JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
LAILA MEDINA
11 päivänä syyskuuta 2025 (1)(i)
Asia C‑471/24
J.J.
vastaan
PKO BP S.A.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Okręgowy w Częstochowie (Częstochowan alueellinen tuomioistuin, Puola))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kohtuuttomat sopimusehdot – Direktiivi 93/13/EY – Vaihtuvakorkoinen kiinnelainasopimus – Sopimusehto, jossa määrätään korkokannan määrittämisestä asetuksessa (EU) 2016/1011 tarkoitetun viiteindeksin perusteella – Kriittinen vertailuarvo – WIBOR-viiteindeksi – Avoimuusvaatimus
1.        Tässä ennakkoratkaisupyynnössä on kyse siitä, ovatko kiinnelainasopimusten sopimusehdot, joissa määrätään Warsaw Interbank Offered Rate- eli WIBOR-viitekorkoon perustuvasta vaihtuvasta korosta, sopusoinnussa direktiivin 93/13/ETY kanssa.(2) Pyyntö on esitetty pääasiassa, jossa asianosaisia ovat J.J., joka on kuluttaja, ja PKO PB S.A (jäljempänä PKO), Puolaan sijoittautunut pankki. Pääasiassa on kyse i) niistä rahamääristä, jotka kyseinen kuluttaja on maksanut kyseiselle pankille vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen nojalla, osan palauttamisesta ja ii) koron määrittämiseen liittyvän ehdon täytäntöönpanokelvottomuudesta tai pätemättömyydestä kyseisessä sopimuksessa.
2.        Nyt käsiteltävässä asiassa uudenlaista on se, että kiinnelainasopimuksessa käytetään asetuksessa (EU) 2016/1011(3) tarkoitettua kriittistä vertailuarvoa eli WIBOR-indeksiä. Vuodesta 2013 myönnetyissä kiinnelainoissa WIBOR-indeksiä on käytetty Puolassa vertailuarvona 98,5 prosentissa kaikista kotitalouksien lainoista. On selvää, että nyt käsiteltävä asia on erityisen tärkeä Puolan kiinnelaina-alalle, etenkin kun otetaan huomioon, että ala nojautuu WIBOR-indeksiin.(4)
I       Asiaa koskevat oikeussäännöt
3.        Tässä ratkaisuehdotuksessa riittää viitata kiinnelainoista ja kiinnelainojen välittäjien ja agenttien valvonnasta 23.3.2017 annetun lain (Ustawa z dnia 23 marca 2017 r. o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami)(5) 29 §:n 1 ja 2 momenttiin, joissa säädetään seuraavaa:
”1.      Kiinnelainasopimuksessa on määritettävä 29.8.1997 annetun pankkilain (Ustawa z dnia 29 sierpnia 1997 r. – Prawo bankowe)[(6)] 69 §:n 2 momentissa mainitut seikat sekä
– –
8)      menetelmä ja ehdot, joiden mukaisesti vahvistetaan korkokanta, jonka perusteella lasketaan pääoman ja korkojen lyhennyserät;
– –
2.      Jos osapuolet eivät ole sopineet kiinnelainan kiinteästä korosta, edellä 1 momentin 8 kohdassa tarkoitettu koron vahvistamismenetelmä on viiteindeksin arvo laskettuna yhteen kiinnelainasopimuksessa määritetyn marginaalin kanssa.”
II     Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
4.        Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, pääasian kantaja J.J., joka on kuluttaja, otti yhteyttä PKO:hon tarkoituksenaan ottaa 400 000 zlotyn (PLN) (n. 96 700 euron) suuruinen kiinnelaina. Tällöin hänelle kerrottiin muun muassa vaihtuvakorkoisiin lainoihin liittyvistä riskeistä yleisesti. Hän ei saanut tietoa siitä, miten kyseinen sovellettava viiteindeksi toimii.
5.        Pääasian asianosaiset tekivät 1.8.2019 sopimuksen yhteensä 413 436,99 PLN:n (n. 100 000 euron) suuruisesta asunnon ostoon tarkoitetusta kiinnelainasta, jonka laina-aika oli 20 vuotta (jäljempänä kyseessä oleva sopimus). Kyseinen laina oli vaihtuvakorkoinen. Korko laskettiin WIBOR 6M ‑indeksin perusteella, joka oli sopimuksen tekopäivänä 1,79 prosenttia, ja siihen lisättiin kiinteä marginaali 1,85 prosenttia; lisäksi sovellettavaa vaihtuvaa korkoa tarkistettiin kyseisen indeksin muutosten perusteella puolivuosittain (jäljempänä kyseessä oleva sopimusehto).
6.        Kyseessä olevan sopimuksen ehdoissa kerrotaan, että WIBOR 6M ‑indeksi on Puolan pankkien välisillä markkinoilla tarjottujen kuuden kuukauden zlotymääräisten talletusten viiteindeksi, joka vahvistetaan mm. WIBOR-viiteindeksiä koskevien sääntöjen mukaan ja julkaistaan kyseisen indeksin hallinnoijan(7) (GPW Benchmark S.A.) tiedotussivustolla. Lainasopimuksen erityisehdoissa mainitaan, että PKO on kertonut lainanottajalle vaihtuvaan korkoon liittyvistä riskeistä, jotka johtavat viiteindeksin noustessa siihen, että maksettavan koron määrä kasvaa, jolloin myös kuukausittainen lyhennyserä suurenee. Myös yleisissä sopimusehdoissa annetaan tietoa tästä.
7.        Myöhemmin pääasian asianosaiset lisäsivät kyseessä olevaan sopimukseen liitteen, jossa määritetään yksityiskohtaiset säännöt, joita sovelletaan, jos WIBOR 6M ‑indeksin arvo muuttuu huomattavasti tai WIBOR 6M ‑indeksin laatiminen lopetetaan. Sen jälkeen, kun J.J. oli ensin tehnyt kyseessä olevan sopimusehdon lainmukaisuudesta PKO:lle reklamaation, joka ei kuitenkaan tuottanut tulosta, J.J. nosti kanteen kyseistä pankkia vastaan.
8.        Sąd Okręgowy w Częstochowie, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, totesi, että J.J:n väitteiden mukaan PKO ei ollut antanut luotettavia, ymmärrettäviä ja kattavia tietoja vaihtuvaan korkoon liittyvistä riskeistä ja menetelmästä, jolla WIBOR 6M ‑indeksi määritetään. Kantaja väittää, että tämä koskee etenkin sitä vaikutusvaltaa, jota pankit, myös PKO, voivat käyttää kyseisen indeksin määrittämisessä pankkien välisillä markkinoilla vallitsevista taloudellisista olosuhteista ja taloudellisista realiteeteista riippumatta ja taata näin itselleen ”piilomarginaalin”. Kantajan mukaan vaihtuvaa korkoa koskevissa sopimusehdoissa on kuitenkin viitattava pelkästään objektiivisiin indikaattoreihin, joihin kumpikaan osapuoli ei voi vaikuttaa. J.J. katsoo, että tämän vuoksi PKO:lla on ollut mahdollisuus määrätä kantajan koronmaksuvelvollisuudesta, ja toteaa, että pankki oli siirtänyt koko korkoriskin hänelle kuluttajana. Lisäksi J.J. väittää, ettei PKO antanut hänelle tietoa WIBOR 6M ‑indeksin määräytymisperusteista, joten hän ei pystynyt arvioimaan sitoumustensa taloudellisia seurauksia.
9.        PKO kiistää J.J:n väitteet WIBOR 6M ‑indeksin ja todellisten transaktioiden välisen yhteyden puuttumisesta, pankkien mahdollisuudesta manipuloida kyseistä indeksiä ja siitä, että pankkien välillä olisi kilpailunvastainen sopimus kyseisen indeksin arvon vahvistamisesta. Se toteaa etenkin, että J.J:lle oli kerrottu asianmukaisesti vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen tekemiseen liittyvistä riskeistä.
10.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että vaikka kiinnelainoista annetussa laissa ei olekaan nimenomaisesti viitattu viiteindeksin nimeen, on kuitenkin selvää, että etenkin kun otetaan huomioon asetus (EU) 2016/1368,(8) kriittinen vertailuarvo eli WIBOR-indeksi on kyseisen lain 29 §:n 2 momentissa tarkoitettu viiteindeksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytääkin selventämään, miten laajasti lainanantajalla on velvollisuus antaa tietoa kuluttajalle, ja täsmentämään, pitääkö lainanantajan sisällyttää näihin tietoihin seuraavat osa-alueet: a) miten viiteindeksi määritetään; b) mitkä tekijät vaikuttavat sen arvoon; c) mahdolliset avoimuuteen liittyvät ongelmat indeksin yhteydessä;(9) d) pankkien harkintavalta merkityksellisten tietojen antamisessa; e) kriteerit, joiden nojalla pankit kokoavat kyseiset tiedot; f) se tosiseikka, että lainanantaja itse tuottaa tiedot, ja g) se, miten lainanantaja koostaa ja käsittelee kyseisiä tietoja sisäisesti.
11.      Tässä tilanteessa Sąd Okręgowy w Częstochowie päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [direktiivin 93/13] 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sen mukaan on sallittua tutkia WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa koskevat sopimusehdot?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko [direktiivin 93/13] 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sen mukaan on sallittua tutkia WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa koskevat sopimusehdot?
3)      Jos ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko [direktiivin 93/13] 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa koskevaa sopimusehtoa voidaan pitää lojaliteettiperiaatteen vastaisena ehtona, jolla aiheutetaan kuluttajan vahingoksi huomattava epätasapaino osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, koska kuluttajalle ei ole annettu asianmukaisia tietoja hänelle kuuluvasta koron vaihteluun liittyvästä riskistä eikä etenkään selitetty, miten vahvistetaan viiteindeksi, jonka perusteella vaihtuva korko määräytyy, eikä selvitetty, mitä epäilyjä liittyy siihen, että se ei ole läpinäkyvä, ja koska tämä riski jakautuu epätasaisesti sopimuspuolten kesken?
4)      Jos edellisiin kysymyksiin vastataan myöntävästi: Onko [direktiivin 93/13] 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 3 artiklan 1 kohdan, 3 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ja 2 artiklan kanssa, tulkittava siten, että jos WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa koskeva sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi, sopimus voidaan pysyttää sellaisena, että luottona annetun pääoman perusteella maksettava korko määräytyy sopimuksessa sovitun koron toisen osatekijän eli pankin kiinteän marginaalin perusteella, jolloin luoton korko muuttuu vaihtuvasta kiinteäksi?”
12.      Kirjallisia huomautuksia esittivät J.J., PKO sekä Portugalin, Puolan ja Tšekin hallitukset ja Euroopan komissio. Tšekin hallitusta lukuun ottamatta kaikki nämä asianosaiset esittivät suullisen lausumansa unionin tuomioistuimen istunnossa.
III  Asian arviointi
13.      Unionin tuomioistuimen pyynnön mukaisesti tässä ratkaisuehdotuksessa käsitellään vain ensimmäistä, toista ja kolmatta ennakkoratkaisukysymystä.
14.      Alustavana huomiona täsmennettäköön, että kuten istunnossa vahvistettiin, J.J. ei riitauta sitä, että WIBOR sinänsä on yhteensopiva kansallisen tai unionin oikeuden (ts. asetuksen 2016/1011) kanssa. Hän ei kyseenalaista menetelmää, jolla kyseisen indeksin arvo määritetään, eikä periaatteessa myöskään riitauta WIBOR-indeksin käyttöä vaihtuvakorkoisissa lainasopimuksissa. J.J. katsoo, että vaikka WIBOR-indeksi onkin hyväksytty kriittiseksi vertailuarvoksi, PKO ei saa sivuuttaa kuluttajan oikeutta saada täsmällistä, ymmärrettävää ja luotettavaa tietoa kiinnelainan kustannuksista.
A       Johdanto
15.      Aluksi on tarpeen selittää asetuksessa 2016/1011 käytettyä käsitettä ”vertailuarvo” (tai käsitettä ”viiteindeksi”, jota tässä ratkaisuehdotuksessa käytetään). Kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan 3 alakohdan mukaan käsitteellä ”vertailuarvo” tarkoitetaan ”mitä tahansa indeksiä, johon viitaten määritetään rahoitusvälineen tai rahoitussopimuksen nojalla maksettava määrä tai rahoitusvälineen arvo – –”. Asetuksen 2016/1011 34 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 6 kohdan b alakohdasta seuraa, että toimivaltainen viranomainen – Puolassa Komisja Nadzoru Finansowego (KNF) (finanssivalvontaviranomainen) – myöntää viiteindeksien, kuten WIBORin, hallinnointia koskevan toimiluvan hallintopäätöksellään sen jälkeen, kun se on varmistanut, että kyseinen viiteindeksi on kyseisen asetuksen vaatimusten mukainen.(10) Ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta muuta johdu, voitaneen katsoa, että finanssivalvontaviranomaisen päätöksen tarkoituksena on siis vahvistaa, että menettely (myös WIBOR-määräykset(11)), jolla WIBOR-indeksin hallinnoija määrittää WIBOR-indeksin, täyttää unionin oikeuden vaatimukset.
16.      WIBOR-viitekorkojen määrittämisessä käytetyllä menetelmällä(12) käytännössä vahvistetaan, että ”viitekorot” ovat sellaisia viitekorkoja, joilla tietyt pankit suostuvat tallettamaan tai lainaamaan varoja keskenään tietynpituiseksi ajaksi. Nämä viitekorot määrittää hallinnoija (GPW Benchmark) niiden sitovien tarjousten perusteella, joita osallistuvat pankit ovat tehneet menettelyssä, jota kutsutaan vahvistamiseksi.(13) Jotta korko voidaan vahvistaa, tarjous tarvitaan vähintään kuudelta pankilta. Yksityiskohtaiset säännöt tarjouksista sekä osallistujien valintakriteerit ja niiden velvollisuudet on esitetty käytännesäännöissä, jotka ovat saatavana GPW Benchmarkin verkkosivustolla.(14) Vahvistaminen tehdään jokaisena arkipäivänä. Viitekorot määritetään seuraaville talletusajoille: 1 arkipäivä – yön yli (O/N); 1 arkipäivä – huominen/seuraava (T/N); 1 viikko (SW); 2 viikkoa (2W); 1 kuukausi (1M); 3 kuukautta (3M); 6 kuukautta (6M) – pääasian riita-asiassa sovellettava talletusaika; 9 kuukautta (9M) ja 1 vuosi (1Y). (15) Normaalisti WIBORin laskennassa käytettävien tietojen on sisällettävä todellisia transaktioita, mutta jos niitä koskevia tietoja ei ole saatavilla tai jos niitä on liian vähän, niiden sijasta voidaan käyttää muita kuin transaktioihin perustuvia tietoja, jotka ovat todennettavissa (ts. tarjouksia tai ”korkotarjouksia”).(16) WIBOR määritetään keskiarvomenetelmällä, joka perustuu osallistuvien pankkien tekemien tarjousten määrään.(17) Sen jälkeen WIBOR-korot julkaistaan jokaisena arkipäivänä, ja ne ovat julkisesti saatavilla.(18)
B       Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys: Voidaanko direktiiviä 93/13 soveltaa?
17.      Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kyseisen direktiivin soveltamisalasta on suljettu pois kuluttajan sekä elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto, jolla määrätään, että kyseiseen sopimukseen sovellettava korko koostuu viiteindeksistä (nyt käsiteltävässä asiassa siis WIBOR) ja pankin kiinteästä marginaalista.
18.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivi 93/13 ylipäänsä sovellettavissa, kun otetaan huomioon i) sen huomautukset kansallisen lain sovellettavasta säännöksestä(19) ja ii) se, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan mukaan direktiivin säännökset eivät koske muun muassa pakottavia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja.
19.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tehdään selväksi, että edellä mainittua poissulkevaa lauseketta on tulkittava suppeasti.(20) Jotta poissulkevaa lauseketta voitaisiin soveltaa, kahden edellytyksen on täytyttävä: sopimusehdon on heijastettava lain tai asetuksen pakottavaa säännöstä ja kyseisen säännöksen on oltava pakottava. Sen selvittämiseksi, täyttyvätkö nämä edellytykset, unionin tuomioistuin on katsonut, että kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, heijastaako asianomainen sopimusehto kansallisen oikeuden säännöksiä, joita sovelletaan sopimuspuolten välillä pakottavasti niiden tahdosta riippumatta, vai säännöksiä, jotka ovat dispositiivisia eli joita sovelletaan suoraan lain nojalla silloin, kun sopimuspuolten välillä ei ole sovittu muusta järjestelystä.(21)
20.      Oikeuskäytännön mukaan on niin, että sopimusehdon voidaan katsoa ”heijastavan” lain tai asetuksen pakottavaa säännöstä (jolloin se ei siis kuulu direktiivin 93/13 soveltamisalaan) vain, jos sen voidaan katsoa ilmaisevan konkreettisesti saman oikeussäännön kuin pakottava säännös.(22)
21.      Viiteindeksin osalta unionin tuomioistuin on jo todennut, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa olevaa poissulkevaa lauseketta ei sovelleta, jos kansallisella säännöstöllä ainoastaan luodaan yleiset puitteet kyseisen luottosopimuksen korkokannan vahvistamiseksi ja jätetään elinkeinonharjoittajalle harkintavaltaa sekä kyseisen korkokannan viiteindeksin valinnan että kyseiseen korkokantaan lisättävän kiinteän marginaalin suuruuden osalta.(23)
22.      Ennakkoratkaisupyynnön mukaan nyt käsiteltävässä sopimuksessa korko perustui WIBOR 6M ‑indeksiin ja kiinteään marginaaliin, joka oli 1,85 %.(24)
23.      Herää kysymys, voidaanko kyseisen sopimusehdon katsoa heijastavan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä (johon on viitattu tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohdassa) tarkoitettua pakottavaa säännöstä. Kiinnelainoista annetun lain 29 §:n 2 kohdassa säädetään, että jos osapuolet eivät ole sopineet kiinteästä kiinnelainan korosta, koron vahvistamismenetelmä on viiteindeksin arvo laskettuna yhteen kiinnelainasopimuksessa määritetyn marginaalin kanssa. Siinä siis luodaan yleiset puitteet vaihtuvakorkoisen kiinnelainasopimuksen mukaisen koron määrittämiseen: kyseisessä laissa säädetään, että vaihtuva korko koostuu viiteindeksistä ja pankin kiinteästä marginaalista, mutta siinä ei määrätä, mitä nimenomaista indeksiä on sovellettava. Kyseisessä säännöksessä ei selvästikään edellytetä WIBOR-viiteindeksin käyttämistä. Ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta muuta johdu, sitä, että kansallinen lainsäätäjä on valinnut vaihtuvan koron käyttöä koskevia sääntöjä määrittäessään yleisen sanamuodon, voitaneen tulkita niin, että kiinnelainoista annetun lain 29 §:n 2 momenttiin on suhtauduttava yleisenä säännöksenä, joka jättää markkinatoimijoille jonkin verran harkintavaltaa tietyn indeksin, sen mukaisen koron ja tarkan kiinteän marginaalin valinnassa. Kyseessä olevassa sopimusehdossa, jonka mukaan korko perustuu WIBOR-indeksiin ja 6M-korkoon sekä 1,85 prosentin suuruiseen kiinteään marginaaliin, ei toisteta edellä mainitun kansallisen säännöksen sisältöä kirjaimellisesti. Lisäksi on todettava, ettei unionin oikeus velvoita käyttämään tiettyä indeksiä. Asetuksessa 2016/2011 ei edellytetä minkään tietyn indeksin käyttöä eikä WIBOR 6M ‑indeksin käyttöä liioin.
24.      Näillä perusteilla ja ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tutkinnasta muuta johdu, on katsottava, ettei kiinnelainoista annetun lain 29 §:n 2 momentissa vahvisteta selvästi ja yksiselitteisesti tietyn viiteindeksin ja sen mukaisen koron käyttöä eikä etenkään WIBOR 6M ‑indeksin käyttöä. Siinä ei säädetä, että lainanantajien on pakko käyttää kiinnelainasopimuksissa WIBOR-indeksiä tai mitään muutakaan tiettyä viitekorkoa. Kuten myös komissio totesi istunnossa, näyttää siltä, ettei lainanantajilla ole minkäänlaista lakiin perustuvaa estettä käyttää muuta indeksiä kuin WIBORia, ja vaikka WIBOR onkin hallitseva indeksi Puolan markkinoilla, se ei suinkaan ole ainoa saatavilla oleva indeksi. Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta taaskaan muuta johdu, myös muita indeksejä olisi mitä ilmeisimmin voitu käyttää, esimerkiksi WIRON (Warsaw Interest Rate Overnight) ‑indeksiä(25), POLONIA-viiteindeksiä(26) tai mitä tahansa muutakin toimivaltaisen viranomaisen hyväksymää indeksiä. Niinpä silloin, kun sopimus tehtiin, PKO:lla oli tiettyä harkintavaltaa erityisesti viiteindeksin ja sen mukaisen koron valinnassa, kun sopimukseen sisällytettiin vaihtuvaa korkoa koskeva sopimusehto.
25.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, ettei ole pienintäkään epäilystä siitä, että kiinnelainoista annetun lain 29 §:n 2 momentissa tarkoitetun viiteindeksin on ymmärrettävä olevan nimenomaan WIBOR. Lisäksi se selittää, että jopa 90 prosenttia Puolan kuluttajaluottosopimuksista on vaihtuvakorkoisia ja että niissä käytettävä viiteindeksi on WIBOR.
26.      Kuten edellä on todettu, sopimusehto ei kuulu direktiivin 93/13 soveltamisalaan, jos se heijastaa lain tai asetuksen pakottavaa säännöstä. Tältä osin unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan 13 perustelukappaleesta ilmenee, direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetty soveltamisalan ulkopuolelle jääminen ulottuu kansallisiin säännöksiin, joita sovelletaan sopimuspuolten välillä niiden valinnoista riippumatta. Soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen on perusteltua sen vuoksi, että voidaan olettaa, että kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon tiettyjen sopimusten osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet, ja tämän tasapainon unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti pyrkinyt säilyttämään.(27)
27.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä siis seuraa, että olettama tasapainon pysyttämisestä kaikkien oikeuksien välillä, joita unionin oikeudessa pyritään suojaamaan, voidaan oikeuttaa direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa vain silloin, kun lainsäätäjä on tehnyt selkeän päätöksen ottaa käyttöön tietty pakottava säännös. Markkinoilla aktiivisesti toimivien ammattilaisten käytänteillä ei voida tuottaa sellaisia vaikutuksia silloinkaan, kun jokin tietty käytänne on hallitseva.
28.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohdassa on selitetty, viiteindeksi vahvistetaan paitsi sillä, että valitaan jokin indeksi, myös valitsemalla sen mukaisen viitekoron tyyppi. Asetuksen 2016/1011 mukaan viiteindeksin hallinnoija julkistaa tai asettaa julkisesti saataville muun muassa sen menetelmän keskeiset osat, jota se käyttää viiteindeksien vahvistamisessa.(28) Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta muuta johdu, julkisesti saatavilla olevien tietojen mukaan WIBOR-indeksin hallinnoija on laatinut menetelmän erilaisille WIBOR-viitekoroille, joita ovat esimerkiksi WIBOR 1M-, WIBOR 3M-, WIBOR 6M - ja WIBOR 1Y ‑viitekorot.(29) Näin ollen viiteindeksin hallinnoijan asetuksen 2016/2011 vaatimusten täyttämiseksi käyttämä menetelmä jättää lainanantajille tiettyä harkintavaltaa tietyn viiteindeksin ja/tai siihen perustuvan tietyn koron valitsemisessa.
29.      Edellä esitetyn perusteella ja – kuten Tšekin hallitus on aivan oikein todennut – koska direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa olevaa poissulkevaa lauseketta on tulkittava suppeasti, kyseisen direktiivin soveltamisalasta ei voida sulkea pois muita tilanteita kuin ne, joissa sopimusehto heijastaa lain tai asetuksen pakottavaa säännöstä.(30) Sillä, että WIBOR sisältyy asetuksen 2016/1011 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon kriittisistä vertailuarvoista,(31) ei sinänsä voida perustella WIBORiin viittaavan sopimusehdon sulkemista pois direktiivin 93/13 soveltamisalasta. WIBORin sisällyttäminen kyseiseen luetteloon on osoitus sen merkityksestä markkinoilla(32) eikä ilmaus kansallisen lainsäätäjän lainsäädännöllisestä valinnasta sillä tavalla kuin unionin oikeuskäytännössä, jota on analysoitu edellä, on tarkoitettu.
30.      Lisäksi asetuksen 2016/2011 1 artiklan ja sen johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan on niin, että yksi vertailuarvoja (viiteindeksejä) koskevan yhteisen sääntelykehyksen luomisen keskeisistä tavoitteista unionin tasolla oli saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja (”jolla varmistetaan – – vertailuarvoina – – käytettävien indeksien tarkkuus ja koskemattomuus unionissa”). Tämä tavoite vesittyisi, jos kyseisen viiteindeksin käyttö tilanteessa, jossa lainanantajalla on tietty harkintavalta sopimusehdossa käytettävän indeksin ja siihen liittyvän koron valinnassa, olisi esteenä kyseisen sopimusehdon mahdollisen kohtuuttomuuden tuomioistuinvalvonnalle.
31.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavaa vastausta: direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan on tulkittava tarkoittavan sitä, että kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto, jossa määrätään, että lainaan sovellettava korko on vaihtuva korko, joka perustuu WIBOR 6M ‑viiteindeksiin, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, mikäli kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä, että kyseisen indeksin ja siihen liittyvän koron soveltaminen on pakollista sopimuspuolten valinnoista riippumatta.
C       Toinen ennakkoratkaisukysymys: sopimusehtojen avoimuutta koskeva vaatimus
32.      Jos unionin tuomioistuin noudattaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamaani vastausta, on tutkittava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toinen kysymys. Siinä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan nojalla mahdollista arvioida, onko se kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto kohtuuton, jolla määrätään, että kyseiseen sopimukseen sovelletaan WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa.
33.      Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan mukaan sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä eikä hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, kunhan kyseiset ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi siis valvoa sopimuksen pääkohteen määrittelyä koskevan sopimusehdon kohtuuttomuutta, jos tämä ehto ei ole selkeä ja ymmärrettävä.(33)
34.      Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta siitä kohtuuttomien sopimusehtojen sisällöllisestä valvontajärjestelmästä, josta on säädetty tällä direktiivillä toteutetun kuluttajien suojajärjestelmän yhteydessä, ja että tätä säännöstä on näin ollen tulkittava suppeasti.(34) Jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi edetä sopimusehdon mahdollisen kohtuuttomuuden arvioinnissa, on siis ensin selvitettävä, kuuluuko kyseinen ehto ”sopimuksen pääkohteen” käsitteen alaan ja täyttyykö avoimuutta (selkeys ja ymmärrettävyys) koskeva vaatimus.
1.     Käsite ”sopimuksen pääkohde”
35.      Erityisesti niistä sopimusehdoista, jotka kuuluvat direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ”sopimuksen pääkohteen” käsitteen alaan, unionin tuomioistuin on todennut, että nämä ehdot on ymmärrettävä ehdoiksi, joilla vahvistetaan kyseisen sopimuksen olennaiset suoritukset ja jotka sellaisina määrittävät sopimusta. Sitä vastoin sopimusehdot, jotka ovat luonteeltaan liitännäisiä sopimussuhteen keskeisen sisällön määrittäviin sopimusehtoihin nähden, eivät kuulu tämän käsitteen alaan.(35)
36.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida kyseessä olevan sopimuksen luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella, onko kyseisen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoittama ehto olennainen osa velallisen velvollisuuksia maksaa takaisin lainanantajan hänen käyttöönsä antama summa.(36) Unionin tuomioistuimen on kuitenkin johdettava direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdasta tällaiseen arviointiin sovellettavat perusteet.(37)
37.      Kyseessä olevaan sopimukseen liittyvät olennaiset suoritukset ovat pääasiassa ne, että lainanantaja sitoutuu antamaan lainanottajan käyttöön tietyn rahasumman ja lainanottaja sitoutuu maksamaan kyseisen summan takaisin, yleensä korkoineen, sovitun aikataulun mukaisesti.(38) Kiinnelainasopimuksessa, jossa käytetään vaihtuvaa korkoa, lainanottajan olennainen suoritus eli lainanantajan hänen käyttöönsä antaman rahasumman takaisinmaksu määritellään kyseisen koron perusteella. Lainan takaisinmaksu vaihtuvan koron perusteella liittyy siis lähtökohtaisesti suoraan lainanottajan suoritukseen, joten sitä on siis pidettävä kiinnelainasopimuksen olennaisena osatekijänä.
38.      Kyseessä olevassa sopimusehdossa määrätään, että kiinnelainasopimuksesta maksetaan korvauksena korkoa, joka perustuu WIBOR-indeksiin pohjautuvaan vaihtuvaan korkoon. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että 29.8.1997 annetun pankkilain 69 §:n 2 momentin 5 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että lainasopimuksessa on täsmennettävä lainakorko ja sen muuttamiseen sovellettavat ehdot. Lisäksi Puolan hallitus selitti kirjallisissa huomautuksissaan, että kiinnelainoista annetun lain 29 §:n 1 momentin 8 kohdan nojalla kiinnelainasopimuksessa on esitettävä menetelmä ja ehdot, joiden mukaisesti vahvistetaan se korko, jonka perusteella pääoman ja korot sisältävien lyhennysten summa lasketaan.
39.      Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta muuta johdu, kyseessä olevan sopimusehdon voidaan katsoa kuuluvan ”sopimuksen pääkohteen” käsitteen alaan, ja näin ollen se on osa lainanottajan olennaisia velvoitteita kyseisessä sopimuksessa.
2.     Ilmaus ”selkeästi ja ymmärrettävästi” ja avoimuuden vaatimus
40.      On kuitenkin syytä palauttaa mieleen, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että vaatimusta, jonka mukaan ehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, sovelletaan myös silloin, kun sopimusehto kuuluu direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”sopimuksen pääkohde” alaan. Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut sopimusehdot välttyvät kohtuuttoman luonteen arvioinnilta vain, jos toimivaltainen kansallinen tuomioistuin yksittäistapauksen tutkittuaan katsoo, että elinkeinonharjoittaja on laatinut ne selkeästi ja ymmärrettävästi(39) (sopimusehtojen avoimuutta koskeva vaatimus).
41.      Unionin tuomioistuin on todennut, että sopimusehtojen avoimuutta koskeva vaatimus, joka on vahvistettu direktiivin 93/13 5 artiklassa, ei voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen. Koska mainitulla direktiivillä toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli muun muassa tietojen puolesta, direktiivissä asetettua vaatimusta siitä, että sopimusehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, ja siten avoimuutta koskevaa vaatimusta on tulkittava laajasti.(40)
42.      Tuomiossa Gómez del Moral Guasch I unionin tuomioistuin analysoi avoimuuden vaatimusta sellaisen sopimusehdon osalta, jossa määrätään kiinnelainasopimuksen yhteydessä, että kyseisestä lainasta suoritetaan korvaus maksamalla virallisella indeksillä vahvistetun vaihtuvan korkokannan mukaan laskettua korkoa. Unionin tuomioistuin katsoi, että avoimuusvaatimus tarkoittaa sen lisäksi, että asianomaisen sopimusehdon on oltava muodollisesti ja kieliopillisesti kuluttajalle ymmärrettävä, myös sitä, että tavanomaisesti valistuneella ja kohtuullisen tarkkaavaisella ja huolellisella keskivertokuluttajalla on mahdollisuus ymmärtää, miten kyseisen koron laskemisessa käytetty menetelmä toimii konkreettisesti, ja arvioida näin ollen täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tällaisesta ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen.(41)
43.      Koska unionin tuomioistuimella on pelkästään toimivalta tulkita unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä, tässä tapauksessa eritoten direktiiviä 93/13, on yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä suorittaa tarvittavat tosiseikkoja koskevat tarkistukset kaikkien olennaisten tietojen, joihin kuuluvat lainanantajan kyseessä olevaa sopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamat ilmoitukset ja tiedot, perusteella. Kun kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon kaikki sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet, sen tehtävänä on erityisesti varmistaa, onko nyt käsiteltävässä asiassa kuluttajalle annettu tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen ja joiden avulla hän voi arvioida muun muassa lainansa kokonaiskustannuksia.(42)
44.      Tuomiossa Gómez del Moral Guasch I unionin tuomioistuin katsoi, että kyseistä asiaa koskevan tutkinnan kannalta merkitystä oli sillä seikalla, että kyseisessä asiassa tarkasteltuun sopimukseen sovellettavan viiteindeksin laskentaan liittyvät tärkeimmät seikat olivat helposti kaikkien niiden henkilöiden saatavilla, jotka aikoivat ottaa kiinnelainan.(43) Lisäksi se katsoi, että kyseisessä asiassa tarkastellun sopimusehdon avoimuuden arvioinnin kannalta merkitystä oli myös sillä seikalla, että voimassa olleen kansallisen säännöstön mukaan luottolaitosten oli ilmoitettava kuluttajille siitä, miten kyseinen indeksi oli kehittynyt aiemmin.(44)
45.      Unionin tuomioistuin totesi, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oli siis tarkastettava, oliko luottolaitos noudattanut kyseisessä asiassa kyseessä olleen sopimuksen tekemisen yhteydessä tosiasiallisesti kaikkia kansallisessa säännöstössä säädettyjä tiedottamisvelvollisuuksia.(45)
46.      Tuomiossa Kutxabank(46) unionin tuomioistuin katsoi, että lainanhakijoille sitä varten, että he voivat ymmärtää lainasopimusehdotuksen hyväksymisen merkityksen, tarpeellinen tieto tietyistä sopimusnäkökohdista voi perustua tietoihin, joita lainanantaja ei anna suoraan, kunhan tällaiset tiedot ovat julkisesti saatavilla ja käytettävissä, tarvittaessa elinkeinonharjoittajan tältä osin kuluttajalle antamien tiettyjen tietojen avulla.
47.      Pääsystä tietoihin, joita elinkeinonharjoittaja ei anna suoraan, on erityisesti todettava, että elinkeinonharjoittajan on annettava riittävän tarkat ja täsmälliset tiedot lainanhakijoille, jotta he voivat tutustua kyseisiin tietoihin suorittamatta menettelyjä, joita ei voida kohtuudella odottaa keskivertokuluttajalta.(47)
48.      Pääasiassa kyseessä olevassa sopimusehdossa viitataan vaihtuvaan korkoon, joka perustuu WIBOR 6M ‑indeksiin. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdassa ja varsinkin alaviitteessä 8 on jo selitetty, WIBOR sisältyy asetuksen 2016/1011 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon kriittisistä vertailuarvoista. Menettelyyn, jonka perusteella WIBOR hyväksyttiin kriittiseksi vertailuarvoksi, sovelletaan kyseistä asetusta, joka sen 1 artiklan mukaan annettiin, jotta voidaan varmistaa rahoitussopimuksissa vertailuarvoina käytettävien indeksien tarkkuus, vakaus ja koskemattomuus.
49.      Asetuksessa 2016/1011 otetaan huomioon kuluttajien epäsuhtainen neuvotteluvoima lainanantajiin nähden ja vakiomuotoisten sopimuslausekkeiden käyttö kiinnelaina- ja kuluttajaluottosopimuksissa, joissa käytetään viiteindeksiä. Asetuksen 2016/1011 johdanto-osan 71 perustelukappaleessa todetaan, että tällaisissa tilanteissa kuluttajilla voi olla rajalliset mahdollisuudet valita käytettävä viiteindeksi. Jotta tilanne olisi tasapainoisempi, unionin lainsäätäjä katsoo, että on tarpeen varmistaa ainakin, että luotonantajat antavat kuluttajille riittävästi tietoja. Näin ollen asetuksen 2016/1011 56 ja 57 artiklalla muutetaan direktiiviä 2008/48/EY(48) ja direktiiviä 2014/17/EU(49) tämän mukaisesti.
50.      Asetuksella 2016/1011 on lisätty uusi tieto (direktiivin 2014/17 13 artiklan 1 kohdan e a alakohta), joka on annettava kuluttajille ennen sellaisen kiinnelainasopimuksen tekemistä, jossa käytetään viiteindeksiä. Yleistietojen, jotka lainanantajien on annettava kyseisiä sopimuksia tehdessään, on sisällettävä ”[viiteindeksien] nimet ja niiden hallinnoijien nimet sekä mahdolliset vaikutukset kuluttajaan”.
51.      Kyseessä olevan sopimuksen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sopimus sisälsi tiedot viiteindeksin määrittävästä yhteisöstä ja määrittämisperusteesta, talletusten ajanjaksoista samoin kuin siitä, miten lainakoron määrä määritetään kyseisen indeksin perusteella. Sille on kuitenkin epäselvää, onko sopimuksessa selitettävä myös, miten varsinainen WIBOR määritetään ja mitkä tekijät vaikuttavat sen arvon muutoksiin. Tämä kysymys liittyy J.J:n väitteisiin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, sillä hänen mukaansa hänelle ei selitetty, millä menetelmällä WIBOR-viiteindeksi määritetään, eikä kerrottu, että kyseinen indeksi määritetään pankkien itsensä toimittamien tietojen perusteella ja että pankeilla on tietty harkintavalta kyseisten tietojen antamisessa.
52.      Tältä osin on korostettava, että asetuksessa 2016/1011 säädetään menetelmästä, jolla viiteindeksit määritetään, jotta niiden luotettavuus ja tarkkuus voidaan varmistaa. Asetuksen johdanto-osan 26 perustelukappale osoittaa, että unionin lainsäätäjä on tietoinen manipuloinnin riskistä syöttötietojen tarjonnan yhteydessä. Se toteaa, että yleissääntönä viiteindeksien hallinnoijien olisi käytettävä syöttötietoina transaktioihin perustuvia tietoja. Asetuksen mukaan muita tietoja voidaan kuitenkin käyttää, kun transaktiotiedot eivät ole riittävät tai asianmukaiset viiteindeksin koskemattomuuden ja tarkkuuden varmistamiseksi. Tämä näkyy asetuksen 2016/1011 11 artiklassa, jossa säädetään viiteindeksin tarjontaan liittyviä syöttötietoja koskevista vaatimuksista (syöttötietojen on oltava ennen kaikkea ”riittäviä, jotta ne edustavat tarkasti ja luotettavasti markkina- tai taloustilannetta, jota vertailuarvon on tarkoitus mitata”, ja niiden on oltava ”todennettavissa”).
53.      Asetuksen 2016/1011 johdanto-osan 27 perustelukappaleessa korostetaan, että on tarpeen käyttää avoimia menetelmiä, joilla varmistetaan viiteindeksin luotettavuus ja tarkkuus. Samassa perustelukappaleessa todetaan, että avoimuuden ei pitäisi katsoa tarkoittavan tietyn viiteindeksin määrittämisessä sovelletun kaavan julkistamista vaan niiden seikkojen ilmaisemista, jotka riittävät tekemään sidosryhmille mahdolliseksi ymmärtää, miten tämä viiteindeksi on tuotettu, sekä arvioida sen edustavuutta, merkittävyyttä ja tarkoituksenmukaisuutta sen aiotussa käyttötarkoituksessa. Tämä näkyy asetuksen 2016/2011 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Menetelmien avoimuus”. Siinä edellytetään, että (asetuksessa tarkoitettu) hallinnoija julkistaa tai asettaa saataville tietyt kyseisessä artiklassa luetellut tiedot.
54.      Edellä esitetyn perusteella on siis niin, että niiden tietojen, joiden pohjalta sidosryhmät, myös kuluttajat, pystyvät ymmärtämään asetuksen 2016/2011 mukaisen viiteindeksin tarjonnassa käytetyn menetelmän, on oltava osa tietoja, jotka hallinnoijan on julkistettava tai asetettava saataville. Asetuksella 2016/1011 säädetyn yhteisen kehyksen osalta tämä vastuu kuuluu indeksin hallinnoijalle.
55.      Lisäksi asetuksen 2016/2011 7, 8 ja 9 artiklassa säädetään valitusten käsittelyjärjestelmästä, joka on johdanto-osan 23 perustelukappaleen mukaan perustettava, ”jotta sidosryhmät pystyvät ilmoittamaan [viiteindeksin] hallinnoijalle valituksista” ja jotta varmistetaan, ”että [viiteindeksin] hallinnoija arvioi kaikkien valitusten aiheellisuuden puolueettomasti”. Tällä mekanismilla luodaan hallinnollinen väylä, jonka kautta sidosryhmät, myös kuluttajat, voivat käynnistää valitusprosessin, jos on epäselvää, onko indeksi määritetty unionin oikeuden asiaa koskevien säännösten mukaisesti.
56.      Jos lainanantaja ehdottaa kuluttajille kiinnelainasopimusta, jossa sovelletaan viiteindeksiä, kyseisen lainanantajan velvollisuudesta antaa tietoa on nimenomaisesti säädetty direktiivin 2014/17 13 artiklan 1 kohdan e a alakohdassa. Kuten edellä on todettu, lainanantajien on kerrottava kuluttajalle ”[viiteindeksien] nimet ja niiden hallinnoijien nimet sekä mahdolliset vaikutukset kuluttajaan”. Nämä tiedot on annettava mahdollisille lainanottajille riittävän tarkalla ja täsmällisellä tavalla, jotta keskivertokuluttaja tietää, missä asiaa koskeviin julkisesti saatavilla oleviin tietoihin voi tutustua, ja voi perehtyä keskeisiin osatekijöihin, jotka liittyvät viiteindeksin määrittämisessä käytettyyn menetelmään. Kuluttajan kannalta mahdollisesti merkitykselliset seuraukset ovat niitä, jotka johtuvat tekijöistä, jotka todennäköisesti vaikuttavat kuluttajan sitoumuksen laajuuteen, ja niihin sisältyvät etenkin vaihtuvan koron vaihteluun liittyvä riski ja tiedot keskeisistä osatekijöistä, jotka voivat aiheuttaa koron vaihtelua.
57.      Asetuksella 2016/1011 käyttöön otetun viiteindeksikehyksen analyysistä seuraa, että direktiivin 93/13 mukainen avoimuusvaatimus, luettuna yhdessä edellä mainitun asetuksen kanssa, ei velvoita lainanantajaa antamaan viiteindeksin määrittämisessä käytetystä menetelmästä yksityiskohtaisempia tietoja kuin mitä asetuksen 2016/1011 nojalla vaaditaan. Menetelmästä annettavat yleistiedot on esitetty asetuksessa 2016/1011, ja hallinnoijan on julkistettava tietyt tiedot tai asetettava ne julkisesti saataville.
58.      Kuten edellä on todettu, on kuitenkin silti niin, että lainanantajan on annettava kuluttajalle asianmukaiset tiedot, joita ovat viiteindeksin ja sen hallinnoijan nimi ja kuluttajalle koituvat seuraukset, tarkasti ja täsmällisesti. Mielestäni se, jos lainanantaja antaa tietoa vain joistakin käytetyn menetelmän osatekijöistä, jolloin menetelmää ja keskeisiä osatekijöitä, joiden takia viiteindeksi voi vaihdella, ei kuvata kattavasti, tai jos lainanantaja antaa vääristyneen kuvan viiteindeksin luonteesta, olisi vastoin avoimuutta ja lojaliteettia koskevia vaatimuksia, joista on säädetty direktiivissä 93/13.
59.      Istunnossa J.J. kertoi, että häntä johdettiin harhaan ja hän uskoi, että WIBOR-viiteindeksi koostuisi pankkien välisiin markkinoihin liittyvistä transaktiotiedoista, vaikka todellisuudessa 98,27 prosenttia menetelmässä käytetyistä tiedoista koostui arvioista (tarjouksista), joita määrittämismenettelyyn osallistuvat pankit antoivat.(50) Lisäksi J.J. totesi, että PKO antoi hänelle tietoa, joka oli vastoin sovellettavaa lainsäädäntöä ja taloudellisia realiteetteja. PKO kiisti nämä väitteet tiukasti. Se kertoi istunnossa antaneensa täsmällistä ja tarkkaa tietoa. Edellä esitetyn unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön(51) nojalla on niin, että kansallisen tuomioistuimen on ottamalla huomioon kaikki sopimuksen tekemiseen liittyvät olosuhteet tarkistettava, onko kuluttajalle annettu riittävän tarkasti ja täsmällisesti tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen, jotta hän voi arvioida erityisesti lainansa kokonaiskustannuksia.
60.      Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan on tulkittava tarkoittavan sitä, että sen nojalla voidaan arvioida, onko se kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto kohtuuton, kun siinä määrätään, että kyseiseen sopimukseen sovelletaan WIBOR 6M ‑viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa, jos kyseistä ehtoa ei ole esitetty selkeästi ja ymmärrettävästi (avoimuuden vaatimus). Jotta kyseinen vaatimus täyttyisi, elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle riittävän tarkasti ja täsmällisesti käytettävän viiteindeksin ja sen hallinnoijan nimi sekä mahdolliset seuraukset, joita kuluttajalle koituu kyseisen indeksin käyttämisestä, jotta hän voi arvioida erityisesti lainan kokonaiskustannuksia. Lainanantajan on annettava nämä tiedot suoraan tai epäsuorasti siten, että kyseisissä tiedoissa kuvataan indeksin määrittämisessä käytetty menetelmä kokonaisuudessaan sekä ne keskeiset osatekijät, joiden vuoksi viiteindeksi vaihtelee, eivätkä kyseiset tiedot saa antaa vääristynyttä kuvaa indeksin luonteesta.
D       Kolmas ennakkoratkaisukysymys: kyseessä olevan sopimusehdon kohtuuttomuus
61.      Kun otetaan huomioon, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen arviointi avoimuuden vaatimuksesta voi johtaa siihen, ettei kyseessä olevan sopimusehdon katsota täyttävän kyseistä vaatimusta, unionin tuomioistuimen on tarkasteltava myös kolmatta ennakkoratkaisukysymystä. Tällä kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää käytännössä ohjeistusta siihen, voiko WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa koskeva sopimusehto olla kohtuuton direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti sen takia, että pankki on antanut kuluttajalle riittämättömät tiedot ja että näin on aiheutettu riskin jakautumisen osalta epätasapaino sopimuspuolten välille.(52)
62.      Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan mukaan sopimusehtoa pidetään kohtuuttomana, jos se lojaliteettiperiaatteen vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa, jossa viitataan lojaliteettiperiaatteen käsitteeseen sekä osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välisen, kuluttajalle vahingollisen ”huomattavan epätasapainon” käsitteeseen, määritellään abstraktilla tavalla ne seikat, jotka tekevät sellaisesta sopimusehdosta kohtuuttoman, josta ei ole erikseen neuvoteltu.(53)
63.      Jotta voidaan selvittää, aiheuttaako sopimusehto huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille kuluttajan vahingoksi, on otettava huomioon erityisesti säännöt, joita kansallisen oikeuden mukaan sovellettaisiin ilman osapuolten sopimusta, niin että arvioidaan, saattaako sopimus kuluttajan voimassa olevan kansallisen oikeuden mukaista heikompaan oikeudelliseen asemaan, ja jos saattaa, niin missä määrin. Kyseessä olevan sopimuksen korkojen laskemista koskevan ehdon osalta on myös vertailtava mainitussa sopimusehdossa määrättyä korkojen laskentatapaa ja tästä aiheutuvan koron tosiasiallista määrää lailliseen korkotasoon sekä korkotasoon, jota markkinoilla sovellettiin kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä lainoissa, jotka olivat määrältään ja kestoltaan vastaavanlaisia kuin kyseessä oleva laina.(54)
64.      Siitä, missä tilanteessa tällainen epätasapaino on lojaliteettiperiaatteen vastainen, kun otetaan huomioon direktiivin 93/13 johdanto-osan 16 perustelukappale, kansallisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä tutkittava, voisiko kuluttajaa lojaalisti ja kohtuullisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi yksilöllisissä sopimusneuvotteluissa hyväksynyt tällaisen ehdon.(55)
65.      Lisäksi sopimusehdon kohtuuttomuutta on kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaan arvioitava ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin. Tästä seuraa, että tältä kannalta on myös arvioitava seurauksia, joita kyseisellä ehdolla voi olla sopimukseen sovellettavan lainsäädännön puitteissa, ja tämä edellyttää kansallisen oikeusjärjestyksen arviointia.(56)
66.      Oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta tulkita sekä direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan ja sen liitteen mukaista ”kohtuuttoman ehdon” käsitettä että perusteita, joita kansallinen tuomioistuin voi tai joita sen täytyy soveltaa, kun se tutkii sopimusehtoa direktiivin säännösten perusteella. Näin ollen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä lausua kyseisten perusteiden nojalla tietyn sopimusehdon kohtuuttomuudesta käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen. Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen on esitettävä kansalliselle tuomioistuimelle vain ne seikat, jotka kansallisen tuomioistuimen halutaan ottavan huomioon kyseisen sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidessaan.(57)
67.      Pääasiassa kysymys siitä, onko sopimusehto kohtuuton, on esitetty asiayhteydessä, jossa lainanantaja on väitetysti antanut riittämätöntä tai epätäsmällistä tietoa kuluttajalle ja muun muassa tämän takia riski on jakautunut epätasapainoisesti sopimuspuolten välille. Pelkästään se seikka, ettei ehto täytä avoimuuden vaatimusta, joka edellä todetuin tavoin edellyttää riittävien ja täsmällisten tietojen antamista kuluttajalle, ei kuitenkaan sinänsä tee siitä kohtuutonta direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.(58) Jotta voidaan vahvistaa, että sopimusehto on kohtuuton, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johdetut kriteerit kattavasti.
68.      Tästä on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät epäilykset vaikuttavat kohdistuvan kahteen eri näkökohtaan, jotka ovat i) riittävien tietojen antaminen kuluttajalle riskistä, joka aiheutuu vaihtuvan koron käyttämisestä kyseisessä lainassa, ja ii) riittävien ja tarkkojen tietojen antaminen WIBOR-indeksin määrittämisestä.
69.      Vaikka kansalliset tuomioistuimet voivat pääasian kaltaisissa siviiliasioissa arvioida direktiivin 93/13 nojalla viiteindekseihin, kuten WIBORiin, perustuvia sopimusehtoja,(59) ne kuitenkaan eivät saa tutkia menetelmää, jolla kyseiset indeksit määritetään, sillä tällainen tutkiminen ei kuulu direktiivin 93/13 soveltamisalaan. Lisäksi, kuten edellä on selitetty,(60) asetuksella 2016/1011 on otettu käyttöön erityinen valitusten käsittelyjärjestelmä, jonka avulla pyritään varmistamaan, että sidosryhmillä, myös kuluttajilla, on hallinnollinen väylä, jonka kautta ne voivat käynnistää valitusprosessin, jos on epäselvää, onko indeksi määritetty asiaa koskevien kansallisten ja/tai unionin oikeuden säännösten mukaisesti. Kuten komissio on tähdentänyt, se, että kansallisilla siviilituomioistuimilla olisi oikeus tarkastella kriittisten vertailuarvojen määrittämismenetelmää arvioimalla sopimusehdon kohtuuttomuutta direktiivin 93/13 nojalla, vesittäisi kriittisten vertailuarvojen erityisen hallintajärjestelmän, jonka unionin lainsäätäjä otti käyttöön asetuksella 2016/1011.
70.      Niinpä kansallisen tuomioistuimen pääasiassa suorittama arviointi tulisi rajata kyseessä olevaan sopimusehtoon ja kaikkiin sopimuksentekohetkellä vallinneisiin olosuhteisiin, ja arvioinnista tulisi jättää pois asiat, jotka liittyvät vertailuarvojen hallintajärjestelmään, joka luotiin asetuksella 2016/1011.
71.      Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on erityisesti selvittää, onko elinkeinonharjoittaja antanut kuluttajalle kaikki merkitykselliset tiedot niin, että tämä voi arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia kyseessä olevasta sopimusehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen. Tässä yhteydessä on syytä pitää mielessä, että sopimusehdon avoimuus, sellaisena kuin sitä edellytetään direktiivissä 93/13, on yksi niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon kyseisen ehdon kohtuuttomuuden arvioinnissa.(61)
72.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ennakkoratkaisupyynnössään, että WIBOR-indeksiin perustuvaan vaihtuvaan korkoon liittyvien sopimusehtojen voidaan katsoa olevan lojaliteettiperiaatteen vastaisia ja aiheuttavan kuluttajan vahingoksi koituvan huomattavan epätasapainon sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välillä sillä perusteella, ettei kuluttajalle kerrottu asianmukaisesti siitä, että hän kantaa vaihtuvaan korkoon liittyvän riskin, ja että kyseinen riski jakautui kyseisten osapuolten välillä epätasapainoisesti. Lisäksi se toteaa, että PKO lainanantajana oli tietoinen WIBOR-viiteindeksin määrittämismenetelmästä ja siitä, että kyseisen koron määrittämisen avoimuudesta oli epäilyksiä, mutta se päätti silti olla kertomatta siitä kuluttajalle. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämän voidaan katsoa olevan sopimuspuolten välisen epätasapainon lähde kaikkien kyseiseen sopimukseen liittyvien näkökohtien osalta.(62)
73.      Tässä tilanteessa on siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä tutkia, onko kyseessä oleva sopimusehto kohtuuton direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti, arvioimalla unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johdetut kriteerit kattavasti. Tässä arvioinnissa on käsiteltävä muun muassa kysymystä siitä, jätettiinkö antamatta selkeä tieto, mikä voisi heikentää J.J:n kykyä ymmärtää kyseessä olevan sopimusehdon taloudelliset seuraukset. Sen vuoksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, voiko täsmällisten ja riittävien tietojen antamatta jättäminen muuttaa tasapainoa pankin eduksi siten, että siitä aiheutuu huomattava epätasapaino kyseessä olevan sopimuksen sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, mikä koituu kuluttajan vahingoksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava, voiko PKO, joka väittää toimineensa kuluttajan (J.J.) kanssa oikeudenmukaisesti ja tasapuolisesti, kohtuudella olettaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen sopimusehdon henkilökohtaisissa sopimusneuvotteluissa.(63) Sitä varten on tutkittava, onko kuluttaja hyväksynyt kyseessä olevan sopimusehdon käyttöön liittyvän riskin sen jälkeen, kun hän on saanut kattavat ja täsmälliset tiedot siitä.
74.      Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava, esitettiinkö tiedot, jotka lainanantaja antoi kuluttajalle, neutraalisti ja objektiivisesti siten, ettei kuluttajaa johdateltu uskomaan, että kyseessä oleva sopimusehto ja WIBOR-indeksi olisivat hänen kannaltaan suotuisa valinta, kun ne tosiasiassa eivät olleet sitä.
75.      Kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan on tulkittava tarkoittavan sitä, että kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, aiheuttaako sopimusehto, joka koskee WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa, huomattavan epätasapainon lojaliteettiperiaatteen vastaisesti sopimuspuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, mikä koituu kuluttajan vahingoksi. Osana sopimusehdon kohtuuttomuuden kokonaisarviointia kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, voiko kuluttajan kanssa oikeudenmukaisesti ja tasapuolisesti toimiva lainanantaja kohtuudella olettaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen sopimusehdon henkilökohtaisissa sopimusneuvotteluissa. Sitä varten on tutkittava, oliko kuluttaja hyväksynyt kyseessä olevan sopimusehdon käytöstä johtuvan riskin sen jälkeen, kun hän oli saanut kattavat ja täsmälliset tiedot siitä. Tämä arviointi ei kuitenkaan voi koskea WIBOR-indeksiä sinänsä eikä sen määrittämismenetelmää.
IV     Ratkaisuehdotus
76.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Okręgowy w Częstochowien (Częstochowan alueellinen tuomioistuin, Puola) esittämään ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
1)      Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 1 artiklan 2 kohdan
on tulkittava tarkoittavan sitä, että kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto, jossa määrätään, että lainaan sovellettava korko on vaihtuva korko, joka perustuu WIBOR 6M ‑viiteindeksiin, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, mikäli kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä, että kyseisen indeksin ja siihen liittyvän koron soveltaminen on pakollista sopimuspuolten valinnoista riippumatta.
2)      Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan
on tulkittava tarkoittavan sitä, että sen perusteella on mahdollista arvioida, onko se kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisessä kiinnelainasopimuksessa oleva sopimusehto kohtuuton, kun siinä määrätään, että kyseiseen sopimukseen sovelletaan WIBOR 6M ‑viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa, jos kyseistä ehtoa ei ole esitetty selkeästi ja ymmärrettävästi (avoimuuden vaatimus). Jotta kyseinen vaatimus täyttyisi, elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle riittävän tarkasti ja täsmällisesti käytettävän viiteindeksin ja sen hallinnoijan nimi sekä mahdolliset seuraukset, joita kuluttajalle koituu kyseisen indeksin käyttämisestä, jotta hän voi arvioida erityisesti lainan kokonaiskustannuksia. Lainanantajan on annettava nämä tiedot suoraan tai epäsuorasti siten, että kyseisissä tiedoissa kuvataan indeksin määrittämisessä käytetty menetelmä kokonaisuudessaan sekä ne keskeiset osatekijät, joiden vuoksi viiteindeksi vaihtelee, eivätkä kyseiset tiedot saa antaa vääristynyttä kuvaa indeksin luonteesta.
3)       Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan
on tulkittava tarkoittavan sitä, että kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, aiheuttaako sopimusehto, joka koskee WIBOR-viiteindeksiin perustuvaa vaihtuvaa korkoa, huomattavan epätasapainon lojaliteettiperiaatteen vastaisesti sopimuspuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille, mikä koituu kuluttajan vahingoksi. Osana sopimusehdon kohtuuttomuuden kokonaisarviointia kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, voiko kuluttajan kanssa oikeudenmukaisesti ja tasapuolisesti toimiva lainanantaja kohtuudella olettaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen sopimusehdon henkilökohtaisissa sopimusneuvotteluissa. Sitä varten on tutkittava, oliko kuluttaja hyväksynyt kyseessä olevan sopimusehdon käytöstä johtuvan riskin sen jälkeen, kun hän oli saanut kattavat ja täsmälliset tiedot siitä. Tämä arviointi ei kuitenkaan voi koskea WIBOR-indeksiä sinänsä eikä sen määrittämismenetelmää.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
i Tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteeseen 51 on tehty muutoksia sen ensimmäisen julkaisemisen jälkeen.
2      Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29).
3      Rahoitusvälineissä ja rahoitussopimuksissa vertailuarvoina tai sijoitusrahastojen arvonkehityksen mittaamisessa käytettävistä indekseistä ja direktiivien 2008/48/EY ja 2014/17/EU sekä asetuksen (EU) N:o 596/2014 muuttamisesta 8.6.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2016, L 171, s. 1).
4      Ks. rahoitusmarkkinoilla käytettäviä kriittisiä vertailuarvoja koskevan luettelon laatimisesta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/1011 mukaisesti annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1368 muuttamisesta 22.3.2019 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/482 johdanto-osan 10 perustelukappale.
5      Dz. U. 2017, järjestysnumero 819, sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä kiinnelainoista annettu laki).
6      29.8.1997 annettu pankkilaki (Dz. U. 2023, järjestysnumero 2488, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna).
7      ”Hallinnoijalla” tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, jolla on määräysvaltaa vertailuarvon tarjontaan. Ks. asetuksen 2016/1011 3 artiklan 1 kohdan 6 alakohta.
8      Rahoitusmarkkinoilla käytettäviä kriittisiä vertailuarvoja koskevan luettelon laatimisesta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/1011 mukaisesti 11.8.2016 annettu komission täytäntöönpanoasetus (EU) 2016/1368 (EUVL 2016, L 217, s. 1). WIBOR-indeksi mainittiin 22.3.2019 annetussa asetuksessa 2019/482 asetuksen 2016/1011 20 artiklan 1 kohdan mukaisena kriittisenä vertailuarvona.
9      Tällä tarkoitetaan sitä, että WIBOR 6M ‑indeksi perustuu pankkien itsensä antamiin tietoihin, jotka eivät liity transaktioihin, eli että kyseiset pankit eivät toteuta todellisia transaktioita keskenään kyseisten tietojen perusteella.
10      Finanssivalvontaviranomainen antoi 16.12.2020 kyseisen WIBORia koskevan päätöksen, jossa se totesi, että hallinnoijan menettely, jolla WIBOR määritetään, täyttää unionin oikeuden vaatimukset.
11      Ks. GPW Benchmarkin verkkosivusto, etenkin osio ”Regulations for the WIBID and WIBOR Reference Rates”, Varsova, 30.11.2017 (jäljempänä tässä ratkaisuehdotuksessa: WIBOR-määräykset); saatavilla osoitteessa https://gpwbenchmark.pl/pub/BENCHMARK/files/Regulations_for_WIBID_and_WIBOR_Reference_Rates.pdf.
12      WIBOR on asetuksen 2016/1011 3 artiklan 1 kohdan 22 alakohdassa ja 25 alakohdassa tarkoitettu ”korkokantojen vertailuarvo”. Toinen Puolassa käytetty indeksi on WIBID, joka tulee sanoista Warsaw Interbank Bid Rate. Esitän tietoja, jotka ovat saatavana GPW Benchmarkin verkkosivustolla osiossa ”Regulations”.
13      Asetuksen 2016/1011 11 artiklassa säädetään viiteindeksin määrittämisessä käytettäviä syöttötietoja koskevista vaatimuksista (ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohta). Saman asetuksen 12 artiklassa säädetään WIBORin kaltaisten viiteindeksien määrittämisessä käytettävää menetelmää koskevista vaatimuksista.
14      Asetuksen 2016/1011 15 artikla koskee käytännesääntöjä, joita tietolähteiden (esimerkiksi pankkien) on noudatettava, ja niiden on sisällettävä eritoten syöttötietojen toimittamisessa käytettävää harkintavaltaa koskevat periaatteet. Jos vertailuarvon laskentamenetelmään tai määrittämiseen on tehtävä huomattavia muutoksia, hallinnoija järjestää julkisia kuulemisia, joihin osallistuu sidosryhmiä, kuten arvon käyttäjiä, asianmukaisia viranomaisia ja Puolan keskuspankki.
15      WIBOR-määräykset, s. 9.
16      Ks. Kosiorowski, M. ja Szczęsna, A., ”WIBOR litigation, part 1 – Can the WIBOR benchmark be challenged as the basis for setting variable interest rates?”, in principle, 12.6.2025; saatavilla osoitteessa https://codozasady.pl/en/p/wibor-litigation-part-1-can-the-wibor-benchmark-be-challenged-as-the-basis-for-setting-variable-interest-rates-.
17      Menetelmä on seuraavanlainen: i) jos tarjouksia on vähintään 10: arvojen keskiarvo, kun kaksi ylintä ja kaksi alinta arvoa on jätetty pois; ii) 8 tai 9 tarjousta: keskiarvo, kun ylin ja alin arvo on jätetty pois; iii) 6 tai 7 tarjousta: yksinkertainen keskiarvo kaikista tarjouksista, ja iv) enintään 5 tarjousta: WIBOR-arvoa ei määritetä.
18      Tietyn arkipäivän vertailuarvot julkaistaan hallinnoijan verkkosivustolla; ks. WIBOR Regulations, kohta 7.1.
19      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohta.
20      Ks. tuomio 30.5.2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Tuomio 3.3.2020, Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2020:138, 31 ja 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Gómez del Moral Guasch I).
22      Ks. tuomio 30.5.2024, Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23      Ibid., 33 kohta. Ks. myös kyseisen tuomion 36 kohta.
24      Ks. ennakkoratkaisupyynnön s. 5 (ranskankielinen versio; jäljempänä kyseiseen versioon viitataan ilmauksella ”ennakkoratkaisupyyntö”).
25      Ks. Sampławski, K., ”WIBOR pod lupą TSUE – analiza prawna pytań prejudycjalnych – pytanie nr 1.” (WIBOR unionin tuomioistuimen tarkastelussa – alustavien kysymysten oikeudellinen analyysi – kysymys nro 1), 11.9.2024; saatavilla osoitteessa https://www.bankowebezprawie.pl/wibor-pod-lupa-tsue-analiza-prawna-pytan-prejudycjalnych-pytanie-nr-1/.
26      Kuten J.J. totesi unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa.
27      Tuomio 10.6.2021, Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28      Asetuksen 2016/1011 13 artikla, jonka otsikko on ”Menetelmien avoimuus”.
29      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 15 kohta.
30      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohta.
31      Asetuksen 2019/482 nojalla.
32      Ks. asetuksen 2019/482 johdanto-osan 10 perustelukappale.
33      Tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469, 27 kohta).
34      Ibid., 28 kohta.
35      Tuomio 21.3.2024, Profi Credit Bulgaria (Luottosopimuksen liitännäispalvelut) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 60 kohta).
36      Tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 53 kohta).
37      Ibid., 54 kohta.
38      Tuomio 21.3.2024, Profi Credit Bulgaria (Luottosopimuksen liitännäispalvelut) (C‑714/22, EU:C:2024:263, 61 kohta).
39      Ks. tästä tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 43 kohta).
40      Tuomio Gómez del Moral Guasch I, 50 kohta.
41      Ibid., 51 kohta.
42      Ibid., 52 kohta.
43      Ibid., 53 kohta.
44      Ibid., 54 kohta.
45      Ibid., 55 kohta.
46      Tuomio 12.12.2024, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, 83 kohta).
47      Ks. tästä tuomio 12.12.2024, Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, 84 ja 90 kohta).
48      Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2008, L 133, s. 66).
49      Kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48 ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2014, L 60, s. 34).
50      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohta.
51      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 43.
52      Ks. etenkin ennakkoratkaisupyynnön 8 kohdan 1 alakohta, s. 26.
53      Tuomio 26.1.2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Banco Primus).
54      Ks. tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viittaus viralliseen indeksiin) (C‑265/22, EU:C:2023:578, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55      Tuomio Banco Primus, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
56      Ibid., 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
57      Tuomio Banco Primus, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
58      Määräys 17.11.2021, Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943, 37 kohta).
59      Tämä perustuu vastauksiin, joita ehdotan ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen. On mahdollista, että muissa jäsenvaltioissa samantapaiset sopimusehdot on sovellettavan kansallisen säädöskehyksen nojalla suljettu pois direktiivin 93/13 soveltamisalasta.
60      Tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohta.
61      Tuomio 13.7.2023, Banco Santander (Viittaus viralliseen indeksiin) (C‑265/22, EU:C:2023:578, 66 kohta).
62      Ennakkoratkaisupyyntö, s. 26, 1 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
63      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.