ORDONANȚA CURȚII (Camera a opta)
8 noiembrie 2023(*)
„Trimitere preliminară – Articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții – Răspuns care poate fi în mod clar dedus din jurisprudență – Directiva 93/13/CEE – Contracte încheiate cu consumatorii – Domeniu de aplicare – Articolul 1 alineatul (2) – Excluderea clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii – Clauză care reflectă un act național cu putere de lege obligatoriu prin care unui profesionist i se recunoaște dreptul de a cesiona creanțe izvorâte dintr‑un contract de credit încheiat cu un consumator fără acordul acestuia din urmă”
În cauza C‑177/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Tribunalul Specializat Mureș (România), prin decizia din 31 mai 2022, primită de Curte la 21 martie 2023, în procedura
Investcapital Ltd
împotriva
XF,
KJ,
cu participarea:
Băncii Comerciale Române SA,
Kruk SA,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul N. Piçarra, președinte de cameră, și domnii M. Safjan (raportor) și M. Gavalec, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 99 din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (2) și a punctului 1 litera (p) din Anexa la Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Investcapital Ltd, pe de o parte, și XF și KJ, pe de altă parte, în legătură cu un contract de credit care prevede dreptul creditorului de a cesiona creanțe izvorâte din acest contract fără acordul debitorului.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3        Potrivit celui de al treisprezecelea considerent al Directivei 93/13:
„întrucât se consideră că actele cu putere de lege sau normele administrative ale statelor membre, care determină direct sau indirect clauzele contractelor încheiate cu consumatorii, nu conțin clauze abuzive; întrucât, în consecință, nu este necesar ca prezenta directivă să se aplice clauzelor care reflectă actele cu putere de lege sau normele administrative obligatorii și principiile sau dispozițiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea [Europeană] sunt părți; întrucât, în această privință, formularea «acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii» din articolul 1 alineatul (2) se referă și la normele care, în conformitate cu legea, se aplică între părțile contractante, cu condiția să nu se fi instituit alte acorduri”.
4        Articolul 1 alineatul (2) din această directivă prevede:
„Dispozițiile prezentei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii sau dispozițiile ori principiile din convențiile internaționale la care statele membre sau Comunitatea sunt părți, în special în domeniul transportului.”
5        Articolul 3 alineatul (3) din directiva menționată dispune:
„Anexa conține o listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive.”
6        Anexa la aceeași directivă, intitulată „Clauzele menționate la articolul 3 alineatul (3)”, prevede la punctul 1 litera (p):
„1.      Clauzele care au ca obiect sau ca efect:
[…]
(p)      acordarea posibilității vânzătorului sau furnizorului [a se citi «profesionistului»] de a‑și transfera drepturile și obligațiile prevăzute de contract, în cazul în care această acțiune poate servi la reducerea garanțiilor pentru consumator, fără acordul acestuia din urmă”.
Dreptul român
Reglementarea referitoare la cesiunea de creanțe
7        Articolul 12 alineatul (1) din Legea nr. 289 din 24 iunie 2004 privind regimul juridic al contractelor de credit pentru consum destinate consumatorilor, persoane fizice (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 611 din 6 iulie 2004), prevede că, în cazul în care drepturile ce revin unui creditor printr‑un contract de credit sunt cesionate unui terț, consumatorul are dreptul să invoce împotriva terței persoane toate drepturile contractuale pe care le are la dispoziție împotriva creditorului inițial, inclusiv dreptul de compensare.
8        Potrivit articolului 1393 din Codul civil din 26 noiembrie 1864 (Monitorul Oficial al României
nr. 271 din 4 decembrie 1864), cesionarul unei creanțe nu putea opune dreptul său la o a treia persoană decât după ce va fi notificat debitorului în cauză cesiunea acestei creanțe.
9        În temeiul articolului 1396 din acest cod, vânzarea sau cesiunea unei creanțe cuprindea accesoriile creanței, precum cauțiunea, privilegiul și ipoteca.
10      Articolul 1568 din Legea nr. 287 din 17 iulie 2009 privind Codul civil al României (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 505 din 15 iulie 2011) (denumită în continuare „noul Cod civil”), aplicabilă de la 1 octombrie 2011, prevede la alineatul (1) că cesiunea de creanță transferă cesionarului toate drepturile în legătură cu această creanță, precum și drepturile de garanție și toate celelalte accesorii ale creanței respective.
11      În temeiul articolului 1573 alineatul (1) din noul Cod civil, o creanță este cedată prin simpla convenție a cedentului și a cesionarului, fără notificarea debitorului. Pe de altă parte, alineatul (2) al acestui articol prevede că consimțământul debitorului nu este cerut decât atunci când, după împrejurări, creanța cedată este legată în mod esențial de persoana creditorului.
Reglementarea privind clauzele abuzive
12      Directiva 93/13 a fost transpusă în dreptul român prin Legea nr. 193 din 6 noiembrie 2000 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între profesioniști și consumatori (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 560 din 10 noiembrie 2000).
13      Anexa la Legea nr. 193/2000, intitulată „Lista cuprinzând clauzele considerate ca fiind abuzive”, prevede la punctul 1 litera n) că sunt considerate clauze abuzive acele prevederi contractuale care „dau dreptul profesionistului să transfere obligațiile contractuale unei terțe persoane – agent, mandatar etc. – fără acordul consumatorului, dacă acest transfer servește la reducerea garanțiilor sau a altor răspunderi față de consumator”.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
14      La 22 ianuarie 2008, XF și KJ au încheiat cu Banca Comercială Română SA un contract de credit în cuantum de 55 522,50 lei românești (RON) (aproximativ 11 272 de euro). Acest contract de credit prevedea o rată anuală a dobânzii de 13,05 %, comisioane de rambursare anticipată, un comision de acordare a creditului în cauză, comisioane de administrare, precum și comisioane de urmărire a riscurilor. Creditul menționat era amortizabil într‑o perioadă de 120 de luni.
15      Întrucât XF și KJ nu au rambursat ratele lunare ale aceluiași contract de credit, Banca Comercială Română a declarat, la 29 iunie 2011, scadența anticipată. Ca urmare a acestei declarații, XF și KJ aveau obligația de a rambursa soldul creditului, care era de 52 652,40 RON (aproximativ 10 689 de euro), creditul restant de 4 513,38 RON (aproximativ 916 euro), 10 212,71 RON (aproximativ 2 057 de euro) reprezentând dobânzi și 1 865,52 RON (aproximativ 378 de euro) reprezentând comisioane bancare.
16      Printr‑un contract de cesiune de creanțe din 29 iunie 2011, ansamblul creanțelor în discuție în litigiul principal au fost cesionate de Banca Comercială Română societății Kruk SA, care a desemnat în calitate de administrator pentru valorificarea acestor creanțe societatea de recuperare de creanțe Kruk România SRL, filiala sa. Această cesiune a fost notificată lui XF și lui KJ.
17      Ulterior, Kruk a cesionat aceste creanțe societății Secapital SARL, o societate luxemburgheză de recuperare de creanțe, care a cesionat aceleași creanțe societății Investcapital, o societate de recuperare de creanțe cu sediul în Malta. Ultimele două au însărcinat Kruk România cu valorificarea creanțelor respective.
18      La 2 septembrie 2020, XF și KJ au sesizat Judecătoria Târgu Mureș (România) cu o acțiune îndreptată împotriva Băncii Comerciale Române, prin care au solicitat calificarea ca fiind abuzive a anumitor clauze din contractul de credit în discuție în litigiul principal, și anume cele referitoare la structura dobânzii aplicabile, la comisionul de rambursare anticipată, la comisionul de acordare a creditului în cauză, la comisionul de administrare, precum și la comisionul de urmărire a riscurilor. Având în vedere contractul de cesiune din 29 iunie 2011, această instanță a admis în procedură, în calitate de interveniente, societatea Kruk și societatea Kruk România, filiala sa.
19      La 29 aprilie 2021, Investcapital a intervenit în procedura în fața instanței menționate. Aceasta a luat în discuție motivele invocate în apărare de societatea menționată, deși nu a fost introdusă în cauză și nici nu a justificat prin înscrisuri relevante calitatea sa procesuală.
20      Prin sentința din 25 iunie 2021, Judecătoria Târgu Mureș a constatat, pe de o parte, caracterul abuziv al clauzelor în discuție în litigiul principal. Pe de altă parte, în lumina argumentației dezvoltate de Investcapital, ea a făcut distincție între destinatarii obligației de rambursare către XF și KJ a sumelor încasate în executarea acestor clauze, în funcție de perioada în cauză. Astfel, ea a statuat că pentru perioada anterioară datei de 29 iunie 2011, data contractului de cesiune de creanțe încheiat între Banca Comercială Română și Kruk, obligația de rambursare revenea celei dintâi și că, pentru perioada ulterioară acestei date, această obligație revenea societății Kruk România, filiala Kruk.
21      La 6 august 2021, Investcapital a declarat apel împotriva acestei sentințe la instanța de trimitere. Banca Comercială Română, precum și Kruk și Kruk România au arătat că susțineau concluziile formulate de Investcapital.
22      În paralel, la 21 septembrie 2021, Investcapital a inițiat o procedură de executare silită având ca obiect creanța izvorâtă din contractul de credit inițial, precum și costurile aferente acestei proceduri.
23      În lumina articolului 3 alineatul (3) și a punctului 1 litera (p) din anexa la Directiva 93/13, instanța de trimitere are îndoieli cu privire la caracterul abuziv al unei clauze contractuale prin care se permite cesiunea unei creanțe fără acordul debitorului în măsura în care această clauză poate determina o reducere a garanțiilor acestuia din urmă. Această instanță explică faptul că îndoielile sale se referă la maniera în care creditorii succesivi ai reclamanților din litigiul principal utilizaseră cesiunea de creanță, mai cu seamă prin valorificarea drepturilor procesuale derivate din subrogarea în persoana creditorului într‑un mod de natură să îngreuneze procedura care le permite acestor reclamanți să denunțe caracterul abuziv al anumitor clauze ale contractului aflat la originea creanțelor cesionate. În acest context, instanța menționată arată că, deși în primă instanță Judecătoria Târgu Mureș a statuat că clauzele al căror caracter abuziv îl constatase nu aveau un efect obligatoriu, creditorul cesionar desfășura o procedură de executare silită împotriva reclamanților din litigiul principal, care au calitatea de consumatori, pentru a obține executarea creanțelor rezultate printre altele din clauzele contractuale în litigiu, potențial abuzive.
24      În aceste condiții, Tribunalul Specializat Mureș (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„O clauză contractuală care reflectă o normă juridică cuprinsă într‑un act cu putere de lege prin care se recunoaște profesionistului dreptul de a cesiona creanțe izvorâte dintr‑un contract de credit încheiat cu un consumator, fără acordul acestuia din urmă, este exclusă de la examinarea eventualului caracter abuziv chiar și atunci când, în cadrul unei proceduri judiciare prin care consumatorul urmărește surprinderea caracterului abuziv al altor clauze ale aceluiași contract de credit, efectele cesiunii de creanțe și maniera în care acestea sunt utilizate de profesioniștii succesivi au aptitudinea să îngreuneze situația procesuală a consumatorului – în sensul conturat de punctul 1 litera (p) din anexa la [Directiva 93/13] – prin (de exemplu): efectul dilatoriu asupra procedurii judiciare avute în vedere, generarea unor speze judiciare suplimentare pe seama consumatorului etc., dar și, în caz de obținere a recunoașterii caracterului abuziv, o partajare a efectului neobligatoriu al respectivelor clauze contractuale pentru consumator între profesioniștii creditori succesivi?”
Cu privire la întrebarea preliminară
25      În temeiul articolului 99 din Regulamentul de procedură al Curții, aceasta din urmă, la propunerea judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, poate oricând să decidă să se pronunțe prin ordonanță motivată, printre altele atunci când răspunsul la o întrebare formulată cu titlu preliminar poate fi în mod clar dedus din jurisprudență sau atunci când răspunsul la o astfel de întrebare nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile.
26      În prezenta cauză se impune aplicarea acestei dispoziții.
27      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că această directivă permite examinarea eventualului caracter abuziv al unei clauze dintr‑un contract de credit încheiat cu un consumator care reflectă o dispoziție obligatorie de drept național prin care unui profesionist i se recunoaște dreptul de a cesiona creanțe izvorâte dintr‑un astfel de contract de credit fără acordul consumatorului în cauză, pentru motivul că aceasta ar implica o diminuare a protecției intereselor acestui consumator, ținând seama printre altele de efectul dilatoriu al acestei cesiuni asupra procedurii jurisdicționale în cauză.
28      În această privință trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, dispozițiile acestei directive nu se aplică clauzelor contractuale care reflectă acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii.
29      Această excludere din domeniul de aplicare al directivei menționate impune îndeplinirea a două condiții, și anume, pe de o parte, clauza contractuală trebuie să reflecte un act cu putere de lege sau o normă administrativă și, pe de altă parte, actul sau norma respectivă trebuie să fie obligatorie (Hotărârea din 3 martie 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, punctul 31).
30      Din jurisprudența Curții reiese că, având în vedere obiectivul aceleiași directive, mai precis protecția consumatorilor împotriva clauzelor abuzive inserate în contractele încheiate de profesioniști cu consumatorii, această excludere din domeniul de aplicare al Directivei 93/13 este de strictă interpretare (Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 77).
31      Expresia „acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii” include, în lumina celui de al treisprezecelea considerent al Directivei 93/13, atât dispozițiile de drept național care se aplică între părțile contractante independent de alegerea lor, cât și pe cele care sunt de natură supletivă, cu alte cuvinte, care se aplică automat în lipsa unui acord diferit între părți (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 30).
32      Revine instanțelor naționale sesizate sarcina de a verifica dacă clauza în discuție intră sub incidența articolului 1 alineatul (2) din Directiva 93/13, luând în considerare natura, economia generală și stipulațiile contractelor de împrumut în cauză, precum și contextul juridic și factual în care se înscriu acestea din urmă (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 37).
33      În ceea ce privește mai precis cesiunea de credite, Curtea a avut ocazia să amintească faptul că excluderea din domeniul de aplicare al acestei directive prevăzută de această dispoziție este justificată de faptul că este legitim să se prezume că legiuitorul național a stabilit un echilibru între ansamblul drepturilor și al obligațiilor părților la anumite contracte, echilibru pe care legiuitorul Uniunii Europene a intenționat în mod explicit să îl prezerve (Hotărârea din 7 august 2018, Banco Santander și Escobedo Cortés, C‑96/16 și C‑94/17, EU:C:2018:643, punctul 43).
34      Cu toate acestea, împrejurarea că un astfel de echilibru a fost stabilit nu constituie o condiție pentru aplicarea excluderii prevăzute la articolul 1 alineatul (2) menționat, ci justificarea acestei excluderi (Hotărârea din 21 decembrie 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, punctul 35).
35      Prin urmare, sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 93/13 actele cu putere de lege sau normele administrative obligatorii, altele decât cele referitoare la controlul clauzelor abuzive și în special la întinderea competențelor instanței naționale pentru a aprecia caracterul abuziv al unei clauze contractuale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 august 2018, Banco Santander și Escobedo Cortés, C‑96/16 și C‑94/17, EU:C:2018:643, punctul 44).
36      Curtea a statuat, în consecință, în ceea ce privește cesiunea de credite, că sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 93/13 practicile profesionale care constau în cesiunea sau în cumpărarea unei creanțe deținute față de un consumator în lipsa unei clauze contractuale specifice în acest sens, a unei notificări a acestei cesiuni sau a unui acord dat de acest consumator, acesta fiind de asemenea lipsit de posibilitatea să își răscumpere datoria și astfel să o stingă prin rambursarea către cesionar a prețului pe care acesta l‑a plătit pentru cesiunea menționată, majorat cu costurile, cu dobânzile și cu cheltuielile de judecată aplicabile (Hotărârea din 7 august 2018, Banco Santander și Escobedo Cortés, C‑96/16 și C‑94/17, EU:C:2018:643, punctul 47).
37      Această directivă nu este aplicabilă nici unor dispoziții naționale care încadrează o astfel de posibilitate de răscumpărare și care reglementează substituirea cesionarului în drepturile cedentului în procedurile pendinte (Hotărârea din 7 august 2018, Banco Santander și Escobedo Cortés, C‑96/16 și C‑94/17, EU:C:2018:643, punctul 47).
38      În speță, în temeiul în special al articolului 1573 din noul Cod civil, cesiunea de creanță nu necesită consimțământul debitorului, cu excepția ipotezei, prevăzută la alineatul (2) al acestui articol, în care creanța cedată este legată în mod esențial de persoana creditorului. În aceste condiții, rezultă, sub rezerva unei verificări pe care va trebui să o efectueze instanța de trimitere, că articolul 1573 din noul Cod civil constituie o dispoziție obligatorie care nu privește întinderea competențelor instanței naționale pentru aprecierea caracterului abuziv al unei clauze contractuale.
39      Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13 trebuie interpretat în sensul că această directivă nu se aplică unei clauze dintr‑un contract de credit încheiat cu un consumator care reflectă o dispoziție obligatorie de drept național prin care unui profesionist i se recunoaște dreptul de a cesiona creanțe izvorâte dintr‑un astfel de contract de credit fără acordul consumatorului în cauză.
Cu privire la cheltuielile de judecată
40      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii
trebuie interpretat în sensul că
această directivă nu se aplică unei clauze dintr‑un contract de credit încheiat cu un consumator care reflectă o dispoziție obligatorie de drept național prin care unui profesionist i se recunoaște dreptul de a cesiona creanțe izvorâte dintr‑un astfel de contract de credit fără acordul consumatorului în cauză.
Semnături
*      Limba de procedură: româna.