3.   Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että direktiivin [2002/90] 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritellyistä rikkomuksista – – voidaan langettaa vankeusrangaistus, jonka enimmäispituus on vähintään kahdeksan vuotta, jos rikkomus on tehty taloudellisen hyödyn saamiseksi ja jos siihen liittyy jokin seuraavista seikoista:
–
rikos on tapahtunut yhteisessä toiminnassa 98/733/YOS[ (
7
)] määritellyn rikollisjärjestön toimintana,
–
rikos on tehty siten, että rikoksen kohteena olleiden henkilöiden henki on vaarantunut.
– –”
15.
Mainitun puitepäätöksen 6 artiklassa, jonka otsikkona on ”Pakolaisia koskeva kansainvälinen oikeus”, säädetään seuraavaa:
”Tämän puitepäätöksen soveltaminen ei rajoita suojelua, jota on annettava pakolaisille ja turvapaikanhakijoille pakolaisia koskevan kansainvälisen oikeuden tai ihmisoikeuksia koskevien muiden kansainvälisten välineiden nojalla ja erityisesti [Genevessä 28.7.1951 allekirjoitetun] pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (
8
) – – 31 ja 33 artiklan mukaisten jäsenvaltioiden kansainvälisten velvollisuuksien noudattamiseksi.”
B Italian oikeus
1.
Asetus nro 286/1998
16.
Maahanmuuttoa ja ulkomaalaisen asemaa koskevien säännösten koonnoksesta 25.7.1998 annetun asetuksen nro 286 (decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero) (
9
) 12 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Ellei kyse ole tosiseikaston perusteella törkeämmästä rikoksesta, henkilö, joka tämän koonnoksen säännösten vastaisesti edistää, ohjaa, järjestää, rahoittaa tai suorittaa ulkomaalaisten kuljettamista Italian valtion alueelle tai muin toimin pyrkii mahdollistamaan näiden laittoman pääsyn Italian tai jonkin muun sellaisen valtion alueelle, jonka kansalaisia nämä eivät ole tai jossa näillä ei ole pysyvään oleskeluun oikeuttavaa lupaa, voidaan tuomita 2–6 vuoden vankeusrangaistukseen ja 15000 euron sakkoon kutakin henkilöä kohti.
2.   Sanotun rajoittamatta rikoslain (codice penale) 54 §:n säännöksiä rikoksia eivät ole pelastustoimet ja humanitaarinen apu, joihin ryhdytään jo joka tapauksessa Italian valtion alueella oleviin, haavoittuvassa asemassa oleviin ulkomaalaisiin nähden.”
2.
Rikoslaki
17.
Rikoslain 54 §:n, jonka otsikkona on ”Hätätilanne”, ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ei saa rangaista henkilöä, joka on toiminut pakon edessä pelastaakseen itsensä tai muut henkilöt välittömästi uhkaavalta henkilöön kohdistuvan vakavan vahingon vaaralta, jota hän ei ole tahallisesti aiheuttanut ja joka ei olisi muutoin ollut vältettävissä, mikäli hän on toiminut oikeassa suhteessa vaaraan nähden.”
III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
18.
Vastaaja on Kongon kansalainen, joka tuli 27.8.2019 Bolognan (Italia) ilmarajalle Casablancasta (Marokko) saapuneella lennolla mukanaan väärennetty Senegalin passi. Hänellä oli mukanaan hänen 8-vuotias tyttärensä ja 13-vuotias sisarentyttärensä, joista hän myös esitti väärennetyt henkilöllisyystodistukset.
19.
Vastaaja pidätettiin 28.8.2019, ja molemmat lapset sijoitettiin Tribunale per i minorennin (nuorisotuomioistuin, Italia) päätöksellä lastensuojelulaitokseen. Italian oikeusviranomaiset aloittivat vastaajaa vastaan rikosoikeudellisen menettelyn, ja häntä syytetään Italian lainsäädännössä säädetyistä laittomassa Italian alueelle tulossa avustamista koskevasta rikoksesta sekä väärennettyjen henkilöllisyystodistusten hallussapitoa koskevasta rikoksesta. Pidätyksen vahvistamista koskevassa istunnossa, joka pidettiin 29.8.2019 Tribunale di Bolognan Giudice per le Indagini Preliminarin (esitutkintatuomari, Italia) johdolla, vastaaja ilmoitti, että hän oli lähtenyt Kongon demokraattisesta tasavallasta pakoon tappouhkauksia, joita hän oli saanut sen jälkeen, kun hänen suhteensa hänen kumppaniinsa oli päättynyt, ja että hän pelkäsi myös, että kyseisten kahden nuoren tytön ruumiillinen koskemattomuus olisi uhattuna. Esitutkintatuomari vahvisti kyseisen henkilön pidätyksen mutta hylkäsi Pubblico Ministeron (syyttäjäviranomainen, Italia) pyynnön siitä, että vastaaja määrättäisiin tutkintavankeuteen.
20.
Vastaaja esitti 9.10.2019 kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, jonka käsittely on edelleen kesken, kuten unionin tuomioistuimessa 18.6.2024 pidetyssä istunnossa annetuista tiedoista ilmenee.
21.
Tribunale per i minorennin päätöksellä suoritetussa oikeuslääketieteellisessä tutkimuksessa voitiin vahvistaa, että yksi lapsista on vastaajan tytär, minkä jälkeen vastaajalle palautettiin vanhempainvastuu lapsesta. Tätä tutkimusta ei kuitenkaan voitu tehdä toisen lapsen osalta, koska 10.9.2019 hän lähti omasta aloitteestaan lastensuojelulaitoksesta, johon hänet oli sijoitettu, eikä häntä pystytty enää paikantamaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että alaikäisten kuulemisista laaditusta sosiaaliviranomaisten kertomuksesta ilmenee, että toinen lapsi on itse asiassa vastaajan sisarentytär, jonka huolto oli uskottu tälle lapsen äidin kuoleman jälkeen.
22.
Vastaajan asianajaja pyysi 29.5.2023 pidetyssä istunnossa, että asiassa esitettäisiin ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle. Tribunale di Bologna, jolla on epäilyjä laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavaksi säätämisen, sellaisena kuin siitä säädetään unionin oikeudessa direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja Italian oikeudessa asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa, laillisuudesta, päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [perusoikeuskirja], erityisesti sen 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu suhteellisuusperiaate, luettuna yhdessä sen 6 ja 17 artiklassa tarkoitettujen henkilökohtaista vapautta koskevan oikeuden ja omaisuudensuojan, sen 2 ja 3 artiklassa vahvistettujen oikeuden elämään ja oikeuden ruumiilliseen koskemattomuuteen, sen 18 artiklassa tarkoitetun oikeuden turvapaikkaan ja sen 7 artiklassa tarkoitetun perhe-elämän kunnioittamisen kanssa, esteenä direktiivin [2002/90] ja puitepäätöksen [2002/946] säännöksille (jotka on saatettu osaksi Italian lainsäädäntöä [asetuksen nro 286/1998] 12 §:ssä säädetyillä säännöillä) siltä osin kuin niissä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää rikosoikeudellisista seuraamuksista jokaiselle, joka tarkoituksellisesti auttaa ulkomaalaisia tulemaan laittomasti unionin alueelle tai ryhtyy tekoihin, joiden tarkoituksena on auttaa ulkomaalaisia tulemaan laittomasti unionin alueelle, siinäkin tapauksessa, että kyseisellä toiminnalla ei tavoitella taloudellista hyötyä, säätämättä samaan aikaan jäsenvaltioille velvollisuutta sulkea rikosoikeudellisen rangaistavuuden ulkopuolelle sellainen laittomassa maahantulossa avustamista koskeva toiminta, jonka tavoitteena on antaa ulkomaalaiselle humanitaarista apua?
2)
Onko [perusoikeuskirja], erityisesti sen 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu suhteellisuusperiaate, luettuna yhdessä sen 6 ja 17 artiklassa tarkoitettujen henkilökohtaista vapautta koskevan oikeuden ja omaisuudensuojan, sen 2 ja 3 artiklassa vahvistettujen oikeuden elämään ja oikeuden ruumiilliseen koskemattomuuteen, sen 18 artiklassa tarkoitetun oikeuden turvapaikkaan ja sen 7 artiklassa tarkoitetun perhe-elämän kunnioittamisen kanssa, esteenä [asetuksen nro 286/1998] 12 §:ään sisältyvälle rikostunnusmerkistöä koskevalle säännökselle siltä osin kuin siinä säädetään rangaistavaksi sellaisen henkilön toiminta, joka ryhtyy toimiin järjestääkseen ulkomaalaisen laittoman tulon valtion alueelle, siinäkin tapauksessa, että kyseisellä toiminnalla ei tavoitella taloudellista hyötyä, kun samaan aikaan ei suljeta rikosoikeudellisen rangaistavuuden ulkopuolelle sellaista laittomassa maahantulossa avustamista koskevaa toimintaa, jonka tavoitteena on antaa ulkomaalaiselle humanitaarista apua?”
23.
Vastaaja, Italian ja Unkarin hallitukset sekä neuvosto ja komissio ovat esittäneet kirjalliset ja suulliset huomautuksensa 18.6.2024 pidetyssä istunnossa.
IV Asian tarkastelu
A Alustavat huomautukset
24.
Aluksi korostan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin keskittyy tarkastelussaan sellaisen laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen, jonka tavoitteena on humanitaarisen avun antaminen, rangaistavaksi säätämiseen, johon viitataan nimenomaisesti direktiivin 2002/90 1 artiklan 2 kohdassa.
25.
Haluan ensinnäkin tehdä selväksi, että kyseisessä artiklassa käytetty ilmaisu, jonka mukaan jäsenvaltio ”voi päättää jättää säätämättä seuraamuksista”, mikäli kyseisen avustamisen tavoitteena on ollut humanitaarisen avun antaminen, on merkitykseltään ja ulottuvuudeltaan epäselvä. (
10
) Tässä ratkaisuehdotuksessa katson, että asianomaista ilmaisua on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat mainitun artiklan nojalla säätää rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttavasta perusteesta. Unionin lainsäätäjän käyttämien sanamuotojen perusteella minusta vaikuttaa siltä, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut rinnastaa kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetty periaate, jonka mukaan rangaistavaksi säädetään teko, jolla henkilö avustaa laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle (”kunkin jäsenvaltion on otettava käyttöön asianmukaiset seuraamukset”), ja mainitun direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetty mahdollisuus vapauttaa kyseinen henkilö rikosoikeudellisesta vastuusta silloin, kun kyseisen teon tavoitteena on ollut humanitaarisen avun antaminen (”jäsenvaltio voi päättää jättää säätämättä seuraamuksista”).
26.
Toiseksi katson, etteivät käsiteltävässä asiassa esitetyt kysymykset edellytä sen selvittämistä, kuuluuko kyseessä olevan kaltainen toiminta direktiivin 2002/90 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ”humanitaarisen avun” piiriin. Tarkasteltava kysymys on laajempi ja koskee ennen muuta sitä, että henkilöiden, jotka antavat apua tavoittelematta mitään taloudellista hyötyä, toiminta säädetään kyseisen direktiivin tekstissä rangaistavaksi, tai pikemminkin sitä, ettei direktiivin tekstissä nimenomaisesti vapauteta tällaisia henkilöitä rikosoikeudellisesta vastuusta. Pääasiassa on kyse perheenäidin tyttärelleen sekä sisarentyttärelleen antamasta rangaistavasta avusta, ja näin ollen sitä voidaan tarkastella, kuten komissio esittää huomautuksissaan, perhe-elämään liittyvän velvoitteen ja/tai perheen yhteisvastuun olemassaolon näkökulmasta.
27.
Kansainvälisen oikeuden ja unionin oikeuden vertaileva tarkastelu osoittaa, että niissä tapauksissa, joissa voidaan todeta, että apua on annettu yksinomaan lähisukulaisten, erityisesti lasten, hyväksi, tietyissä jäsenvaltioissa tunnustetaan, että kyseessä on luonteeltaan humanitaarinen teko, kun taas toisissa sen katsotaan kuuluvan perhe-elämän koskemattomuuden piiriin.
28.
Näiden seikkojen valossa viittaan näin ollen tässä ratkaisuehdotuksessa laajasti niiden henkilöiden tekoihin, jotka avustavat laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle pyyteettömästi, epäitsekkäästi, myötätunnosta tai yhteisvastuullisuudesta, humanitaarisista syistä tai perhesiteiden vuoksi.
B Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
29.
Ensimmäisessä kysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta lähinnä sitä, onko direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohta pätemätön siksi, että se loukkaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistettua suhteellisuusperiaatetta.
30.
Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavaksi säätämisen oikeasuhteisuuden tutkimiseksi on ensin määritettävä rangaistavuuden ulottuvuus. Komissio katsoo huomautuksissaan, ettei kyseessä olevan kaltainen toiminta, jolla perheenäiti, joka on kolmannen maan kansalainen, auttaa alaikäisiä, joista hän on vastuussa, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle, kuulu kyseisen rangaistavan toiminnan piiriin.
1.
Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuuden ulottuvuus (direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohta)
31.
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään rangaistavaksi avustaminen laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle ja määritellään kyseisen rikkomuksen aineelliset ja henkiset tunnusmerkit mutta jätetään jäsenvaltioiden päätettäväksi, mikä on sen asianmukaisin seuraamus. (
11
) Siinä missä rikoksen tekemisessä avustamisesta voidaan lähtökohtaisesti rangaista rikoskumppanuutta koskevaa teoriaa ohjaavien periaatteiden mukaan, unionin lainsäätäjä on tässä yhteydessä halunnut irrottautua näistä periaatteista tekemällä laittomassa maahantulossa avustamisesta itsenäisen rikoksen.
32.
Ensinnäkin kyseisen direktiivin 1 artiklan otsikosta (”Yleinen rikkomus”) ja unionin lainsäätäjän käyttämistä sanamuodoista ilmenee, että kyseisen artiklan tarkoituksena on määrittää laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamista koskevan rikkomuksen yleiset puitteet. Mainitun direktiivin johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaisesti unionin lainsäätäjä pyrkii lähentämään jäsenvaltioiden rikosoikeudellisia säännöstöjä. Kyseinen rangaistavaksi säätäminen kuuluu tässä tapauksessa unionin lainsäätäjän ja kansallisen lainsäätäjän jaetun rikosoikeudellisen toimivallan piiriin, ja kansallisen lainsäätäjän on sisällytettävä mainittu rangaistavuus omaan oikeusjärjestykseensä.
33.
Totean, ettei kyseisen rikkomuksen määritelmään sisälly mitään mainintaa, joka olisi omiaan vahvistamaan komission esittämän näkemyksen. Direktiivissä 2002/90 kielletty toiminta määritellään abstraktisti, eikä siinä jätetä kyseisen määritelmän ulkopuolelle mitään laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen mahdollisia muotoja eikä ketään niistä henkilöistä, jotka voivat antaa kyseistä apua, joten kaikkia henkilöitä kohdellaan tiukasti samalla tavalla.
34.
Aineellisen tunnusmerkistönsä perusteella laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamista koskevasta rikkomuksesta on kyse silloin, kun ”henkilö””auttaa” kolmannen maan kansalaista saapumaan laittomasti jäsenvaltion alueelle, olipa kyse Schengen-alueen sisä- tai ulkorajasta. (
12
) Nämä viimeksi mainitut käsitteet perustuvat kansallisissa lainsäädännöissä yleisen rikkomuksen määrittelyssä tavallisesti käytettävään termistöön. (
13
)
35.
Avun käsite sisältää kaikki muodot, joita laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisella voi olla, maahantulon rahoituksesta varsinaiseen kulkuvälineeseen, kyseisen kuljetuksen hallinnointiin, väärennettyjen asiakirjojen valmistamiseen tai toimittamiseen, lumeavioliittojen järjestämiseen tai mihin tahansa muihin keinoihin, joilla pyritään helpottamaan laitonta maahantuloa. (
14
)
36.
Määräämällä seuraamuksia ”henkilöiden” antamasta avusta unionin lainsäätäjä ottaa lisäksi huomioon sen, miten paljon ja miten erilaisiin profiileihin kuuluvia henkilöitä toimintaan voi osallistua, ja sisällyttää määritelmän piiriin niin yksin ja spontaanisti toimivat henkilöt kuin järjestöt tai ryhmät (muun muassa maahanmuuttoverkostot tai salakuljetusverkoston jäsenet, kuten ihmissalakuljettajat, verkostojen johtajat, värvääjät tai autonkuljettajat, alusten kapteenit, viestinviejät, tiedustelijat, passien väärentäjät, hankkijat, virkamiehet tai laittomien palvelujen tarjoajat). (
15
)
37.
Kyseisen yleisen rikkomuksen henkisen tai subjektiivisen tunnusmerkistön osalta unionin lainsäätäjä erottaa toisistaan tahallisuuden, joka on rikkomuksen osatekijä, ja rikkomuksen toteuttamisella tavoitellun päämäärän.
38.
Näin ollen avustaminen laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle on rangaistavaa tekijän vaikuttimista riippumatta. Rikkomuksesta on tässä tapauksessa kyse kuitenkin vain silloin, jos se on seurausta tahallisesta laittomasta teosta. Tässä ei ole kyse sellaisesta henkilöstä, joka auttaa laittomassa rajanylityksessä ajattelemattomuudesta, varomattomuudesta tai huolimattomuudesta (dolus eventualis), vaan henkilöstä, joka toimii ”tarkoituksellisesti” eli joka on tietoinen siitä, että rajan ylittäminen on asianomaisen henkilön asemassa laitonta mutta joka tästä huolimatta haluaa ja aikoo tehdä lain mukaan rangaistavan teon (dolus generalis). (
16
)
39.
Erityistä tahallisuutta (dolus specialis) ei sen sijaan edellytetä. Unionin lainsäätäjä on sulkenut pois sen mahdollisuuden, että laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rankaiseminen edellyttäisi taloudellisen hyödyn tavoittelua, muun muassa niiden vaikeuksien takia, joita aineellisen hyödyn saamisen osoittamiseen liittyy, (
17
) ja on katsonut paremmaksi tehdä taloudellisen hyödyn tavoittelusta raskauttavan olosuhteen puitepäätöksen 2002/946 1 artiklan 3 kohdassa. Asianomainen rikkomus eroaa siis direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta laittomassa jäsenvaltion alueella oleskelussa avustamista koskevasta rikkomuksesta, joka edellyttää erityistä tahallisuutta eli taloudellisen hyödyn tavoittelua.
40.
Tästä direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuodon tarkastelusta ilmenee, että laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustaminen on määritelty objektiivisesti ilman, että sen taustalla olevaa tarkoitusta on nimenomaisesti sisällytetty kyseisen rikoksen määritelmään. Päättelen tämän perusteella, että kyseisen säännöksen soveltamisalaan kuuluvat kaikki teot, joilla henkilö täysin tietoisesti, harkitusti ja tahallisesti avustaa jäsenvaltion rajan laittomassa ylittämisessä, riippumatta kyseisen henkilön vaikuttimista ja ilman, että mainittu säännös sisältäisi mitään sen ulottuvuutta rajoittavaa mainintaa.
41.
Tästä seuraa, että kyseessä olevan kaltainen teko, jossa kolmannen maan kansalainen auttaa tarkoituksellisesti väärennettyjä henkilöllisyystodistuksia käyttämällä kahta alaikäistä lasta, joiden huoltaja hän on, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle, on kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu rikkomus, sillä tämän rikkomuksen aineellinen ja subjektiivinen tunnusmerkistö täyttyy.
42.
Toiseksi tätä tulkintaa tukee direktiivin 2002/90 tarkoitus.
43.
Vaikka direktiiviä ja sitä täydentävää puitepäätöstä 2002/946 kuvataan maahanmuuttajien salakuljetuksen vastaiseksi paketiksi (englanniksi ”Facilitators package” [vrt. suomeksi ”avustamispaketti”]) (
18
), kyseiset toimenpiteet menevät pelkkää laittomien maahanmuuttoverkostojen torjuntaa pidemmälle. Asianomaisten säädösten johdanto-osien toisista perustelukappaleista ilmenee erittäin selvästi, että unionin lainsäätäjällä on ollut kaksi tavoitetta, nimittäin ”toteuttaa toimenpiteitä sekä varsinaisen laittoman rajanylityksen yhteydessä että ihmisten hyväksikäyttöä harjoittavien verkostojen ylläpitämisenä tapahtuvan laittomassa maahantulossa avustamisen torjumiseksi”. (
19
) Direktiivin 2002/90 tavoitteet ovat näin ollen paljon kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden vastaisen Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksen, jonka osapuoli Euroopan unioni on, maitse, meritse ja ilmateitse tapahtuvan maahanmuuttajien salakuljetuksen kieltämistä koskevan lisäpöytäkirjan tavoitetta laajempia. (
20
)
44.
Unionin lainsäätäjän ensimmäisenä tavoitteena on siis torjua laittomassa rajanylityksessä avustamista suppeassa merkityksessä säätämällä se yleisesti rangaistavaksi direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa – jäsenvaltioiden tehtäväksi jätetään seuraamusten, joiden on oltava asianmukaisia, käyttöön ottaminen henkilöille, jotka ovat toimineet täysin tietoisesti, heidän vaikuttimiensa luonteesta riippumatta.
45.
Toisena tavoitteena on torjua entistä voimakkaammin laittomassa rajanylityksessä avustamista silloin, kun sillä tavoitellaan taloudellista hyötyä, ja siten täydentää välineitä, joilla torjutaan laitonta työntekoa, ihmiskauppaa ja lasten seksuaalista hyväksikäyttöä. (
21
) Nämä tavoitteet näkyvät erityisesti puitepäätöksen 2002/946 1 artiklan 3 kohdassa, jossa vahvistetaan direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn rikkomuksen raskauttavat olosuhteet ja säädetään rangaistuksia, joiden luonteen ja ankaruuden unionin lainsäätäjä määrittää. (
22
)
46.
Nämä kaksi tavoitetta, joista yksi on luonteeltaan yleinen ja toinen erityinen, tukevat sitä tulkintaa, jonka mukaan unionin lainsäätäjä on direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa todellakin halunnut määritellä yleisen rikkomuksen, joka käsittää kaikki teot, joiden tarkoituksena on helpottaa laitonta tuloa jäsenvaltion alueelle, mukaan lukien tapaukset, joissa asianomaiset teot tehdään pyyteettömästi, epäitsekkäästi, myötätunnosta tai yhteisvastuullisuudesta, humanitaarisista syistä tai perhesiteiden vuoksi. Sellaisen teon jättäminen asianomaisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle, jossa sukulainen, joka on kolmannen maan kansalainen, auttaa alaikäisiä lapsia, joiden huoltaja hän väitetysti on, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle käyttämällä väärennettyjä henkilöllisyystodistuksia, olisi selvästi mainittujen tavoitteiden vastaista erityisesti, koska se veisi viranomaisten huomion pois epäilyttävästä toiminnasta, joka voi vahingoittaa kyseisten lasten etua.
47.
Unionin tuomioistuin on vahvistanut kyseisen rangaistavuuden laajan ulottuvuuden 10.4.2012 annetussa tuomiossa Vo. (
23
) Se on todennut, että ”unionin oikeus ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio nostaa syytteen sellaista henkilöä vastaan, joka tarkoituksellisesti auttaa henkilöä, joka on kolmannen valtion kansalainen, saapumaan kyseisen jäsenvaltion alueelle sovellettavien säännösten vastaisesti”; ”se myös velvoittaa nimenomaisesti kyseessä olevan jäsenvaltion nostamaan tällaisen syytteen” ja ”säätämään tehokkaista, oikeasuhteisista ja vakuuttavista seuraamuksista ja rankaisemaan tällaisin seuraamuksin henkilöitä, jotka syyllistyvät puitepäätöksessä 2002/946 ja direktiivissä 2002/90 tarkoitettuihin tekoihin ja joihin kuuluu muun muassa ulkomaalaisten laittoman maahantulon järjestänyt henkilö”. (
24
)
48.
Kolmanneksi asianomainen tulkinta saa vahvistusta direktiivin 2002/90 antamiseen johtaneesta valmistelutyöstä.
49.
Vaikka Ranskan tasavallan laatiman direktiiviehdotuksen (
25
) 4 artiklan mukaan ”jäsenvaltiolla on tarpeelliseksi katsoessaan mahdollisuus olla asettamatta syytteeseen 1 ja 2 artiklassa mainituista rikoksista, jos niihin osallistuneilla henkilöillä on todistetusti perhesiteitä kyseessä olevaan ulkomaalaiseen (puoliso, [sukulaiset] ylenevässä ja alenevassa polvessa, veljet ja sisaret sekä heidän puolisonsa)”, (
26
) tämä vapautus on poistettu direktiivin 2002/90 lopullisesta tekstistä. Tämän lisäksi on niin, että vaikka parlamentti ehdotti tarkistuksissaan, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen (
27
) aiemmin voimassa olleen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu rahallista hyötyä koskeva kriteeri sisällytettäisiin rikkomuksen määritelmään, myös tämä tarkistus hylättiin. (
28
)
50.
Näiden seikkojen perusteella katson, että direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että teko, jossa perheenäiti, joka on kolmannen maan kansalainen, tarkoituksellisesti auttaa kahta alaikäistä perheenjäsentään, tytärtään ja sisarentytärtään, joiden huoltaja hän on, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle käyttämällä väärennettyjä henkilöllisyystodistuksia, on rikos.
51.
Seuraavaksi on tarkasteltava kyseisen säännöksen pätevyyttä, joka muodostaa ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ytimen.
2.
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyden arviointi
52.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta lähinnä sitä, onko direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohta pätemätön sen vuoksi, että edellyttämällä jäsenvaltioilta, että ne säätävät rangaistavaksi avustamisen laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle siitä riippumatta, tavoitellaanko toiminnalla taloudellista hyötyä, ilman, että säädetään pakottavalla säännöksellä nimenomaista vapautusta rikosoikeudellisesta vastuusta sellaisille henkilöille, jotka toimivat pyyteettömästi, humanitaarisista syistä tai perhesiteiden vuoksi, loukataan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistettua suhteellisuusperiaatetta.
53.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan unionin lainsäätäjä ei ole löytänyt oikeudenmukaista tasapainoa kyseessä olevien etujen välillä, koska se ei ole asettanut mitään rajoituksia kyseisen teon rankaisemiselle ja koska se on turvautunut valinnaiseen säännökseen, jonka nojalla jäsenvaltiot voivat vapaasti jättää rikosoikeudellisen vastuun ulkopuolelle teot, joiden tarkoituksena on ollut humanitaarisen avun antaminen. Näin ollen tällainen rangaistavaksi säätäminen loukkaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan suhteettomasti sekä apua antavan henkilön että autettavan henkilön perusoikeuksia ja erityisesti oikeutta elämään (perusoikeuskirjan 2 artikla), oikeutta henkilökohtaiseen koskemattomuuteen (perusoikeuskirjan 3 artikla), oikeutta vapauteen (perusoikeuskirjan 6 artikla), oikeutta perhe-elämän kunnioittamiseen (perusoikeuskirjan 7 artikla), omaisuudensuojaa (perusoikeuskirjan 17 artikla) ja oikeutta turvapaikkaan (perusoikeuskirjan 18 artikla).
54.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitun rangaistavuuden kohtuuttoman laajuuden osalta esittämän kritiikin lisäksi vastaaja arvostelee unionin lainsäätäjää myös siitä, että se on jättänyt huomiotta perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa vahvistetun nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen siltä osin kuin on kyse siinä asetetuista rikoslain tarkkuuden ja ennakoitavuuden vaatimuksista. Vastaajan mukaan rangaistavaa toimintaa ei ole määritelty selkeästi, koska laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen, jonka tavoitteena on humanitaarisen avun antaminen, rangaistavaksi säätäminen on jätetty kunkin jäsenvaltion harkintavaltaan.
55.
Tarkastelen seuraavissa kohdissa riidanalaisen säännöksen pätevyyttä kaikista näistä näkökulmista perusoikeuskirjan 49 artiklassa vahvistettujen nulla poena sine lege ‑periaatteen ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuutta koskevien perusperiaatteiden valossa. Joskin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohtaan, katson, että kun otetaan huomioon yhtäältä direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan, jossa säädetään rikoksesta, jonka tekemisestä voidaan määrätä rikosoikeudellinen seuraamus, joka voi olla hyvin ankara, kohde ja toisaalta kyseisen seuraamuksen pääasiallisesti repressiivinen tarkoitus, oikeasuhteisuutta on arvioitava ensisijaisesti perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan valossa. (
29
)
a)
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyys nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen valossa
56.
Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuudesta, josta säädetään direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, on laadittu runsaasti kirjallisuutta, ja sitä on kritisoitu paljon – tämä on muun muassa tehnyt näkyväksi unionin aineellisen rikosoikeuden normien lähentämisen ja jäsenvaltioille annetun harkintavallan välisen jännitteen. (
30
) Vastaajan esittämien huomautusten mukaisesti monet katsovat, että velvoittaessaan jäsenvaltiot säätämään rangaistavaksi ”henkilöiden” antaman ”avun” laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa ja määräämään siitä rikosoikeudellisia seuraamuksia unionin lainsäätäjä käyttää epämääräisiä ja epätarkkoja käsitteitä, jotka eivät täytä nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen asettamia vaatimuksia, koska asianomaiset henkilöt eivät voi tietää, missä määrin heidän tekonsa saattavat johtaa heidät rikosoikeudelliseen vastuuseen. (
31
)
57.
Mielestäni tällainen kritiikki ei kuitenkaan voi johtaa kyseisen säännöstekstin pätemättömyyteen. On ehdottoman tärkeää huomioida unionin ja jäsenvaltioiden välinen toimivaltajako tällä alalla sekä sen tekstin luonne, jonka pätevyyttä unionin tuomioistuinta on pyydetty arvioimaan.
58.
Unionin tuomioistuin on muistuttanut oikeuskäytännössään usein perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaan kirjatun nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen ulottuvuudesta sekä unionin oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä siltä osin kuin on kyse siinä asetetuista vaatimuksista, jotka liittyvät sovellettavan rikoslain ennakoitavuuteen, tarkkuuteen ja taannehtivuuden kieltoon. (
32
) Kyseisellä periaatteella on sama merkitys ja sama ulottuvuus kuin ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (
33
) 7 artiklan 1 kappaleessa taatulla periaatteella. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan mainittu periaate on oikeusvarmuuden yleisen periaatteen erityinen ilmentymä, joka edellyttää muun muassa, että rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset määritellään selkeästi laissa. (
34
) Nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaate ohjaa rikosoikeudelliseen vastuuseen liittyvien sääntöjen laadintaa. Sikäli kuin se on unionin oikeuden yleinen periaate ja osa jäsenvaltioiden yhteisiä perustuslaillisia perinteitä, sitä on sovellettava paitsi unionin toimielimissä myös jäsenvaltioissa silloin, kun ne saattavat unionin oikeutta osaksi kansallisia lainsäädäntöjään ja soveltavat sitä. (
35
)
59.
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, luettuna yhdessä mainitun direktiivin 3 artiklan kanssa, on näin ollen noudatettava nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatetta, kun siinä edellytetään, että jäsenvaltioiden on pidettävä avustamista laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa rikoksena ja määrättävä siitä seuraamuksia.
60.
Istunnossa käydyistä keskusteluista kuitenkin ilmenee, että kyseisen periaatteen merkitys riippuu unionin lainsäätäjälle annetun toimivallan luonteesta ja tekstistä, jossa kyseinen rangaistavuus on ilmaistu. Mainittu periaate ilmentää sääntöä, jonka mukaan rikosoikeudellinen toimivalta perustuu yksinomaan lakiin. Sitä sovelletaan siis eri tavoin sen mukaan, onko aineellisen rikosoikeuden normi kirjattu säädökseen, joka on suoraan täytäntöönpanokelpoinen siksi, että unionin lainsäätäjä on antanut sen yksinomaisen toimivallan alalla, vai sisältyykö normi direktiiviin, joka on saatettava osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä siksi, että sen antaminen tapahtuu jaetun toimivallan alalla.
61.
Jälkimmäisessä tapauksessa nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatetta toteutetaan unionin lainsäätäjän ja kansallisen lainsäätäjän välisessä yhteistyössä, eikä niillä ole samaa mandaattia, koska ne toimivat lainsäätäjinä eri tasoilla. Siinä missä ensiksi mainittu määrittelee vähimmäissäännöt jäsenvaltioille, viimeksi mainitun on tämän jälkeen saatettava kyseiset vähimmäissäännöt osaksi kansallista lainsäädäntöä ja konkretisoitava ne kansallisen oikeuden normissa, joka muodostaa yksinomaisen perustan yksilön rikosoikeudelliselle vastuulle. (
36
) Oikeuskirjallisuudessa tunnustetaan, että asianomaisen periaatteen vaatimusten noudattaminen on näin ollen kyseisessä tapauksessa monimutkaisempaa sen takia, että toiminta tai teko säädetään rangaistavaksi kahdessa erillisessä vaiheessa eli unionin tasolla tapahtuvassa vaiheessa ja kansallisessa vaiheessa, ja että tämän takia mainittua periaatetta sovelletaan unionin lainsäädännön laillisuuden varmistamisen välineenä kyseisessä tapauksessa rajoitetummin. (
37
)
62.
Näin ollen 3.6.2008 annetussa tuomiossa Intertanko ym. (
38
) yhteisöjen tuomioistuin ei kiistänyt sitä, etteikö nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatetta sovellettaisi direktiiveihin, mutta katsoi kuitenkin, että kyseisessä periaatteessa asetetut vaatimukset kohdistuvat kansallisen oikeuden normiin.
63.
Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuimelta tiedusteltiin, loukataanko direktiivin 2005/35/EY (
39
) 4 artiklalla oikeusvarmuuden yleistä periaatetta, koska kyseisessä artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan määräämään seuraamuksia alusten ympäristöä pilaavista päästöistä silloin, kun ne on aiheutettu ”törkeällä huolimattomuudella”, ilman, että viimeksi mainittua käsitettä olisi kuitenkaan määritelty. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi tähän kysymykseen kieltävästi kolmivaiheisen päättelyketjun perusteella.
64.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi ensiksikin, että asianomainen käsite ja käsite ”tahallaan” vastaavat ”vastuun syntymisedellytyksiä, joita on voitava soveltaa rajoittamattomaan määrään tilanteita, joita on mahdoton ennakoida, eikä nimenomaiseen toimintaan, joka voidaan yksilöidä yhteisön oikeuden tai kansallisen oikeuden säädöksessä”. (
40
) Se katsoi edelleen, että nämä käsitteet on ”integroitu täysimääräisesti jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiin ja niitä käytetään näissä täysimääräisesti”, (
41
) ja totesi lisäksi, että jäsenvaltioiden on saatettava direktiivi osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiään EY 249 artiklan (nykyään SEUT 288 artikla) mukaisesti ja että direktiivissä tarkoitettujen rikkomisten ja seuraamusten määritelmä perustuu jäsenvaltioiden laatimiin sääntöihin. (
42
)
65.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei direktiivi itsessään voi luoda velvoitteita yksityisille ja ettei direktiiviin siksi voida sellaisenaan vedota yksityistä vastaan. Unionin tuomioistuin on näin ollen useaan otteeseen todennut, että direktiivillä ei voi itsessään ja sen soveltamiseksi annetusta jäsenvaltion kansallisesta lainsäädännöstä riippumatta olla sellaista vaikutusta, että direktiivin säännöksiä rikkovien henkilöiden rikosoikeudellinen vastuu määritetään tai tehdään ankarammaksi direktiivin perusteella. (
43
)
66.
Tätä päättelyä voidaan mielestäni soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa.
67.
EY:n perustamissopimuksesta lähtien laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamista koskeva rikkomus ei ole perustunut enää pelkästään kansallisiin oikeuksiin vaan myös unionin oikeuteen, jolla pyritään säännösten lähentämiseen.
68.
Istunnossa neuvosto selosti, että kyseinen rangaistavaksi säätäminen on seurausta kompromissista, jossa on otettu huomioon yhtäältä se, että on ollut tarpeen lähentää kyseisen rikkomuksen ”täsmällisen määrittelyn” osalta jo voimassa olevia kansallisia lainsäädäntöjä sekä siihen sovellettavia rikosoikeudellisia seuraamuksia (direktiivin 2002/90 johdanto-osan kolmas ja neljäs perustelukappale) niin, että saavutetaan yhteinen tavoite eli vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen asteittainen toteuttaminen (kyseisen direktiivin johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale), ja toisaalta se, että jäsenvaltioiden kansallista identiteettiä ja rankaisuvaltaa on kunnioitettava. (
44
) Vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen neuvosto totesi, että mainitun direktiivin johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa mainittu rikkomuksen ”täsmällinen määrittely” on kyseisen lähentämisen yhteydessä ymmärrettävä nimenomaisena ja selkeänä määrittelynä, jonka on oltava sellainen, ettei jäsenvaltioilla ole minkäänlaista epävarmuutta rikkomuksen tunnusmerkistöstä, mutta jonka on samalla oltava yleisluontoinen niin, että jäsenvaltioille jää liikkumavaraa mainitun rangaistavuuden integroimiseksi osaksi niiden kansallista oikeutta niiden oman rikosoikeusjärjestelmän mukaisesti. (
45
)
69.
Kuten unionin tuomioistuin on hiljattain todennut, jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä on rikosoikeuden alalla merkittäviä eroja. (
46
) Aineellisen rikosoikeuden normien lähentämisessä on näin ollen oikeuskirjallisuuden mukaan kyse sellaisesta oikeudellisen yhdentymisen muodosta, jonka avulla voidaan pitää yllä tietynlaista joustavuutta suhteessa voimassa oleviin kansallisiin oikeuksiin ja samalla mukauttaa niitä unionin lainsäätäjän määrittelemien tavoitteiden mukaisesti. (
47
)
70.
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohta, jossa määritellään siis ”yleinen rikkomus”, on ymmärrettävä tässä asiayhteydessä.
71.
Ensinnäkään asianomaisen säännöksen tarkoituksena tai tehtävänä ei ole yksilöidä rangaistavaa toimintaa, koska kyseisen rikkomuksen aineellisia ja subjektiivisia tunnusmerkkejä voidaan soveltaa rajoittamattomaan määrään tilanteita. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tältä osin todennut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan osalta, ettei lakien sanamuoto voi lakien yleisyysperiaatteen vuoksi olla ehdottoman täsmällinen, ja huomauttanut tässä yhteydessä, että yksi tavanomaisista lainsäädäntötekniikoista on hyödyntää tyhjentävien luetteloiden sijasta yleisiä ryhmiä. Se on tämän osalta korostanut, että monissa laeissa käytetyillä enemmän tai vähemmän epämääräisillä sanamuodoilla pyritään välttämään liiallista jäykkyyttä, jotta kyseisiä lakeja pystytään mukauttamaan muuttuviin tilanteisiin. ”Rajatapauksista” se on katsonut, etteivät ne yksinään riitä tekemään säännöksestä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan vastaista, sikäli kuin kyseinen säännös osoittautuu riittävän selväksi valtaosassa tapauksia, ja että tuomioistuimen tehtävänä on nimenomaan hälventää mahdolliset jäljelle jäävät epäilykset normien tulkinnasta ja ottaa huomioon arjen käytännöissä tapahtuvat muutokset. (
48
)
72.
Toiseksi direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohta ei voi yksinään synnyttää henkilöiden rikosoikeudellista vastuuta, vaan asianomaisen vastuun toteuttaminen edellyttää oikeusperustaa, joka annetaan saattamalla kyseinen säännös osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä. Asianomaisella säännöksellä pidetään siis kiinni siitä, että repressiivinen toimivalta perustuu jäsenvaltioiden hyväksymään lakiin ja että kyseisellä säännöksellä luodaan ainoastaan puitteet sen toteuttamiselle. (
49
) Unionin lainsäätäjä jättää näin ollen jäsenvaltioiden tehtäväksi mainitun säännöksen täytäntöönpanon kiistattoman pakottavasti kansallisella lainsäädännöllä, jossa on kunnioitettava unionin oikeuden yleisiä periaatteita ja perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia ja jonka on näin ollen oltava oikeasuhteista ja riittävän yksilöityä, täsmällistä ja selvää oikeusvarmuuden vaatimuksen täyttymiseksi. (
50
) Muistutan, että nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaate edellyttää sitä, että yksityinen voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan ja oikeudellisen asiantuntija-avun perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät hänen rikosoikeudellisen vastuunsa. (
51
) Unionin tuomioistuimen mukaan kyseisellä periaatteella ei kielletä rikosoikeudellista vastuuta koskevien säännösten asteittaista selkeyttämistä tuomioistuinten tapauksesta toiseen suorittamalla tulkinnalla, sillä edellytyksellä, että tulkinnan tulos on kohtuullisesti ennakoitavissa rikoksen tekohetkellä, kun otetaan huomioon erityisesti oikeuskäytännössä tuolloin vahvistettu kyseisen oikeussäännön tulkinta. (
52
)
73.
Tämän lisäksi unionin lainsäätäjä jättää jäsenvaltioiden tehtäväksi määritellä omien oikeusjärjestystensä ja eritoten rikosoikeudellisen vastuun syntymisedellytystensä mukaan, milloin henkilö voi yksittäistapauksen olosuhteet huomioon ottaen saada vapautuksen rikosoikeudellisesta vastuusta tai perusteen rangaistuksesta vapauttamiseen tai sen lieventämiseen. Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut 30.4.2024 annetussa tuomiossa Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano, (
53
) että lieventävien ja raskauttavien olosuhteiden ja seuraamusten määritteleminen heijastaa sekä yhteiskunnallisia olosuhteita että oikeudellisia perinteitä, jotka vaihtelevat paitsi eri jäsenvaltioissa myös ajallisesti. (
54
) Direktiivin 2002/90 1 artiklan 2 kohdassa jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi täsmentää niiden kansallisen lainsäädännön ja kansallisen käytännön mukaan, voiko henkilö, joka on tehnyt teon humanitaarisen avun antamiseksi, saada vapautuksen rikosoikeudellisesta vastuusta. Kyseinen säännös on täysin edellä kuvatun lähestymistavan mukainen, eikä sitä voida myöskään tulkita siten, että siinä lueteltaisiin tyhjentävästi ne tilanteet, joissa jäsenvaltiot voivat olla määräämättä seuraamuksia.
74.
Kaikkien näiden seikkojen perusteella en havaitse mitään sellaista seikkaa, joka voisi perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa vahvistetun nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen valossa vaikuttaa direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyteen.
75.
Seuraavaksi on tarkasteltava kyseisen 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyttä niin ikään perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa taatun rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen näkökulmasta.
b)
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyys rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen valossa
76.
Perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan mukaan rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että kyseistä periaatetta on noudatettava paitsi rikoksen tunnusmerkistön määrittelyssä myös seuraamusten ankaruutta koskevien sääntöjen määrittelyssä ja niiden seikkojen arvioinnissa, jotka voivat vaikuttaa seuraamusten määräämiseen. (
55
) Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan mukaisesti mainittu periaate velvoittaa jäsenvaltioita silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta, myös silloin, kun unionin lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu sovellettavien seuraamusten alalla.
1) Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuuden oikeasuhteisuus
77.
On yhtäältä selvitettävä, kyetäänkö direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdalla, jossa edellytetään, että jäsenvaltioiden on säädettävä rangaistavaksi avustaminen laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa teon tekijän vaikuttimista riippumatta, ja jossa säädetään ainoastaan valinnaisesta rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttavasta perusteesta niissä tapauksissa, joissa on kyse humanitaarisen avun antamisesta, toteuttamaan kyseisessä direktiivissä asetetut tavoitteet, ja toisaalta on varmistettava, ettei sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden toteuttamiseksi. (
56
)
i) Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuuden tarkoituksenmukaisuus asetettujen tavoitteiden toteuttamiseksi
78.
Ensinnäkin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen toimenpide on omiaan takaamaan asetetun tavoitteen toteutumisen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla. (
57
)
79.
Katson, ettei ole epäilystäkään siitä, etteikö laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavaksi säätämisellä kyetä toteuttamaan direktiivissä 2002/90 asetetut tavoitteet. Mikäli unionin lainsäätäjä haluaa torjua paitsi apua, jota annetaan varsinaisen laittoman rajanylityksen yhteydessä, myös rikollisverkostojen kautta annettavaa apua, jotta voidaan taata vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue, näyttää minusta johdonmukaiselta, että säädetään kaikkien sellaisten avun muotojen rangaistavuudesta, joilla edesautetaan kolmansien maiden kansalaisten tuloa laittomasti jäsenvaltion alueelle, riippumatta siitä, millaisia vaikuttimia tekojen tekijöillä on, ja ottamatta huomioon tekojen tavoitetta.
ii) Laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuuden tarpeellisuus asetettujen tavoitteiden toteuttamiseksi
80.
Toiseksi katson, että päätös olla tekemättä taloudellisen hyödyn tavoittelusta kyseisen rikkomuksen tunnusmerkkiä sekä myös päätös olla nimenomaisesti vapauttamatta rikosoikeudellisesta vastuusta niitä henkilöitä, jotka toimivat humanitaarisen avun antamiseksi tai perhesiteiden vuoksi, ja jättää jäsenvaltioille mahdollisuus tähän ovat tarpeen, kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin ensimmäinen tavoite eli laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen torjuminen sen suppeassa merkityksessä. (
58
)
81.
Ensinnäkin on niin, että vaikka teko, jossa perheenäiti avustaa lapsiaan saapumaan laittomasti jäsenvaltion alueelle, voi osoittautua täysin oikeutetuksi, asianomaisessa teossa on kuitenkin kyse laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisesta, eikä asianomaista tavoitetta voitaisi saavuttaa, jos jätettäisiin säätämättä teon rangaistavuuden periaatteesta. On selvää, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tällöin selvittää tällaisen teon vaikuttimet ja arvioida, missä määrin tällaista tekoa on ohjannut lapsen edun suojelu ja missä määrin se oikeuttaa kansallisen oikeuden säännökset huomioon ottaen kyseisen henkilön vapauttamisen rikosoikeudellisesta vastuusta tai sen, että hänelle annettaisiin vapautus rangaistuksesta tai että hänen rangaistustaan lievennettäisiin.
82.
On tarpeetonta muistuttaa, että laittomassa maahanmuutossa avustaminen on vakava uhka yleisen järjestyksen säilymiselle ja rajaturvallisuuden ylläpitämiselle, mutta on tärkeää korostaa riskejä, joille asianomaiset henkilöt voivat olla alttiina erityisesti laittoman maahanmuuton avustamiseen mahdollisesti liittyvän laittoman toiminnan takia. Tällaisia riskejä ovat muun muassa pimeä työ, asiakirjapetokset, rikollisuus, huumekauppa, prostituutio, seksuaalinen hyväksikäyttö ja ihmiskauppa. Vaikka onkin selvää, ettei laittomasti jäsenvaltioiden alueelle tuleville henkilöille annettava apu välttämättä ole taloudellista hyötyä tavoittelevaa tai rikollista toimintaa ja ettei se järjestelmällisesti aiheuta vakavaa vaaraa kyseisille henkilöille, se synnyttää kuitenkin erittäin vakavia ongelmia jo pelkästään siksi, että mainitut henkilöt ja erityisesti kaikkein haavoittuvimmassa asemassa olevat henkilöt, kuten ilman huoltajaa olevat alaikäiset, ovat vaarassa joutua erittäin epävarmaan tilanteeseen, jossa he ovat riippuvaisia muista.
83.
Saattamalla kaikki teot, joilla autetaan kolmansien maiden kansalaisia tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle, viranomaisten ja erityisesti rikosoikeuden alan viranomaisten toiminnan piiriin varmistetaan paitsi maahanmuuttovirtoja aiempaa parempi valvonta myös se, että kyseisiä tekoja voidaan valvoa entistä tarkemmin, erityisesti tekoja, jotka näyttävät perustuvan myötätuntoisuuteen tai perhesiteisiin mutta joilla voi todellisuudessa olla muita tavoitteita ja jotka saattavat altistaa asianomaiset henkilöt heidän perusoikeuksiensa vakavalle loukkaamiselle.
84.
Kun otetaan huomioon asianomaisiin henkilöihin kohdistuvien uhkien luonne ja heidän haavoittuvuutensa sekä kyseisen ilmiön vakavuus, sen muuttuva luonne ja aineellisen edun olemassaolon osoittamiseen liittyvät vaikeudet, unionin lainsäätäjä on siis voinut perustellusti katsoa, että on asianmukaista erottaa rikkomuksen tahallisuus, joka on rikkomuksen osatekijä, rikkomuksen toteuttamisella tavoitellusta päämäärästä. Unionin lainsäätäjä on siksi tehnyt taloudellisen hyödyn tavoittelusta raskauttavan olosuhteen ja säätänyt seuraamusjärjestelmän asteittaisuudesta. Vaikka unionin lainsäätäjä jättää jäsenvaltioiden tehtäväksi ”asianmukaisen” seuraamuksen käyttöön ottamisen henkilölle, joka tarkoituksellisesti avustaa laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle, sekä jättää kansallisten tuomioistuinten tehtäväksi avustamisen vaikuttimien arvioimisen ja siitä määrättävän seuraamuksen määrittämisen, se edellyttää, että jäsenvaltiot määräävät vapausrangaistuksen henkilölle, jonka tarkoituksena on hyötyä kyseisestä avusta (rangaistuksen pituus riippuu puitepäätöksen 2002/946 1 artiklan 3 kohdan mukaisesti siitä, onko kyseinen teko tehty osana rikollisjärjestön toimintaa, ja siitä, missä määrin se on vaarantanut asianomaisten henkilöiden hengen).
85.
Toiseksi on vielä uudelleen kiinnitettävä huomiota siihen, että direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritellään yleiset puitteet rikkomukselle, joka jäsenvaltioiden on saatettava osaksi oikeusjärjestystään. Näin ollen kansallisen lainsäätäjän velvollisuus on määritellä säädöksessä sen omassa oikeusjärjestyksessä säädettyjen rikosoikeudellisen vastuun syntymistä koskevien sääntöjen perusteella kaikki sellaiset tosiseikat ja olosuhteet, jotka ovat perusteena rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttamiselle tai rangaistuksesta vapauttamiselle taikka sen lieventämiselle. Nämä määritellään tavallisesti laissa yleisesti, ja niistä voidaan säätää tapauskohtaisesti erikseen kunkin asianomaisen rikoksen osalta. (
59
) Vaikka kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa jätetään kunkin jäsenvaltion tehtäväksi määrittää, missä määrin sellainen laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustaminen, jonka tavoitteena on humanitaarisen avun antaminen, voidaan jättää rikosoikeudellisen vastuun ulkopuolelle, tämä ei estä jäsenvaltioita säätämästä kansallisessa lainsäädännössään muista olosuhteista, joissa teon tekijä voi saada tällaisen vapautuksen tai joissa hänelle voidaan jättää määräämättä rangaistus tai joissa hänen rangaistustaan voidaan lieventää esimerkiksi hätätilanteen tai perhesiteiden perusteella.
86.
Kolmanneksi muistutan vielä, ettei direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa avustamisen rangaistavuus voi johtaa siihen, että jäsenvaltiot voivat rikkoa perusoikeuskirjan tai muiden unionin oikeuden tai kansainvälisen oikeuden välineiden mukaisia velvoitteitaan. Näin ollen kyse ei ole siitä, että kolmannen maan kansalaista estettäisiin käyttämästä perusoikeuttaan, sellaisena kuin se taataan perusoikeuskirjan 18 artiklassa, hakea jäsenvaltiosta turvapaikkaa tai oikeuttaan vaatia perheenyhdistämistä. (
60
) Direktiivin 2002/90 1 artiklan 2 kohdan säännöksen valinnaisuudesta esittämänsä varauman (
61
) ohella komissio on myös muistuttanut tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 31 mainitussa tiedonannossaan, että jäsenvaltiot ovat velvollisia noudattamaan kansainvälistä humanitaarista oikeutta. (
62
)
87.
Näiden seikkojen perusteella päättelen, että direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 2 kohtaa sikäli kuin niissä vaaditaan, että jäsenvaltioiden on määrättävä rangaistus jokaiselle henkilölle, joka tietoisesti avustaa laittomassa jäsenvaltion alueelle tulossa, kuitenkaan nimenomaisesti vapauttamatta rikosoikeudellisesta vastuusta henkilöä, joka toimii pyyteettömästi, antaakseen humanitaarista apua tai toteuttaakseen perhe-elämään liittyvää velvoitetta tai perheen yhteisvastuuta, mutta kuitenkin siten, että jäsenvaltioille annetaan vapaus menetellä näin, voidaan pitää yhtäältä tarkoituksenmukaisina laittomassa maahanmuutossa avustamisen torjumista koskevien tavoitteiden kannalta sekä silloin, kun on kyse avustamisesta laittomassa rajanylityksessä sen suppeassa merkityksessä, että silloin, kun avun tavoitteena on ylläpitää ihmisten hyväksikäyttöä harjoittavia verkostoja, ja toisaalta sellaisina, ettei niissä ylitetä sitä, mikä on tarpeen asianomaisen tavoitteen saavuttamiseksi.
88.
Seuraavaksi on tarkasteltava direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn seuraamusjärjestelmän oikeasuhteisuutta.
2) Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn seuraamusjärjestelmän oikeasuhteisuus
89.
Direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ei säädetä tarkoista rikosoikeudellisista seuraamuksista, joita olisi sovellettava tapauksissa, joissa on kyse avustamisesta laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle. Unionin lainsäätäjä kuitenkin edellyttää, että jäsenvaltiot ottavat rikkomuksen tekijän osalta käyttöön ”rikosoikeudellisia” seuraamuksia (puitepäätöksen 2002/946 1 artikla), jotka ovat yhtäältä ”asianmukaisia” (kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohta) ja toisaalta ”tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia” (mainitun direktiivin 3 artikla). (
63
)
90.
Näiden objektiivisten kriteerien perusteella kunkin jäsenvaltion on voitava määrittää sovellettavien seuraamusten taso oman kriminaalipolitiikkansa valossa. Nimenomaan jäsenvaltioiden on toteutettava seuraamusten oikeasuhteisuutta koskeva vaatimus. Se, että niillä on tässä yhteydessä harkintavaltaa, ei itsessään sulje pois mahdollisuutta tuomioistuinvalvontaan sen tarkistamiseksi, ovatko jäsenvaltiot ylittäneet kyseiselle harkintavallalle asetetut rajat säätämällä suhteettomia ja/tai epäasianmukaisia seuraamuksia.
91.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella kummallakin kyseisistä kahdesta säännöksestä on katsottava olevan välitön oikeusvaikutus, ja yksityiset voivat siten vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa sellaista jäsenvaltiota vastaan, joka on saattanut ne virheellisesti osaksi kansallista lainsäädäntöään. (
64
)
92.
Ensiksikin seuraamusten asianmukaisuutta ja oikeasuhteisuutta koskeva vaatimus, josta säädetään mainituissa säännöksissä, on luonteeltaan ehdoton. (
65
) Yhtäältä sekä direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan että sen 3 artiklan sanamuodosta ilmenee, että kyseinen vaatimus on absoluuttinen. Toisaalta asianomainen vaatimus ei edellytä mitään unionin toimielinten toimia, eikä kyseisissä säännöksissä millään tavoin anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta asettaa kyseisiä säännöksiä koskevia ehtoja tai rajoittaa niiden ulottuvuutta. (
66
)
93.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sillä, että mainitut säännökset on saatettava osaksi kansallista lainsäädäntöä, ei voida kyseenalaistaa seuraamusten asianmukaisuutta ja oikeasuhteisuutta koskevan vaatimuksen ehdottomuutta. (
67
)
94.
Toiseksi direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohta ja 3 artikla ovat luonteeltaan riittävän täsmällisiä. Vaikka on totta, että kyseisissä kahdessa säännöksessä jätetään jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa määritellä asianomaisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun rikkomukseen sovellettava seuraamusjärjestelmä, tätä harkintavaltaa rajoitetaan kiellolla säätää epäasianmukaisia ja suhteettomia seuraamuksia.
95.
Näiden näkökohtien perusteella ei mielestäni ole mitään syytä kyseenalaistaa mainituissa artikloissa säädetyn seuraamusjärjestelmän oikeasuhteisuutta.
96.
En näin ollen ole havainnut mitään seikkaa, joka olisi omiaan vaikuttamaan perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa säädetyn rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen valossa direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyteen.
C Toinen ennakkoratkaisukysymys
97.
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy lähinnä, onko perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohtaa ja 49 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään seuraamuksesta jokaiselle henkilölle, joka avustaa laittomassa tulossa valtion alueelle, myös silloin, kun kyseisen rikoksen tekijä ei tavoittele minkäänlaista taloudellista hyötyä, ilman, että siinä samalla nimenomaisesti vapautetaan rikosoikeudellisesta vastuusta henkilöt, joiden toiminnan tavoitteena on humanitaarisen avun antaminen.
98.
Edellä olen selittänyt, miksi rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate ei mielestäni ole esteenä unionin lainsäätäjän direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säätämälle rangaistavuudelle. Italian lainsäätäjä on pannut tämän rangaistavuuden täytäntöön asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa, ja kyseisessä pykälässä säädetään myös sovellettavasta seuraamusjärjestelmästä.
99.
Olen niin ikään korostanut, että kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa jätetään kunkin jäsenvaltion tehtäväksi määrittää, missä määrin henkilö, joka avustaa laittomassa tulossa jäsenvaltion alueelle tavoitteenaan antaa humanitaarista apua, voidaan vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta tai voidaanko hänelle jättää määräämättä rangaistus tai voidaanko hänen rangaistustaan lieventää. Olen myös huomauttanut, ettei mikään estä jäsenvaltioita säätämästä kansallisessa lainsäädännössään muista olosuhteista, joissa teon tekijä voi saada tällaisen vapautuksen tai joissa hänelle voidaan jättää määräämättä rangaistus tai joissa hänen rangaistustaan voidaan lieventää esimerkiksi hätätilanteen tai perhesiteiden perusteella.
100.
Nyt käsiteltävässä asiassa katson, ettei unionin tuomioistuimella ole riittäviä tietoja siihen, että se voisi arvioida asiaa suhteellisuusperiaatteen perusteella, sillä unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston pohjalta ei ole mahdollista selvittää asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentin soveltamisedellytyksiä, (
68
) Italian lainsäädännössä säädettyjen rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttamisen tai rangaistuksen määräämättä jättämisen tai rangaistuksen lieventämisen perusteiden täsmällistä ulottuvuutta eikä sitä, millaista harkintavaltaa kansallisella tuomioistuimella on lieventävien olosuhteiden huomioimiseksi tai rangaistuksen yksilöllistämiseksi.
101.
Tyydyn näin ollen tekemään vain muutamia huomautuksia.
102.
Rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate, jota direktiivin 2002/90 3 artikla ilmentää, on luonteeltaan pakottava. Muistutan, että kyseisen periaatteen nojalla rangaistuksen on ankaruudeltaan oltava oikeassa suhteessa sillä rangaistavan loukkauksen vakavuuteen nähden ja että sillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus ylittämättä kuitenkaan sitä, mikä on tarpeen kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltujen hyväksyttävien tavoitteiden saavuttamiseksi. (
69
) Tältä osin unionin tuomioistuin edellyttää, että seuraamuksen määrittämisessä ja sen suuruuden vahvistamisessa otetaan huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet. (
70
)
103.
Näin ollen suhteellisuusperiaate edellyttää, että paitsi kansallinen lainsäätäjä silloin, kun se saattaa asianomaisen rangaistavuuden osaksi oikeusjärjestystään, myös kaikki rikosoikeudellisen menettelyn toimijat silloin, kun ne valvovat sen täytäntöönpanoa, järjestävät toimintansa kyseisen periaatteen mukaisesti ja huolehtivat muun muassa rangaistuksen yksilöllistämisestä. (
71
) Unionin tuomioistuin kiinnittää näin ollen erityistä huomiota kansallisen tuomioistuimen mahdollisuuteen poiketa syytekirjelmään sisältyvästä rikosoikeudellisesta arvioinnista siten, että tämä mahdollisuus johtaa lievemmän seuraamuksen määräämiseen, ja sen mahdollisuuteen mukauttaa seuraamusta todetun rikoksen vakavuuden mukaisesti. (
72
) Tältä osin oikeusvertailu osoittaa, että ainakin jäsenvaltioiden oikeudessa nämä ovat saattaneet voimaan järjestelmän, jossa tuomioistuin voi varmistaa tällaisen seuraamusten yksilöllistämisen, yhtäältä monipuolistamalla niitä rangaistuksia, joita tuomioistuin voi määrätä, ja toisaalta mahdollistamalla sen, että rikoksen tekoon liittyvien erityisten olosuhteiden mukaan henkilö voidaan immuniteettiasema myöntämällä vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta tai hänen rangaistustaan voidaan lieventää tai hänelle voidaan jättää määräämättä rangaistus.
104.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen tuomioistuimen, jolla on yksin toimivalta arvioida tosiseikkoja ja tulkita kansallista oikeutta, tehtävänä on selvittää, täyttyvätkö nämä vaatimukset sen käsiteltävänä olevassa asiassa.
105.
Asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa avustaminen laittoman rajanylityksen yhteydessä säädetään rangaistavaksi riippumatta siitä, tavoitellaanko sillä taloudellista hyötyä. Kyseisessä säännöksessä säädetään erityisen ankarasta seuraamusjärjestelmästä, kun otetaan huomioon määrätyn vankeusrangaistuksen pituus, rahamääräisen seuraamuksen määrä ja näiden kahden seuraamuslajin yhdistelmä. (
73
)
106.
Ensinnäkin vapausrangaistuksen osalta Italian lainsäätäjä säätää 2–6 vuoden pituisen vankeusrangaistuksen. Huomautan, että vapausrangaistus on rangaistus, josta unionin lainsäätäjä on säätänyt siinä erityistapauksessa, että laittomassa maahantulossa avustamisella tavoitellaan taloudellista hyötyä.
107.
Sakon osalta Italian lainsäätäjä on puolestaan säätänyt kiinteästä 15000 euron summasta asianomaista henkilöä kohti. Tässä yhteydessä on todettava, että kyseinen summa vastaa summaa, josta säädetään asetuksen nro 286/1998 12 §:n 3 momentissa niissä tapauksissa, joissa apua annetaan maahanmuuttajien salakuljetuksen yhteydessä ja joissa kuljetettavien henkilöiden henki tai turvallisuus vaarantuu ja joissa on vaarana, että he tulevat kohdelluiksi epäinhimillisesti tai halventavasti.
108.
Sen osalta, voidaanko eriluonteisia rikosoikeudellisia seuraamuksia, kuten rahamääräisiä seuraamuksia ja vapausrangaistuksia, määrätä kumulatiivisesti, mihin asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa näytetään annettavan mahdollisuus, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällaisessa seuraamusten kumulatiivisessa määräämisessä on sovellettava sääntöjä, joilla voidaan taata se, että määrättyjen seuraamusten kokonaisuuden ankaruus vastaa asianomaisen rikkomisen vakavuutta. (
74
) Tämä vaatimus on sitäkin pakottavampi, kun otetaan huomioon kyseisen asetuksen 12 §:n 1 momentissa säädetyn rangaistavuuden laajuus ja se, että tämä näyttää antavan mahdollisuuden rikosoikeudellisten menettelyjen aloittamiseen sekä sellaista henkilöä vastaan, joka on toiminut todellisessa rikoksentekotarkoituksessa, että sellaista henkilöä vastaan, joka on toiminut inhimillisistä syistä tai välttämättömyyden pakosta.
109.
Näin ollen on aiheellista ottaa huomioon harkintavalta, joka syyttäjäviranomaisella on asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa säädettyjen rikosoikeudellisten menettelyjen aloittamisessa, ja harkintavalta, jota kansallinen tuomioistuin voi tarvittaessa käyttää sovellettavan rikosoikeudellisen seuraamuksen mukauttamiseksi silloin, kun rikoksentekijän toiminnan tavoitteena on ollut humanitaarisen avun antaminen tai kun kyseinen toiminta on tapahtunut hätätilanteessa tai kun se on perustunut perhesiteiden olemassaoloon. (
75
)
110.
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että kun rikosoikeudellinen menettely aloitetaan sellaista perheenäitiä vastaan, joka on auttanut kahta perheenjäsentään eli tytärtään ja sisarentytärtään – kaikki kolme henkilöä ovat kotoisin Kongon tasavallasta – tulemaan laittomasti valtion alueelle, tällaisessa tilanteessa on kysyttävä, onko teko rangaistava ja millaista rangaistusta siihen olisi sovellettava. UNODC:n tekemässä oikeuskäytäntöä koskevassa vertailevassa tutkimuksessa ohjeistetaan, että tällainen tilanne edellyttää kyseisen rikoksen tekemiseen liittyvien tosiseikkojen ja erityisesti rikoksentekijän persoonallisuuden ja vaikuttimien perusteellista tutkimista. (
76
)
111.
Suhteellisuusperiaatetta loukataan kaikilla sellaisilla järjestelmillä, joissa kansalliselle tuomioistuimelle ei anneta mahdollisuutta punnita kyseessä olevia etuja ja erottaa sellaisen henkilön teon rangaistavuutta, jonka on todettu toimineen inhimillisistä syistä tai välttämättömyyden pakosta yksinomaisesti lähisukulaistensa ja erityisesti lastensa edun mukaisesti, sellaisen henkilön teon rangaistavuudesta, joka on toiminut puhtaasti rikoksentekotarkoituksessa tehdäkseen nimenomaisesti lailla kielletyn teon ja hyötyäkseen siitä. Näin ollen, vaikka onkin totta, että pääasian vastaaja on toiminut täysin tietoisesti ja ilmeisen harkitusti ja tahallisesti käyttämällä väärennettyjä passeja, tämä tahallisuus ei saa johtaa siihen, että jätetään huomiotta se, että kyseessä voi olla epätoivoinen teko, joka on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen vastuulla olevien tarkistusten perusteella erotettava sellaisen henkilön tekemästä teosta, joka toimii osana laitonta maahanmuuttoverkostoa tai rikollisjärjestöä tai joka vaarantaa asianomaisten henkilöiden hengen.
112.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei asetuksen nro 286/1998 12 §:n 2 momenttia, jossa säädetään rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttamisen perusteesta, joka koskee pelastustoimia ja humanitaarista apua, joihin ryhdytään ”jo joka tapauksessa Italian valtion alueella oleviin” ja haavoittuvassa asemassa oleviin kolmansien maiden kansalaisiin nähden, voida määritelmän mukaan soveltaa laittomassa valtion alueelle tulossa avustamista koskevaan rikkomukseen. Italian hallitus sen sijaan toteaa, että kyseisen pykälän perusteella, koska siinä viitataan rikoslain 54 §:ään, jossa säädetään immuniteetista hätätilanteessa, voidaan olla määräämättä rikosoikeudellisia seuraamuksia sellaisesta toiminnasta, jonka rankaiseminen olisi perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen vastaista. Jos siis oikeudenkäynnin päätteeksi todetaan, että vastaaja on toiminut pelastaakseen tyttärensä ja sisarentyttärensä heidän henkilökohtaisen koskemattomuutensa vakavalta ja korjaamattomalta loukkaukselta, voidaan todeta, että kyse on ollut hätätilanteesta, ja vastaajalle voidaan jättää määräämättä rangaistus.
113.
Näiden seikkojen perusteella ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on viime kädessä selvittää kaikkien rikkomuksen tekemiseen liittyvien tosiseikkojen ja erityisesti tekijän persoonallisuuden ja hänen tekojensa taustalla olevien vaikuttimien perusteella, onko olemassa sellaisia objektiivisia olosuhteita, jotka ovat oikeuttaneet kyseisen rikkomisen, joka olisi vailla tällaista asiayhteyttä rangaistava, ja tarvittaessa tarkistaa, onko olemassa säännöksiä, joilla voidaan taata vapautus rikosoikeudellisesta vastuusta tai vapautus asetuksen nro 286/1998 12 §:n 1 momentissa säädetystä rangaistuksesta tai kyseisen rangaistuksen lieventäminen siten, että kyseinen seuraamus on yleisen järjestyksen asettamien vaatimusten mukainen ja vastaa sitä, mikä on tehdyn rikkomuksen vakavuuteen nähden ehdottoman välttämätöntä.
114.
Edellä esitetyn perusteella toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on mielestäni vastattava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistettu rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate on esteenä järjestelmälle, jossa silloin, kun on aloitettu rikosoikeudellinen menettely sellaista perheenäitiä vastaan, joka on kolmannen maan kansalainen ja joka on tarkoituksellisesti auttanut kahta alaikäistä lasta, jotka ovat hänen perheenjäseniään, tulemaan laittomasti valtion alueelle väärennetyillä henkilöllisyystodistuksilla, kansalliselle tuomioistuimelle ei anneta mahdollisuutta punnita kyseessä olevia etuja ja erottaa sellaisen henkilön teon rangaistavuutta, jonka on todettu toimineen inhimillisistä syistä tai välttämättömyyden pakosta yksinomaisesti alaikäisten lasten edun mukaisesti, sellaisen henkilön teon rangaistavuudesta, joka on toiminut puhtaasti rikoksentekotarkoituksessa tehdäkseen nimenomaisesti lailla kielletyn teon ja hyötyäkseen siitä.
115.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida konkreettisesti sellaisen kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuutta, jossa säädetään, että kaikille henkilöille, jotka avustavat laittomassa tulossa valtion alueelle, määrätään 2–6 vuoden pituinen vapausrangaistus ja 15000 euron suuruinen rahamääräinen seuraamus kutakin asianomaista henkilöä kohti, erityisesti sen osalta, voidaanko henkilöt, joiden osoitetaan toimineen pyyteettömästi, epäitsekkäästi, myötätunnosta tai yhteisvastuullisuudesta, humanitaarisista syistä tai perhesiteiden vuoksi, vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta tai voidaanko heihin sovellettavaa seuraamusjärjestelmää mukauttaa.
V Ratkaisuehdotus
116.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunale di Bolognan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelystä 28.11.2002 annetun neuvoston direktiivin 2002/90/EY 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa
on tulkittava siten, että
teko, jossa perheenäiti, joka on kolmannen maan kansalainen, tarkoituksellisesti auttaa kahta alaikäistä perheenjäsentään eli tytärtään ja sisarentytärtään, joiden huoltaja hän on, tulemaan laittomasti jäsenvaltion alueelle väärennetyillä henkilöllisyystodistuksilla, on rikos.
2)
Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esiin mitään sellaista seikkaa, joka vaikuttaisi Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdassa vahvistettujen nulla poena sine lege ‑periaatteen ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen valossa tarkasteltuna direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan pätevyyteen.
3)
Perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistettu rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate on esteenä järjestelmälle, jossa silloin, kun on aloitettu rikosoikeudellinen menettely sellaista perheenäitiä vastaan, joka on kolmannen maan kansalainen ja joka on tarkoituksellisesti auttanut kahta alaikäistä lasta, jotka ovat hänen perheenjäseniään, tulemaan laittomasti valtion alueelle väärennetyillä henkilöllisyystodistuksilla, kansalliselle tuomioistuimelle ei anneta mahdollisuutta punnita kyseessä olevia etuja ja erottaa sellaisen henkilön teon rangaistavuutta, jonka on todettu toimineen inhimillisistä syistä tai välttämättömyyden pakosta yksinomaisesti alaikäisten lasten edun mukaisesti, sellaisen henkilön teon rangaistavuudesta, joka on toiminut puhtaasti rikoksentekotarkoituksessa tehdäkseen nimenomaisesti lailla kielletyn teon ja hyötyäkseen siitä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida konkreettisesti sellaisen kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuutta, jossa säädetään, että kaikille henkilöille, jotka avustavat laittomassa tulossa valtion alueelle, määrätään 2–6 vuoden pituinen vapausrangaistus ja 15000 euron suuruinen rahamääräinen seuraamus kutakin asianomaista henkilöä kohti, erityisesti sen osalta, voidaanko henkilöt, joiden osoitetaan toimineen pyyteettömästi, epäitsekkäästi, myötätunnosta tai yhteisvastuullisuudesta, humanitaarisista syistä tai perhesiteiden vuoksi, vapauttaa rikosoikeudellisesta vastuusta tai voidaanko heihin sovellettavaa seuraamusjärjestelmää mukauttaa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	EYVL 2002, L 328, s. 17. Komissio esitti 28.11.2023 ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi vähimmäissäännöistä laittomassa maahantulossa unioniin, kauttakulussa unionin kautta ja unionin alueella oleskelussa avustamisen ehkäisemiseksi ja torjumiseksi sekä neuvoston direktiivin 2002/90/EY ja neuvoston puitepäätöksen 2002/946/YOS korvaamisesta [COM(2023) 755 final].
(
3
)	Ks. YK:n huumeiden ja rikollisuuden torjunnasta vastaava toimisto (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case-law Analysis, 2019, s. 18. Asianomaisesta analyysista ilmenee myös, että vaikka naiset voivat olla mukana ihmissalakuljettajien verkostoissa, useimmiten he helpottavat sellaisten henkilöiden laitonta liikehdintää, jotka he tuntevat henkilökohtaisesti ja joihin heillä on läheisiä henkilökohtaisia suhteita, odottamatta vastineeksi taloudellista tai aineellista hyötyä (s. 22, kolmas ja neljäs kohta).
(
4
)	Jäljempänä perusoikeuskirja.
(
5
)	Ks. tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
6
)	EYVL 2002, L 328, s. 1.
(
7
)	21.12.1998 hyväksytty yhteinen toiminta, jonka neuvosto on hyväksynyt Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella, rikollisjärjestöön osallistumisen kriminalisoinnista Euroopan unionin jäsenvaltioissa (EYVL 1998, L 351, s. 1).
(
8
)	22.4.1954 voimaan tullut yleissopimus (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)), sellaisena kuin se on täydennettynä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka hyväksyttiin New Yorkissa 31.1.1967 ja tuli voimaan 4.10.1967.
(
9
)	GURI nro 191, Supplemento ordinario, 18.8.1998; sellaisena kuin se on muutettuna yleistä turvallisuutta koskevista säännöksistä 15.7.2009 annetulla lailla nro 94 (legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica; GURI nro 170, Supplemento ordinario, 24.7.2009); jäljempänä asetus nro 286/1998.
(
10
)	Englanninkielisessä versiossa käytetään ilmaisua ”may decide not to impose sanctions” ja italiankielisessä versiossa ilmaisua ”può decidere di non adottare sanzioni”.
(
11
)	Gérard Cornun mukaan rangaistavaksi säätäminen on kriminaalipoliittinen toimenpide, jossa toimivaltainen viranomainen (lähtökohtaisesti lainsäätäjä) tekee määrätystä toiminnasta rikoksen ja määrittää sen tunnusmerkistön ja siihen sovellettavan rangaistuksen (Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Pariisi, 15. painos, 2024).
(
12
)	Unionin lainsäätäjä säätää rangaistavaksi laittoman maahanmuuton avustamisen silloin, kun on kyse tulosta ”jäsenvaltion alueelle”, joskin se on aiemmin direktiivin 2002/90 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todennut, että laittomassa maahantulossa avustamista on torjuttava ”varsinaisen” laittoman rajanylityksen yhteydessä.
(
13
)	Esimerkiksi Ranskan rikoslain 225-5 §:n 1 momentissa paritusrikos määritellään ennen muuta ”teoksi, jolla kuka tahansa henkilö millä tahansa tavalla – – auttaa, avustaa tai suojelee toisen henkilön prostituutiota”.
(
14
)	Huhtikuussa 2016 julkaistussa tiedotteessaan, jonka otsikkona on ”Combatting migrant smuggling into the EU, main instruments” (”Euroopan unioniin suuntautuvan maahanmuuttajien salakuljetuksen torjunta, keskeiset välineet”) ja joka on saatavana internetosoitteessa http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016 %29581391_EN.pdf, Euroopan parlamentti korostaa seuraavaa (s. 14): ”Maahanmuuttajien salakuljetus on monitahoinen ongelma, ja salakuljettajien toimintatavat ovat usein hyvin joustavia ja vaihtelevia. Siksi tämän ilmiön torjunnassa on käytettävä kokonaisvaltaista lähestymistapaa.” Ks. myös 22.3.2017 päivätty komission yksiköiden valmisteluasiakirja, joka koskee Euroopan unionin oikeudellisen järjestelmän, jonka avulla torjutaan avustamista laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa, REFIT-arviointia niin sanotun avustamispaketin (direktiivi 2002/90/EY ja puitepäätös 2002/946/YOS) osalta (SWD(2017) 117 final) ja joka on saatavilla englannin kielellä internetosoitteessa https://www.europarl.europa.eu/RegData/docs_autres_institutions/commission_europeenne/swd/2017/0117/COM_SWD(2017)0117_EN.pdf.
(
15
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14 mainittu Euroopan parlamentin tiedote (s. 9) ja Euroopan komission maahanmuutto- ja sisäasioiden pääosaston selvitys otsikolla Étude sur le trafic illicite de migrants: Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale (Selvitys maahanmuuttajien salakuljetuksesta: Ominaispiirteitä, vastauksia ja yhteistyötä kolmansien maiden kanssa, yleinen yhteenveto), syyskuu 2015 (1.3.2 kohta).
(
16
)	Ilmaisu ”tarkoituksellisesti” on direktiivin 2002/90 muissa kieliversioissa käännetty erotuksetta ilmaisuilla ”tahallisesti”, ”harkitusti” tai ”omasta tahdostaan”.
(
17
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14 mainittu komission yksiköiden valmisteluasiakirja (s. 9).
(
18
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14 mainittu Euroopan parlamentin tiedote (s. 2, 6 ja 14).
(
19
)	Kursivointi tässä.
(
20
)	Ks. kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden vastaisen Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksen ja sitä täydentävien, ihmiskaupan ja erityisesti nais- ja lapsikaupan sekä maahanmuuttajien maitse, ilmateitse ja meritse tapahtuvan salakuljetuksen torjuntaa koskevien pöytäkirjojen allekirjoittamisesta Euroopan yhteisön puolesta 8.12.2000 tehty neuvoston päätös 2001/87/EY (EYVL 2001, L 30, s. 44); kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden vastaisen Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksen maitse, meritse ja ilmateitse tapahtuvan maahanmuuttajien salakuljetuksen kieltämistä koskevan lisäpöytäkirjan tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta tämän pöytäkirjan niiden määräysten osalta, jotka kuuluvat Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 179 ja 181 a artiklan soveltamisalaan, 24.7.2006 tehty neuvoston päätös 2006/616/EY (EUVL 2006, L 262, s. 24) ja kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden vastaisen Yhdistyneiden Kansakuntien yleissopimuksen maitse, meritse ja ilmateitse tapahtuvan maahanmuuttajien salakuljetuksen kieltämistä koskevan lisäpöytäkirjan tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta tämän pöytäkirjan niiden määräysten osalta, jotka kuuluvat Euroopan yhteisön perustamissopimuksen III osan IV osaston soveltamisalaan, 24.7.2006 tehty neuvoston päätös 2006/617/EY (EUVL 2006, L 262, s. 34).
(
21
)	Ks. myös direktiivin 2002/90 johdanto-osan viides perustelukappale.
(
22
)	Kyseisen puitepäätöksen 1 artiklan 3 kohta sekä direktiivin 2002/90 ja mainitun puitepäätöksen johdanto-osien toiset perustelukappaleet kuvastavat selvästi ja yksiselitteisesti tämän toimenpidepaketin alkuperää: paketti hyväksyttiin sen jälkeen, kun Doverissa (Yhdistynyt kuningaskunta) oli kesäkuussa 2000 tehty makaaberi löytö, Alankomaissa rekisteröidyn kuorma-auton lukitusta kontista oli paljastunut 58:n laittomasti maahan pyrkineen kiinalaisen elottomat ruumiit – tämän johdosta jäsenvaltiot antoivat Ranskan tasavallan, unionin silloisen puheenjohtajamaan, tehtäväksi ehdottaa toimenpiteitä tällaisten rikosten ja laittomien maahanmuuttoverkostojen nopean kehityksen torjumiseksi unionissa.
(
23
)	C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202.
(
24
)	Tuomio 10.4.2012, Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, 44 ja 45 kohta). Kursivointi tässä.
(
25
)	Ranskan tasavallan aloite neuvoston direktiivin antamiseksi laittomassa maahantulossa, liikkumisessa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelystä (EYVL 2000, C 253, s. 1).
(
26
)	Ks. tätä ehdotusta koskeva 28.7.2000 päivätty selvitys 10711/00. Mainitun ehdotuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Kukin jäsenvaltio voi vapauttaa seuraamuksista 1 ja 2 artiklassa tarkoitetun rikoksen osalta – – tarkoitettua apua saaneeseen ulkomaalaiseen seuraavalla tavalla sidoksissa olevat henkilöt: – – hänen suoraan ylenevässä tai alenevassa polvessa olevat sukulaisensa, veljensä ja sisarensa sekä heidän puolisonsa, – –hänen puolisonsa tai hänen kanssaan tunnetusti avioliiton omaisissa olosuhteissa elävä henkilö.”
(
27
)	Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus, joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995 (EYVL 2000, L 239, s. 19), sellaisena kuin se on muutettuna 25.3.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 265/2010 (EUVL 2010, L 85, s. 1) ja 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013 (EUVL 2013, L 182, s. 1).
(
28
)	Ks. 25.10.2000 päivätty Euroopan parlamentin lopullinen mietintö A5-0315/2000 Ranskan tasavallan aloitteesta neuvoston direktiivin antamiseksi laittomassa maahantulossa, liikkumisessa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelystä (kyseisen aloitteen 1 artiklaa koskeva tarkistus 8).
(
29
)	Ks. tältä osin tuomio 4.5.2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 33 ja 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuin on korostanut 6.10.2021 annetussa tuomiossa ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803), että ”seuraamuksen ankaruuden on vastattava kyseisen rikkomisen vakavuutta, ja mainittu edellytys johtuu sekä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdasta että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan mukaisesta periaatteesta, jonka mukaan rangaistuksen on oltava oikeassa suhteessa rikoksen vakavuuteen” (97 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
30
)	Ks. muun muassa Galli, F. ja Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bryssel, 2013 ja Zoumpoulakis, K., ”The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?”, Boom Strafblad, nide 6, Boom uitgevers, Amsterdam, s. 315–318.
(
31
)	Ks. tältä osin komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Komission ohjeet laittomassa maahantulossa, kauttakulussa ja maassa oleskelussa avustamisen määrittelyä ja ehkäisemistä koskevien EU:n sääntöjen täytäntöönpanosta” (EUVL 2020, C 323, s. 1), 1 kohta. Oikeuskirjallisuudesta ks. muun muassa Weyembergh, A., ”Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction”, Revue internationale de droit pénal, nide 77, Éres, Toulouse, nro 1 ja 2, 2006, s. 185–192. Kyseinen kirjoittaja toteaa seuraavaa: ”Sen ohella, että demokratiavaje vahingoittaa lähentämistyötä julmasti, sitä heikentävät myös johdonmukaisuuden puute ja taipumus reagoida yksittäisiin tapahtumiin. Lähentämistyötä leimaa lisäksi selvä repressiivinen suuntaus, mikä näkyy olemassa olevien rikosten laaja-alaisista määritelmistä, joista on osoituksena laittomassa maahantulossa avustamisen määritelmä. – – Tällaisiin määritelmiin tai käsitteisiin, joissa keskitytään kyseessä olevien rikollisuuden muotojen torjunnan tehokkuuteen, liittyy väärinkäytön vaaroja, ja niissä laiminlyödään muut rikosoikeuden täytäntöönpanoon liittyvät huolenaiheet, erityisesti laillisuusperiaatteen, jolle on kuitenkin annettu perusoikeuden asema, aineelliseen osaan liittyvät vaatimukset” (s. 192).
(
32
)	Ks. muun muassa tuomio 5.12.2017, M.A.S. ja M.B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, 51–56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
33
)	Allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950, jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus. Ks. tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.11.1996, Cantoni v. Ranska (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 29 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.2.2002, E.K. v. Turkki (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, 51 kohta); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 29.3.2006, Achour v. Ranska (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, 41 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.9.2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Venäjä (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, 567–570 kohta).
(
34
)	Ks. tuomio 3.5.2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 49 ja 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); tuomio 5.5.2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 38 kohta) ja tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 49 kohta ja sitä seuraavat kohdat oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
35
)	Ks. Peristeridou, C., ”Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law”, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015, s. 177–220, erit. s. 182 ja 199.
(
36
)	Ks. Peristeridou, C., em. teos, s. 199.
(
37
)	Ks. muun muassa Kaiafa-Gbandi, M., ”Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law”, teoksessa F. Galli ja A. Weyembergh, em. teos, erit. s. 103 ja Peristeridou, C., em. teos, s. 199.
(
38
)	C‑308/06, EU:C:2008:312.
(
39
)	Alusten aiheuttamasta ympäristön pilaantumisesta ja säännösten rikkomisista määrättävistä seuraamuksista 7.9.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2005, L 255, s. 11 ja oikaisut, EUVL 2006, L 33, s. 87 ja EUVL 2006, L 105, s. 65).
(
40
)	Tuomio 3.6.2008, Intertanko ym. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 73 kohta).
(
41
)	Tuomio 3.6.2008, Intertanko ym. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 74 kohta).
(
42
)	Ks. tuomio 3.6.2008, Intertanko ym. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 78 kohta).
(
43
)	Ks. muun muassa tuomio 20.12.2017, Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
44
)	Ks. Zoumpoulakis, K., ”Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?”, New Journal of European Criminal Law, nide 13, nro 3, Intersentia, Mortsel, 2022, s. 333–345.
(
45
)	Ks. tältä osin Peristeridou, C., ”The principle of Lex certa in national law and European perspectives”, teoksessa A., H. Klip, Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Anvers, 2011, s. 69–95, erit. s. 91 ja Wieczorek, I., ”EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, Lontoo, 2018, nro 6, s. 655–671, erit. s. 659 ja 660.
(
46
)	Ks. tuomio 30.4.2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 45 kohta).
(
47
)	Ks. Weyembergh, A., ”Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction”, em. teos, jonka mukaan lähentämisessä on kyse oikeudellisen yhdentymisen muodosta, joka on edistyneempi kuin koordinointi ja yhteistyö, joissa kansalliset oikeudet pidetään ennallaan, mutta väljempi kuin yhtenäistäminen, joka merkitsisi voimassa olevien kansallisten sääntöjen korvaamista uudella rikosoikeudellisella säännöllä, mikä vastaisi toimivallan siirtoa (s. 186).
(
48
)	Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 15.11.1996, Cantoni v. Ranska (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 31 ja 32 kohta), joka koski tuolloin voimassa olleen Ranskan kansanterveyslain (code de la santé publique) L. 511 §:n sisältämää lääkkeen käsitteen oikeudellista määritelmää.
(
49
)	Rebut, D., ”Le principe de la légalité des délits et des peines”, Libertés et droits fondamentaux, Dalloz, Pariisi, 2005, s. 595–610, erit. 753 kohta.
(
50
)	Ks. esim. tuomio 30.4.2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
51
)	Ks. tuomio 3.6.2008, Intertanko ym. (C‑308/06, EU:C:2008:312, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
52
)	Ks. tuomio 28.3.2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 5.5.2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 41 kohta).
(
53
)	C‑178/22, EU:C:2024:371.
(
54
)	Ks. tuomio 30.4.2024, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, 45 kohta).
(
55
)	Ks. tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
56
)	Ks. tuomio 26.1.2021, Hessischer Rundfunk (C‑422/19 ja C‑423/19, EU:C:2021:63, 70 kohta).
(
57
)	Ks. tältä osin tuomio 2.3.2023, PrivatBank ym. (C‑78/21, EU:C:2023:137, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 29.7.2024, BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
58
)	Tämä erottaa direktiivin 2002/90 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan Kanadan maahanmuutosta ja pakolaisten suojelusta annetun lain (Immigration and Refugee Protection Act) 117 §:stä, jonka Kanadan korkein oikeus kumosi 27.11.2015 annetussa tuomiossa R. v. Appulonappa. Koska kyseisen lain tavoitteena oli torjua kansainväliseen järjestäytyneeseen rikollisuuteen liittyvää ihmiskauppaa, kyseinen tuomioistuin katsoi, että kolmansien maiden kansalaisten laittomaan maahantuloon yllyttämisen, siinä avustamisen tai siihen kannustamisen säätäminen rikokseksi myös silloin, kun kyseinen teko on tehty keskinäisen avun antamiseksi, perheenjäsenen auttamiseksi tai humanitaaristen syiden vuoksi, loukkasi suhteellisuusperiaatetta (70, 72–74, 77 ja 84 kohta).
(
59
)	Kyseistä säännöstä on mielestäni verrattava niihin säännöksiin, joilla kansallisissa rikoslaeissa määritellään yleisesti rikokset ennen kuin täsmennetään niiden ulottuvuus, vastuun syntymistä koskevat säännöt, lieventävät tai raskauttavat olosuhteet, teon oikeuttavat seikat ja seuraamukset (esimerkkeinä voidaan mainita Ranskan rikoslain (code pénal) 221-1 §, jossa säädetään rangaistavaksi ”toisen henkilön kuoleman tahallinen aiheuttaminen”, tai saman lain 311-1 §, jossa säädetään rangaistavaksi ”toisen henkilön omaisuuden vilpillinen anastaminen”).
(
60
)	Jäsenvaltioilla on eritoten velvollisuus olla toimimatta tavalla, joka estäisi kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden tulon alueelle (ks. puitepäätöksen 2002/946 6 artikla). Unionin tuomioistuin muistutti 16.11.2021 antamassaan tuomiossa komissio v. Unkari (Turvapaikanhakijoiden avustamisen kriminalisointi) (C‑821/19, EU:C:2021:930, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), että kullakin kolmannen maan kansalaisella tai kansalaisuudettomalla henkilöllä on oikeus tehdä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus jäsenvaltion alueella, myös jäsenvaltion rajoilla tai sen kauttakulkualueilla, vaikka hän oleskelisi laittomasti kyseisessä maassa. Hänelle on myönnettävä tämä oikeus riippumatta siitä, minkälaiset menestymismahdollisuudet tällaisella hakemuksella on.
(
61
)	Ks. 36 artiklan komitean tasoisen sekakomitean 3.5.2001 ja 4.5.2001 suurlähettilästason sekakomitealle laatima mietintö (asiakirja 8632/01), s. 3.
(
62
)	Ks. myös Euroopan unionin perusoikeusviraston (FRA) vuonna 2014 laatima raportti ”Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them”, erit. s. 16: Olisi harkittava sellaisten käytännön ohjeiden laatimista, jotka auttaisivat jäsenvaltioita panemaan direktiivin täytäntöön perusoikeuksia kunnioittaen. Näissä ohjeissa olisi nimenomaisesti vapautettava seuraamuksista humanitaarinen apu maahantulon yhteydessä (meripelastus ja pakolaisten auttaminen turvaan) ja taloudellista hyötyä tavoittelematon humanitaarinen apu (esimerkiksi ruoka, suoja, terveydenhoito, oikeudellinen neuvonta) laittomille maahanmuuttajille.
(
63
)	Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti jäsenvaltioiden on käytettävä toimivaltaansa unionin oikeutta ja sen yleisiä periaatteita noudattaen ja, kuten direktiivin 2002/90 3 artiklasta ilmenee, suhteellisuusperiaatetta noudattaen (ks. tuomio 6.10.2021, ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
(
64
)	Ks. palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71/EY täytäntöönpanosta sekä hallinnollisesta yhteistyöstä sisämarkkinoiden tietojenvaihtojärjestelmässä annetun asetuksen (EU) N:o 1024/2012 (IMI-asetus) muuttamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/67/EU (EUVL 2014, L 159, s. 11) 20 artiklan osalta tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 16–32 kohta).
(
65
)	Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka direktiivissä annetaan jäsenvaltioille tietty harkintavalta niiden säätäessä sen täytäntöönpanon yksityiskohdista, kyseisen direktiivin säännöstä voidaan pitää ehdottomana ja täsmällisenä, jos siinä yksiselitteisesti asetetaan jäsenvaltioille tietyn tuloksen saavuttamista koskeva velvollisuus, johon ei liity mitään ehtoja siinä olevan säännön soveltamiseksi (ks. tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 19 kohta)).
(
66
)	Ks. analogisesti tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 23 ja 24 kohta).
(
67
)	Unionin tuomioistuimen mukaan sellainen tulkinta, jonka mukaan tarve saattaa kyseisessä direktiivissä säädetty seuraamusten oikeasuhteisuutta koskeva vaatimus osaksi kansallista oikeutta on omiaan poistamaan vaatimuksen ehdottomuuden, estäisi asianomaisia yksityisiä vetoamasta tarvittaessa tästä vaatimuksesta johtuvaan kieltoon määrätä suhteettomia seuraamuksia. Olisi sen sitovan luonteen, joka SEUT 288 artiklassa direktiiville tunnustetaan, kanssa ristiriidassa, jos henkilöt, joita asia koskee, eivät lähtökohtaisesti voisi vedota tällaiseen kieltoon (ks. tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 25 ja 26 kohta)).
(
68
)	Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio soveltaa unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla täyttäessään unionin oikeuden säännöksessä ilmaistun velvoitteen säätää kyseisessä säännöksessä tarkoitetuista rikoksista vastuussa oleviin henkilöihin kohdistuvista tehokkaista, oikeasuhteisista ja varoittavista seuraamuksista (ks. tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
(
69
)	Ks. tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
70
)	Ks. tuomio 4.10.2018, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 45 kohta).
(
71
)	Ks. De Bondt, W., ”The Missing Link between ’Necessity’ and ’Approximation of Criminal Sanctions’ in the EU”, European Criminal Law Review, Beck, München, 2014, nro 4, s. 147–168.
(
72
)	Ks. tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
73
)	Muistutan, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti silloin, kun jäsenvaltio ylittää harkintavaltansa antaessaan kansallista lainsäädäntöä, jossa säädetään suhteettomista seuraamuksista sellaisten kansallisten säännösten rikkomisesta, jotka on annettu direktiivin nojalla, asianomaisen henkilön on voitava vedota suoraan kyseisessä direktiivissä säädettyyn seuraamusten oikeasuhteisuutta koskevaan vaatimukseen tällaista lainsäädäntöä vastaan (ks. tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus) (C‑205/20, EU:C:2022:168, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
(
74
)	Ks. tältä osin tuomio 20.3.2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, 55 kohta) ja tuomio 5.5.2022, BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, 50 kohta).
(
75
)	Ks. tuomio 20.3.2018, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, 58 kohta).
(
76
)	Jos todetaan, että avun antaminen on perustunut yksinomaan lähisukulaisten ja erityisesti lasten etuun, tietyissä maissa tunnustetaan, että kyse on luonteeltaan humanitaarisesta teosta, josta ei saa määrätä rangaistusta, kun taas toisissa maissa perhesiteiden olemassaolo ei estä toteamasta, että perheenäiti on syyllistynyt rikokseen (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 3 mainittu UNODC:n analyysi, s. 19).