62022CC0512
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 16 mai 2024 (
1
)
Cauzele conexate C‑512/22 P și C‑513/22 P
Finanziaria d’investimento Fininvest S.p.A. (Fininvest)
împotriva
Silvio Berlusconi,
Banca Centrală Europeană (BCE) (C‑512/22 P)
și
Marina Elvira Berlusconi, Pier Silvio Berlusconi, Barbara Berlusconi, Eleonora Berlusconi și Luigi Berlusconi, în calitate de succesori ai lui Silvio Berlusconi,
Silvio Berlusconi
împotriva
Finanziaria d’investimento Fininvest S.p.A. (Fininvest),
Banca Centrală Europeană (BCE) (C‑513/22 P)
„Recurs – Directiva 2013/36/UE – Supravegherea prudențială a instituțiilor de credit – Evaluare a achizițiilor de participații calificate – Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 – Mecanismul unic de supraveghere – Atribuțiile Băncii Centrale Europene – Participație calificată anterioară – Opoziție la achiziționarea de către instituția financiară Fininvest a unei participații calificate în Banca Mediolanum”
1.
Hotărârea Curții din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest (
2
), a clarificat exercitarea controlului jurisdicțional asupra deciziilor Băncii Centrale Europene (denumită în continuare „BCE”) emise în procedurile administrative inițiate în scopul de a evalua notificările achizițiilor și vânzărilor de participații calificate în instituții de credit.
2.
După pronunțarea acestei hotărâri, Tribunalul a respins, în Hotărârea din 11 mai 2022 (
3
), acțiunea formulată împotriva Deciziei BCE din 25 octombrie 2016 (
4
), care s‑a opus achiziționării de către domnul Silvio Berlusconi și Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest) a unei participații calificate în Banca Mediolanum SpA.
3.
În cadrul prezentelor recursuri conexate, Curtea va trebui să se pronunțe cu privire la:
–
noțiunea de achiziție sau de majorare a unei participații calificate într‑o instituție de credit;
–
aplicarea procedurii de autorizare a participațiilor calificate anterioare intrării în vigoare a Mecanismului unic de supraveghere (denumit în continuare „MUS”).
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
4.
Dispozițiile dreptului Uniunii aplicabile în prezentul recurs coincid în mod substanțial cu cele pe care le‑am reprodus în Concluziile noastre prezentate în cauza C‑219/17 (
5
). Prin urmare, facem trimitere la acestea, fără a fi necesar să le transcriem din nou.
5.
Dispozițiile reproduse la acel moment se refereau la:
–
Directiva 2013/36/UE (
6
);
–
Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 (
7
);
–
Regulamentul (UE) nr. 468/2014 (
8
).
B.
Dreptul național
6.
Facem trimitere de asemenea la dispozițiile Textului unic bancar (
9
) și la celelalte dispoziții din dreptul italian pe care le‑am citat în Concluziile noastre prezentate în cauza C‑219/17.
II. Situația de fapt, procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
7.
Istoricul cauzei este expus la punctele 1-13 din hotărârea atacată în următorii termeni:
„Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest) este o societate holding de drept italian deținută în proporție de 61,21 % de domnul Silvio Berlusconi prin intermediul participațiilor în patru societăți de drept italian.
Mediolanum era o societate financiară holding mixtă cotată la bursă, care, până la 30 decembrie 2015, deținea 100 % din capitalul Banca Mediolanum SpA.
Fininvest deținea 30,1 % din capitalul social al Mediolanum, iar Fin. Prog. Italia deținea 26,5 % din capitalul acestei societăți.
În urma intrării în vigoare a Decreto Legislativo [53/2014 (
10
)], Banca d’Italia (Banca Italiei) a inițiat o procedură de evaluare a reclamanților, Fininvest și domnul Berlusconi, în calitatea lor de acționari calificați ai unor societăți financiare holding mixte.
Prin decizia din 7 octombrie 2014, Banca Italiei a apreciat că domnul Berlusconi nu mai îndeplinea condiția de onorabilitate impusă de decreto ministeriale [144/1998], […], având în vedere condamnarea sa definitivă la o pedeapsă cu închisoarea pentru infracțiunea de fraudă fiscală în urma hotărârii nr. 35729/13 a Corte suprema di cassazione (Curtea de Casație, Italia) din 1 august 2013 (denumită în continuare «decizia din 7 octombrie 2014»).
Pentru acest motiv, Banca Italiei, pe de o parte, a dispus suspendarea drepturilor de vot ale reclamanților și cesiunea acțiunilor acestora care depășesc 9,99 % în Mediolanum și, pe de altă parte, a respins cererea de autorizare formulată de aceștia din urmă în vederea deținerii unei participații calificate.
Reclamanții au contestat decizia din 7 octombrie 2014 în fața Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), care, prin hotărârea din 5 iunie 2015, a respins acțiunea.
La 30 decembrie 2015, printr‑o operațiune de fuziune inversă, Mediolanum a fost absorbită de filiala sa, Banca Mediolanum.
La 3 martie 2016, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) a admis apelul formulat de reclamanți împotriva hotărârii Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio) și a anulat decizia din 7 octombrie 2014.
În urma fuziunii menționate […] și a hotărârii Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016 […], Banca Italiei și Banca Centrală Europeană […] au considerat că era necesară o nouă cerere de autorizare referitoare la această participație calificată, în conformitate cu articolul 22 și următoarele din Directiva 2013/36 […], precum și cu articolul 19 și următoarele din [TUB].
Prin scrisoarea din 14 iulie 2016, Banca Italiei a invitat Fininvest să formuleze o cerere de autorizare a achiziției unei participații calificate într‑un termen de 15 zile. Întrucât nu a fost formulată nicio cerere […], Banca Italiei a decis, la 3 august 2016, să deschidă din oficiu o procedură administrativă împotriva Fininvest, în urma căreia a transmis BCE, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 […], o propunere de decizie din 23 septembrie 2016 care conținea un aviz nefavorabil cu privire la onorabilitatea achizitorilor participației în cauză în Banca Mediolanum și care invita BCE să se opună achiziției.
Prin Decizia […] din 25 octombrie 2016, BCE s‑a opus achiziționării de către reclamanți a participației calificate în Banca Mediolanum pentru motivul că aceștia nu îndeplineau condiția de onorabilitate și că existau îndoieli serioase cu privire la capacitatea acestora de a asigura în viitor o administrare sănătoasă și prudentă a acestei instituții financiare […]
În special, BCE a considerat, în temeiul articolelor 19 și 25 din TUB, precum și al articolului 1 din Decretul ministerial nr. 144, care transpune Directiva 2013/36, că, ținând seama de faptul că domnul Berlusconi, acționar majoritar și proprietar efectiv al Fininvest, era achizitorul indirect al participației în Banca Mediolanum și că acesta fusese condamnat definitiv la o pedeapsă cu închisoarea de patru ani pentru fraudă fiscală, condiția privind reputația impusă deținătorilor de participații calificate, în sensul articolului 23 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2013/36, astfel cum a fost transpusă, nu era îndeplinită. BCE s‑a întemeiat de asemenea pe faptul că domnul Berlusconi ar fi comis și alte nereguli și că ar fi făcut obiectul altor condamnări, asemenea altor membri ai organelor de conducere ale Fininvest.”
8.
Acest rezumat poate fi completat cu câteva elemente factuale pe care le‑am expus în Concluziile noastre în cauza C‑219/17:
–
consiliile de administrație ale celor două societăți au convenit asupra unei fuziuni prin „absorbție inversă” a Mediolanum de către Banca Mediolanum (
11
). Acest proiect de fuziune a fost adus la cunoștință Băncii Italiei la 26 mai 2015 în vederea autorizării, în conformitate cu articolul 57 din TUB;
–
prin decizia nr. 7969932/21 din 21 iulie 2015, Banca Italiei a autorizat fuziunea propusă. Prin scrisoarea din 23 iulie 2015, de comunicare a deciziei menționate, aceasta a confirmat decizia din 7 octombrie 2014, precizând că obligația de vânzare prevăzută în această din urmă decizie trebuia înțeleasă în sensul că a „vizat acțiunile Banca Mediolanum care, în urma fuziunii, vor fi atribuite [Fininvest] în schimbul acțiunilor [societății] Mediolanum”.
9.
La 23 decembrie 2016, Fininvest și domnul Berlusconi au introdus la Tribunal o acțiune în anulare împotriva Deciziei BCE din 25 octombrie 2016.
10.
Tribunalul (Camera a doua extinsă) a decis deschiderea fazei orale a procedurii și, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii, a invitat părțile să își prezinte observațiile cu privire la eventualele consecințe care trebuie deduse în respectiva cauză din Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest.
11.
În lumina acestei hotărâri a Curții, la 21 ianuarie 2019, recurenții au invocat motive noi de anulare, în temeiul articolului 84 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, asupra cărora s‑au pronunțat BCE și Comisia Europeană.
12.
Recurenții au solicitat Tribunalului anularea deciziei atacate și obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată; BCE și Comisia s‑au opus acestei cereri.
13.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins în totalitate acțiunea în anulare și a condamnat Fininvest și pe domnul Berlusconi la plata propriilor cheltuieli de judecată și a cheltuielilor de judecată ale BCE, Comisia trebuind să suporte propriile cheltuieli de judecată.
III. Concluziile părților și procedura în fața Curții
14.
La 22 iulie 2022, Fininvest și domnul Berlusconi (
12
) au introdus mai multe acțiuni în recurs, cu un conținut similar, împotriva hotărârii atacate.
15.
În acțiunile în recurs, Fininvest și domnul Berlusconi solicită:
–
anularea hotărârii atacate;
–
în consecință, anularea deciziei BCE din 25 octombrie 2016;
–
în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului spre rejudecare;
–
obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor aferente procedurii în primă instanță.
16.
BCE și Comisia au solicitat Curții respingerea recursurilor ca fiind parțial inadmisibile sau inoperante și, în orice caz, ca fiind nefondate, precum și substituirea în parte a motivării hotărârii atacate, dacă este cazul. În subsidiar, Comisia solicită respingerea acțiunii în anulare formulate împotriva deciziei atacate. BCE și Comisia solicită de asemenea obligarea domnului Berlusconi și a Fininvest la plata cheltuielilor de judecată.
17.
În vederea fazelor scrisă și orală ale procedurii și a pronunțării hotărârii, cele două recursuri au fost conexate.
18.
Curtea a considerat că nu este necesar să se desfășoare o ședință, dar că este necesar să se prezinte concluzii cu privire la primul, la al doilea și la al nouălea motiv de recurs.
IV. Admisibilitatea recursurilor
19.
BCE contestă că pretinsa reabilitare a domnului Berlusconi, acordată la 11 mai 2018 (
13
), i‑ar permite acestuia să solicite o reevaluare a onorabilității sale, a cărei lipsă a condus la decizia atacată. Prin urmare, BCE deduce că recurenții nu au interes în obținerea anulării acestei decizii și a hotărârii atacate.
20.
Această obiecție nu poate fi admisă, întrucât atât interesul domnului Berlusconi (în prezent, al succesorilor acestuia), cât și cel al Fininvest în anularea unei decizii și a hotărârii care o confirmă, pe care le consideră prejudiciabile pentru propriile interese, subzistă.
V. Considerații preliminare. Noțiunea de achiziție sau de majorare a unei participații calificate
21.
Înainte de a analiza motivele de recurs, amintim că procedura de autorizare de participații calificate urmărește să garanteze că în sectorul bancar au acces numai persoanele fizice sau juridice care nu pun în pericol buna funcționare a acestuia.
22.
Evaluarea urmărește în special să verifice că potențialul achizitor are o bună reputație și soliditatea financiară necesară, astfel încât instituția ale cărei participații urmează să fie achiziționate va îndeplini în continuare cerințele prudențiale. Evaluarea contribuie de asemenea la evitarea finanțării operațiunii cu fonduri care provin din activități ilicite (
14
).
23.
Articolul 2 punctul 8 din Regulamentul privind MUS face trimitere la definiția noțiunii de „participație calificată” de la articolul 4 alineatul (1) punctul 36 din Regulamentul (UE) nr. 575/2013 (
15
). Aceasta înseamnă „o participație directă sau indirectă într‑o întreprindere care reprezintă cel puțin 10 % din capitalul sau din drepturile de vot sau care face posibilă exercitarea unei influențe semnificative asupra administrării întreprinderii respective”.
24.
Articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2013/36 impune obligația de notificare „[…] oricărei persoane fizice sau juridice sau unor astfel de persoane care acționează concertat (denumite în continuare «potențialul achizitor»), care au decis să achiziționeze, direct sau indirect, o participație calificată într‑o instituție de credit sau să majoreze, direct sau indirect, o astfel de participație calificată într‑o instituție de credit, astfel încât proporția drepturilor de vot sau a capitalului deținut să fie cel puțin 20 %, 30 % sau 50 % sau astfel încât instituția de credit să devină filiala lor […]” (
16
).
25.
Din lectura coroborată a acestor dispoziții se deduce că o „participație calificată” este acea participație directă sau indirectă într‑o instituție de credit care:
–
reprezintă cel puțin 10 % din capital sau din drepturile de vot ale întreprinderii; sau
–
face posibilă exercitarea unei influențe semnificative asupra administrării întreprinderii; sau
–
face ca instituția de credit să devină filiala potențialului achizitor.
26.
Articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2013/36 impune obligația de a notifica achiziționarea acestui tip de participații într‑o instituție de credit și asimilează acesteia majorările, directe sau indirecte, ale unor astfel de participații în cazul în care proporția dreptului de vot sau a capitalului deținut este de cel puțin 20 %, 30 % sau 50 %.
27.
Cerințele de evaluare a achizițiilor și majorărilor de participații calificate sunt stabilite la articolele 22-27 din Directiva 2013/36. Legislațiile naționale nu pot stabili cerințe mai stricte (
17
).
28.
Articolul 23 din Directiva 2013/36 armonizează criteriile materiale de evaluare a achiziției sau majorării unei participații calificate (
18
). În scopul uniformizării practicilor statelor membre, autoritățile europene de supraveghere au elaborat, în anul 2016, un Ghid comun (
19
).
29.
Procedura de eliberare a acestui tip de autorizări este prevăzută la articolul 4 alineatul (1) litera (c), articolul 6 alineatul (4) și articolul 15 din Regulamentul privind MUS, completate cu articolele 85-87 din Regulamentul‑cadru privind MUS. Această procedură a făcut obiectul unei analize exhaustive a Curții în Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest.
30.
BCE are competență exclusivă pentru a evalua și a decide cu privire la achiziția și la majorarea participațiilor calificate în toate instituțiile financiare care intră sub incidența mecanismului unic de supraveghere (
20
), indiferent dacă acestea sunt sau nu sunt semnificative sau se află sub supravegherea directă a BCE sau a autorităților naționale.
VI. Primul motiv de recurs
A.
Argumentele părților
31.
Recurenții contestă motivarea expusă de Tribunal pentru a respinge primul motiv de anulare invocat în fața sa. Primul motiv de recurs este compus din șase obiecții, numerotate A), B), C), D), E) și F), în care se abordează următoarele aspecte:
–
controlul concertat exercitat de recurenți asupra Banca Mediolanum. Apreciere eronată a consecințelor acestuia;
–
calitatea Fininvest de deținător al unei participații calificate în Banca Mediolanum. Denaturare a faptelor și eroare de drept vădită;
–
înlocuirea de către Tribunal a motivării autorului deciziei cu propria motivare. Încălcarea articolelor 263 TFUE și 264 TFUE;
–
noua noțiune europeană de achiziționare a unei participații calificate. Neaplicarea dreptului național;
–
crearea de către Tribunal a unei categorii neprevăzute de dreptul Uniunii;
–
distincția dintre participația calificată indirectă și cea directă: încălcarea articolului 22 din Directiva 2013/36 și a articolului 22 din TUB.
32.
BCE și Comisia contestă argumentele recurenților și solicită respingerea motivului.
B.
Apreciere
1. Prima și a doua obiecție
33.
Obiecțiile A) și B) din acest prim motiv de recurs se întemeiază pe următoarele argumente:
–
Tribunalul (punctul 81 din hotărârea atacată) a recunoscut faptul că domnul Berlusconi și Fininvest dețineau o participație calificată în Banca Mediolanum, care le permitea să controleze împreună Mediolanum și Banca Mediolanum înainte de fuziunea inversă;
–
prin urmare (cu alte cuvinte, fiind recunoscut controlul Fininvest asupra Banca Mediolanum înainte de fuziune), Tribunalul a apreciat în mod eronat consecințele unui fapt pe care el însuși l‑a admis: dacă controlul a precedat fuziunea, BCE nu trebuia să inițieze o procedură de autorizare pentru achiziția unei participații calificate. O asemenea participație calificată exista înainte de intrarea în vigoare a normelor privind MUS;
–
Tribunalul a considerat (punctul 70 din hotărârea atacată) că Fininvest și domnul Berlusconi, prin intermediul Fininvest, dispuneau de 30,16 % din acțiunile Mediolanum, care deținea, la rândul său, 100 % din acțiunile Banca Mediolanum. Acesta a considerat de asemenea (punctul 71 din hotărârea atacată) că, în măsura în care proporția drepturilor de vot care pot fi exercitate indirect, prin intermediul Mediolanum, de Fininvest era mai mare decât pragul de 20 %, Fininvest și, în consecință, domnul Berlusconi dețineau în mod indirect o participație calificată în Banca Mediolanum;
–
asemenea constatări ar fi trebuit să determine Tribunalul să concluzioneze că nu a avut loc o achiziție ca urmare a articulării dintre „fuziune” și „hotărârea Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016”, întrucât Fininvest și domnul Berlusconi erau deja participanți calificați în Banca Mediolanum. Prin urmare, autorizarea BCE nu avea sens;
–
întrucât nu a dedus consecințele logice ale propriei aprecieri privind faptele, Tribunalul a comis mai multe erori de drept;
–
la punctul 72 din hotărârea atacată, Tribunalul a afirmat că, în urma deciziei din 7 octombrie 2014 (prin care Banca Italiei a suspendat drepturile de vot ale reclamanților, a refuzat să emită o autorizație care să le permită să dețină o participație calificată în Mediolanum și a dispus cesiunea participațiilor lor în Mediolanum care depășeau 9,99 %), participația indirectă a reclamanților nu mai era o participație calificată;
–
această concluzie este greșită, întrucât participația calificată se menține în totalitate atât timp cât cesiunea acțiunilor nu are loc. În ceea ce privește drepturile de vot, decizia din 7 octombrie 2014 nu implică, din punct de vedere tehnic, suspendarea acestor drepturi, având în vedere dispozițiile articolului 24 din TUB;
–
la punctul 73 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că, în urma fuziunii prin absorbție a Mediolanum de către Banca Mediolanum, intervenită la 30 decembrie 2015, Fininvest a devenit titulara directă a 9,99 % din acțiunile Banca Mediolanum;
–
din nou, în opinia recurenților această concluzie este greșită, întrucât participația calificată a Fininvest în Mediolanum era și a continuat în permanență să fie aceeași, și anume de 30,16 % din capitalul social;
–
la punctul 76 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că, după anularea deciziei din 7 octombrie 2014 prin hotărârea Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016, Fininvest a devenit titulara directă a 30,16 % din acțiunile Banca Mediolanum;
–
din nou, această apreciere, care este consecința celor două anterioare, este, în opinia recurenților, greșită. Anularea deciziei din 7 octombrie 2014 prin hotărârea din 3 martie 2016 nu a modificat cu nimic cuantumul inițial al participațiilor. Astfel, Fininvest nu a redobândit, ca urmare a acestei hotărâri, participația sa de 30,16 % în Banca Mediolanum, pe care nu o pierduse niciodată. Această hotărâre este neutră în ceea ce privește cuantumul participației;
–
pe scurt, participația de 30,16 % a Fininvest nu a fost în niciun moment redusă la 9,99 % (prin decizia Băncii Italiei) și nici nu s‑a transformat din nou în participație calificată (după hotărârea Consiliului de Stat). Aceasta a fost întotdeauna o participație calificată de 30,16 %.
34.
Considerăm că această critică este întemeiată deoarece, respectând expunerea situației de fapt pe care o realizează Tribunalul, acesta ar fi trebuit să constate că BCE nu putea iniția procedura de autorizare a participațiilor calificate.
35.
Poziția noastră pornește de la articolul 15 din Regulamentul privind MUS și de la articolul 22 din Directiva 2013/36. Ambele prevăd un control din partea BCE privind achiziția sau majorarea participațiilor calificate de la momentul intrării în vigoare al MUS, care a avut loc la 4 noiembrie 2014.
36.
Acest control nu se extinde totuși asupra participațiilor calificate care ar putea fi denumite „istorice”, și anume cele care existau înainte de această dată. Dacă o participație calificată istorică într‑o instituție financiară se menține, însă nu se majorează, examinarea BCE nu se extinde asupra acesteia.
37.
Tocmai acesta este argumentul de bază pe care recurenții îl susțin atunci când afirmă, pe bună dreptate, că Tribunalul nu a dedus consecințele care se impuneau atunci când a constatat că participația domnului Berlusconi și a Fininvest în Mediolanum și, prin intermediul acesteia, în Banca Mediolanum, era o participație calificată istorică, anterioară intrării în vigoare a MUS și care s‑a menținut constantă.
38.
Pentru Tribunal, această participație istorică a fost fragmentată de trei evenimente: a) decizia din 7 octombrie 2014, care a dispus cesiunea participațiilor domnului Berlusconi și ale Fininvest în Mediolanum care depășeau 9,99 %; b) absorbția Mediolanum de Banca Mediolanum, intervenită la 30 decembrie 2015, care a transformat Fininvest în titulara directă a 9,99 % din acțiunile Banca Mediolanum; și c) anularea deciziei din 7 octombrie 2014 prin hotărârea Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016, în temeiul căreia domnul Berlusconi și Fininvest și‑au recuperat disponibilitatea completă asupra acțiunilor lor în Banca Mediolanum.
39.
În ceea ce privește fuziunea, Tribunalul recunoaște că domnul Berlusconi a deținut în permanență o participație în Banca Mediolanum, „prin intermediul, mai întâi, al Fininvest și, ulterior, al Mediolanum” (
21
). Cu toate acestea, adaugă că fuziunea prin absorbție inversă ar fi avut ca efect o modificare a structurii juridice a acestei participații, pe care BCE a putut să o califice drept achiziție „chiar dacă cuantumul participației calificate a reclamanților nu s‑a modificat în raport cu cel de care dispuneau anterior prin intermediul Mediolanum” (
22
).
40.
Astfel cum vom arăta în analiza celei de a cincea obiecții din acest motiv, această abordare a hotărârii atacate, bazată pe noțiunea de modificare în structura juridică a participației, nu ni se pare corectă.
41.
Din punctul nostru de vedere, nu este corectă nici forma în care Tribunalul a abordat consecințele pe care le atribuie deciziei din 7 octombrie 2014, și anume în ceea ce privește reducerea la 9,99 % a participației calificate a Fininvest și a domnului Berlusconi în Banca Mediolanum.
42.
Într‑adevăr, prin decizia sa din 7 octombrie 2014, Banca Italiei a dispus cesiunea acțiunilor Fininvest în Mediolanum care depășeau 9,99 %. Cesiunea respectivă trebuia să se realizeze în termen de 30 de luni de la crearea unui trust corporativ însărcinat cu vânzarea acestora. Or, cesiunea acțiunilor nu a avut loc întrucât Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a dispus mai întâi suspendarea executării deciziei Băncii Italiei și apoi a anulat cu efecte ex tunc hotărârea din 3 martie 2016.
43.
Din această înșiruire a faptelor reiese că acțiunile care reprezintă participația Fininvest în Banca Mediolanum s‑au aflat întotdeauna în mâinile acestei societăți și nu au fost transferate niciunui cumpărător.
44.
Prin urmare, contrar concluziei Tribunalului (punctul 72 din hotărârea atacată), participația calificată a Fininvest și a domnului Berlusconi în Banca Mediolanum nu s‑a redus la 9,99 %, ci s‑a menținut neschimbată în momentul în care MUS a început să funcționeze, iar BCE a dobândit competența de a autoriza achiziția și majorarea participațiilor calificate. Singurul aspect care a fost limitat pentru o scurtă perioadă au fost drepturile de vot legate de acțiunile supuse obligației de cesiune.
45.
Această primă eroare a condus Tribunalul (punctul 73 din hotărârea atacată) la comiterea unei alte greșeli, și anume să afirme că, în urma fuziunii prin absorbție a Mediolanum de către Banca Mediolanum, Fininvest a devenit titulara directă a 9,99 % din acțiunile băncii respective.
46.
Însă, având în vedere că Fininvest era deja titulara unei participații de 30,16 % în Mediolanum, în urma fuziunii prin absorbție a continuat să aibă aceeași participație calificată de 30,16 % (221828000 de acțiuni) în Banca Mediolanum, în mod direct, și nu de 9,99 %, așa cum a înțeles Tribunalul.
47.
Cele două erori au condus Tribunalul (punctul 76 din hotărârea atacată) la încă o greșeală, și anume să susțină că, după anularea deciziei din 7 octombrie 2014 prin hotărârea Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016, Fininvest a devenit titulara a 30,16 % din acțiunile Banca Mediolanum.
48.
Hotărârea menționată a Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) nu a condus, contrar celor susținute de Tribunal, la o creștere de la 9,99 % la 30,16 % a participației Fininvest în Banca Mediolanum: această participație, repetăm, nu a fost redusă în temeiul deciziei din 7 octombrie 2014.
49.
Aceste trei erori ale Tribunalului invalidează concluzia la care acesta a ajuns la punctul 77 din hotărârea atacată (
23
).
50.
Din considerațiile anterioare se deduce că participația Fininvest și a domnului Berlusconi în Banca Mediolanum a fost întotdeauna o participație calificată de 30,16 %. Dat fiind că nu s‑a produs o majorare a acestei participații după intrarea în vigoare a MUS, autorizația BCE nu era necesară întrucât era vorba despre o participație calificată „istorică”.
51.
Prin urmare, prima și a doua obiecție [literele A) și B)] din primul motiv de recurs trebuie admise deoarece evidențiază o eroare de drept în hotărârea atacată în ceea ce privește condițiile care abilitează BCE să impună cerința unei autorizări pentru achiziția sau pentru majorarea participațiilor calificate în instituțiile de credit.
2. A treia obiecție [litera C)]
52.
Recurenții critică Tribunalul pentru faptul că acesta a utilizat argumente care nu figurează în decizia BCE, încălcând astfel articolele 263 TFUE și 264 TFUE.
53.
Critica se limitează la această simplă formulare, afirmându‑se că se va detalia în cuprinsul obiecțiilor următoare. Nu este individualizată, motiv pentru care trebuie respinsă.
3. A patra obiecție [litera D)]
54.
Potrivit recurenților, Tribunalul ar fi comis o eroare de drept atunci când a constatat că articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul privind MUS nu conține nicio trimitere expresă la legislațiile naționale pentru a stabili noțiunea de achiziție a unei participații calificate într‑o instituție bancară.
55.
În opinia noastră, Tribunalul nu a încălcat articolul 4 alineatul (3) din Regulamentul privind MUS (
24
). Într‑adevăr, această dispoziție stabilește dreptul pe care BCE trebuie să îl aplice în exercițiul sarcinilor sale de supraveghere în cadrul MUS. Ea nu face însă trimitere la legislațiile naționale pentru a interpreta o noțiune stabilită de o dispoziție de drept al Uniunii, precum achiziția unei participații calificate (
25
).
56.
În ceea ce privește această noțiune, nici articolul 15 din Regulamentul privind MUS și nici articolul 22 din Directiva 2013/36 nu conțin nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre.
57.
Astfel cum în mod corect a înțeles Tribunalul (
26
), noțiunea de achiziție sau de majorare a unei participații calificate este o noțiune autonomă de drept al Uniunii, care trebuie interpretată uniform pe teritoriul tuturor statelor membre. Uniformitatea ar dispărea dacă fiecare stat membru ar putea să o definească după cum consideră de cuviință.
58.
La această concluzie conduce jurisprudența constantă a Curții: rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din cea a principiului egalității că termenii unei dispoziții a dreptului Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă (
27
).
59.
În concluzie, a patra obiecție trebuie respinsă.
4. A cincea obiecție [litera E)]
60.
Recurenții critică Tribunalul pentru motivul că a asimilat noțiunea de „achiziție a unei participații calificate” cu cea de „modificare a structurii juridice a unei participații”. În opinia lor, această ultimă noțiune pe care Tribunalul o folosește în hotărârea atacată (
28
) este străină dreptului Uniunii și nu se poate utiliza în cazuri precum cel din speță.
61.
Critica recurenților față de acest pasaj din hotărârea atacată este întemeiată. Modificarea structurii juridice a unei participații este o noțiune care nu figurează în Directiva 2013/36 și nici în Regulamentul privind MUS pentru a aprecia dacă există o achiziție sau o majorare a unei participații calificate. Dispozițiile acestora nu specifică faptul că o modificare a structurii juridice ar putea fi înțeleasă drept achiziție a unei participații.
62.
Ceea ce prezintă relevanță în evaluarea achiziției sau a majorării este, astfel cum vom arăta în continuare, numărul participațiilor achiziționate (sau majorate) (
29
), iar nu structura juridică a acestora, o noțiune care, pe de altă parte, are limite incerte și introduce o oarecare nesiguranță în aplicarea sa.
63.
În orice caz, dacă s‑ar admite că modificările structurii juridice a unei participații sunt relevante, ar fi vorba numai despre cele intervenite după instituirea MUS, nu despre cele anterioare, astfel cum am explicat deja.
64.
În privința participațiilor anterioare instituirii MUS, autorizarea BCE este necesară doar în cazul în care achiziționarea acestora determină o creștere a nivelului de control al achizitorului asupra instituției financiare. Modificarea structurii juridice a participației (în cazul în care se admite relevanța acestei noțiuni noi, quod non) nu necesită autorizarea din partea BCE în situația în care participația calificată se menține stabilă și nu se majorează.
65.
Aceasta a fost situația în prezenta cauză. Fininvest a avut mereu o participație calificată în Mediolanum și, prin urmare, în Banca Mediolanum. Fuziunea prin absorbție inversă a Mediolanum de către Banca Mediolanum a reprezentat o reorganizare internă a structurii juridice a grupului de întreprinderi, însă nu a modificat nici nivelul și nici intensitatea controlului Fininvest (
30
) (și, indirect, nici pe cel al domnului Berlusconi) asupra instituției financiare respective.
66.
În operațiuni precum cea în discuție, care mențin același nivel de control și influență al acelorași persoane și instituții asupra instituției de credit, nu are loc o achiziție sau o majorare a unei participații calificate. În acest context, BCE nu trebuie să angajeze procedura administrativă de autorizare.
67.
Prin urmare, a cincea obiecție trebuie admisă.
5. A șasea obiecție [litera F)]
68.
Recurenții critică Tribunalul pentru motivul că a comis o eroare de drept întrucât a statuat că, pentru a stabili dacă a existat o achiziție a participației calificate, caracterul direct sau indirect al unei participații este un element relevant.
69.
Aceștia susțin că articolul 22 din Directiva 2013/36 și articolul 22 din TUB se referă doar la achiziția unei participații calificate, fie directă, fie indirectă. În plus, domnul Berlusconi (a cărui lipsă de onorabilitate este cauza deciziei BCE) a deținut întotdeauna, anterior și ulterior fuziunii și hotărârii Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016, o participație indirectă în instituția de credit.
70.
Și această critică trebuie admisă. Din articolul 2 punctul 8 din Regulamentul privind MUS, din articolul 4 alineatul (1) punctul 36 din Regulamentul 575/2013 și din articolul 22 din Directiva 2013/36 reiese că primul criteriu pentru a stabili dacă există o achiziție sau majorare, directă sau indirectă (
31
), a unei participații calificate este cel cantitativ.
71.
Desigur, achiziția trebuie să reprezinte cel puțin 10 % din capital sau din drepturile de vot în întreprindere (
32
), iar majorarea trebuie să conducă la o creștere a capitalului sau a drepturilor de vot de cel puțin 20 %, 30 % sau 50 %. În prezenta cauză nu intervin celelalte două criterii (influența semnificativă a achizitorului asupra administrării întreprinderii și faptul că instituția de credit devine filiala achizitorului).
72.
Mai precis, în scopul articolului 22 din Directiva 2013/36, participația calificată într‑o instituție de credit poate fi achiziționată sau majorată, în mod direct sau indirect, fără ca utilizarea uneia sau a altei modalități de achiziționare (directă sau indirectă) să influențeze rezultatul.
73.
Prin urmare, esențial nu este ca achiziția participației calificate să fie directă sau indirectă, ci să existe, în oricare dintre cele două modalități, și să se obțină prin aceasta un anumit nivel de control sau influență asupra instituției de credit.
74.
Pornind de la această premisă, Tribunalul nu interpretează în mod corect articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2013/36, în măsura în care acordă importanță modificării unei participații indirecte a Fininvest în Banca Mediolanum într‑o participație directă ca urmare a fuziunii inverse prin absorbție (
33
).
75.
În ceea ce privește articolul 22 alineatul (1) din Directiva 2013/36, Tribunalul înțelege că „[…] atunci când o participație deținută indirect prin intermediul a două societăți devine în mod indirect deținută prin intermediul unei singure societăți, însăși deținerea unei participații calificate se modifică în structura sa juridică, astfel încât o asemenea operațiune trebuie considerată achiziție a unei participații calificate în sensul acestei dispoziții” (
34
).
76.
Or, acest raționament care se bazează, din nou, pe noțiunea de modificare a structurii juridice a participației (noțiune pe care am calificat‑o drept inadmisibilă în acest context), nu poate fi admis. Aplicarea acestuia faptelor pe care Tribunalul le consideră probate se datorează abordării inițiale eronate.
77.
Am arătat deja că Tribunalul recunoaște că, în urma fuziunii, „[…] cuantumul participației calificate a reclamanților nu s‑a modificat în raport cu cel de care dispuneau anterior prin intermediul Mediolanum” (
35
). Cu alte cuvinte, trecerea de la o participație indirectă la o participație directă nu a modificat situația de control al Fininvest asupra Banca Mediolanum, deoarece Fininvest a deținut întotdeauna 30,16 % din acțiuni.
78.
Același argument este aplicabil a fortiori în ceea ce privește participația domnului Berlusconi, care a fost întotdeauna o participație calificată indirectă în Banca Mediolanum (
36
).
79.
Or, dacă aceasta este situația (
37
), lipsa de relevanță a trecerii de la o modalitate de participație (directă) la o alta (indirectă) face ca, în cazuri precum cel analizat în prezenta cauză, să nu fi avut loc o (nouă) achiziție sau majorare a participației calificate. În acest context, intervenția BCE nu era necesară.
80.
Prin urmare, cea de a șasea (și ultima) obiecție din primul motiv de recurs trebuie admisă.
VII. Al doilea motiv de recurs
A.
Argumentele părților
81.
Recurenții critică faptul că Tribunalul a respins cel de al doilea motiv de anulare, în care susțineau că aplicarea articolelor 22 și 23 din Directiva 2013/36 participațiilor la capitalul social achiziționate de mai mult de douăzeci de ani ar fi încălcat principiul neretroactivității.
82.
Aceștia afirmă că, în pofida faptului că Tribunalul a statuat în hotărârea atacată că Directiva 2013/36 nu se aplică achiziției de participații calificate anterioare intrării sale în vigoare, în realitate confirmă această aplicare retroactivă în speță. În aceeași măsură, eroarea criticată în primul motiv de recurs conduce la cea criticată în al doilea motiv.
83.
BCE și Comisia contestă această argumentație.
B.
Apreciere
84.
Tribunalul confirmă, în mod corect, faptul că domeniul de aplicare al articolelor 22 și 23 din Directiva 2013/36 nu include achizițiile de participații calificate anterioare intrării sale în vigoare și, prin urmare, deja deținute, ci numai deciziile privind proiectele de achiziție de participații calificate ulterioare intrării sale în vigoare (
38
).
85.
Or, după cum susțin recurenții, această declarație de principiu devine inoperantă dacă, astfel cum a scos în evidență analiza primului motiv de recurs, respectivele dispoziții din Directiva 2013/36 se aplică în cazul unei participații calificate, precum cea a Fininvest în Banca Mediolanum, care nu a suferit modificări reale (în ceea ce privește nivelul său de control și de influență asupra instituției de credit) înainte și după intrarea în vigoare a directivei menționate.
86.
Prin urmare, al doilea motiv de recurs trebuie admis.
VIII. Al nouălea motiv de recurs
A.
Argumentele părților
87.
Recurenții critică Tribunalul pentru motivul că a comis o eroare de drept declarând inadmisibile cele două motive noi de anulare invocate în fața sa, bazate pe nelegalitatea actelor pregătitoare adoptate de Banca Italiei (
39
).
88.
Eroarea de drept s‑ar fi produs în aplicarea articolului 84 din Regulamentul de procedură al Tribunalului motivelor noi invocate ca urmare a Hotărârii din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest.
89.
Ar fi vorba despre o eroare vădită de apreciere în legătură cu existența unui „element de drept nou”, la care se adaugă insuficiența și lipsa vădită de logică a motivării, precum și nemotivarea neexaminării din oficiu a motivelor noi. Ca urmare a acestora, recurenții invocă încălcarea principiului protecției jurisdicționale efective și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (carta).
90.
În dezvoltarea motivului de recurs, recurenții invocă argumentele următoare:
–
motivele noi de anulare aveau o legătură materială strânsă cu cele invocate anterior;
–
Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, cuprinde elemente de interpretare de o noutate deosebită, care depășesc pretinsul caracter de confirmare a unei jurisprudențe anterioare. În această hotărâre se realizează o primă interpretare erga omnes a competențelor BCE în această materie și se soluționează probleme de o noutate și de o complexitate extraordinare;
–
declarația de inadmisibilitate a acestor motive noi încalcă dreptul recurenților la protecția jurisdicțională efectivă și completă. În serviciul acestei protecții, Tribunalul ar putea analiza respectivele motive inclusiv din oficiu, în aplicarea articolului 84 din regulamentul său de procedură.
91.
BCE și Comisia se opun acestor argumente.
B.
Apreciere
92.
În Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, Curtea a statuat că:
–
articolul 263 TFUE se opune ca instanțele naționale să exercite un control de legalitate asupra actelor de inițiere, pregătitoare sau de propunere fără caracter obligatoriu adoptate de autoritățile naționale competente în cadrul procedurii de autorizare a achiziției sau majorării participațiilor calificate (
40
);
–
revine în sarcina instanței Uniunii, în temeiul competenței sale exclusive de a controla legalitatea actelor Uniunii în temeiul articolului 263 TFUE, să statueze asupra legalității deciziei finale adoptate de BCE și să examineze, pentru a asigura o protecție jurisdicțională efectivă a persoanelor interesate, eventuale vicii care afectează actele pregătitoare sau propunerile care emană de la autoritățile naționale și care ar fi de natură să afecteze validitatea acestei decizii finale (
41
).
93.
În urma publicării acestei hotărâri și, după ce au fost invitați de Tribunal să își prezinte observațiile cu privire la consecințele sale asupra acțiunii (
42
), recurenții au invocat două motive noi de anulare, prin care își propuneau să atace legalitatea actelor pregătitoare adoptate de Banca Italiei (mai precis decizia de deschidere a procedurii și propunerea de decizie prezentată BCE).
94.
Tribunalul a declarat inadmisibile ambele motive noi, înțelegând că: a) nu prezentau o legătură strânsă cu motivele de anulare invocate în cererea introductivă și b) Hotărârea Curții nu putea fi considerată un element de drept care a apărut în cursul procedurii, în sensul articolului 84 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului (
43
).
95.
Considerăm că argumentele recurenților sunt fondate.
96.
În ceea ce privește lipsa unei legături strânse între motivele noi de anulare și cele invocate inițial în cerere, considerăm că hotărârea atacată ar fi trebuit să constate această legătură.
97.
Este adevărat că cererea introductivă nu a pus în discuție actele pregătitoare ale Băncii Italiei. Or, după cum a statuat Curtea în Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, autorizarea achiziției sau majorării participațiilor calificate în instituții de credit se încadrează într‑o procedură administrativă complexă, în care intervin autoritățile naționale și BCE. Aceasta din urmă are puterea de decizie finală, astfel încât competența exclusivă pentru a aprecia legalitatea actelor adoptate în cadrul acestor proceduri revine Tribunalului și Curții.
98.
Prin urmare, nu se poate nega aspectul că există o legătură directă și strânsă între actele pregătitoare ale autorităților naționale și actul final al BCE, întrucât acestea sunt elementele aceleiași proceduri administrative complexe. Problema validității actului final (al BCE) poate fi condiționată de viciile substanțiale ale actelor pregătitoare (ale autorităților naționale), pe care recurenții doreau să le invoce în fața Tribunalului.
99.
Nici în ceea ce privește considerarea Hotărârii din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, drept un element de drept nou care a apărut în cursul procedurii, apt să justifice invocarea unor motive noi de anulare, raționamentul Tribunalului nu este corect.
100.
În hotărârea atacată, Tribunalul:
–
se întemeiază pe jurisprudența Curții (
44
) conform căreia o hotărâre care nu face decât să confirme o situație de drept cunoscută de reclamant la momentul introducerii acțiunii sale nu poate fi considerată un element care permite invocarea unui motiv nou;
–
adaugă că „[…] o hotărâre intervenită în cursul procedurii nu poate fi invocată ca un element nou, din moment ce această hotărâre nu oferă, în principiu, decât o interpretare ex tunc a dreptului Uniunii […]” (
45
);
–
face referire la valoarea declarativă, neconstitutivă și ex tunc a interpretărilor din cuprinsul hotărârilor pronunțate în urma unor trimiteri preliminare (
46
);
–
afirmă că, „astfel, interpretarea dată de Curte trebuie considerată ca fiind cunoscută de către reclamanți la momentul introducerii acțiunii lor, în temeiul principiului potrivit căruia nimeni nu poate invoca necunoașterea legii” (
47
);
–
arată că Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, „nu poate fi considerată un element de drept care a apărut în cursul procedurii în sensul articolului 84 alineatul (1) din Regulamentul de procedură [al Tribunalului]” (
48
).
101.
Nu împărtășim acest raționament și nici consecința pe care Tribunalul o deduce din acesta.
102.
Tribunalul însuși a admis în alte hotărâri că, pentru invocarea unor motive noi de anulare, o hotărâre a Curții pronunțată în cursul procedurii este relevantă în cazul în care conține precizări noi cu privire la dispozițiile aplicabile (
49
).
103.
Desigur, hotărârile care se limitează la reiterarea jurisprudenței anterioare nu justifică introducerea unor motive noi. Aceasta nu este situația hotărârilor Curții care dezvoltă o jurisprudență anterioară sau care conțin jurisprudență nouă: în astfel de cazuri, hotărârile respective servesc pentru a introduce motive noi în acțiuni în anulare pendinte.
104.
Acesta este sensul în care s‑a pronunțat Curtea în contextul special al Directivei 2013/32/UE (
50
). Curtea a statuat că o hotărâre pe care a pronunțat‑o poate intra sub incidența noțiunii de element nou în sensul articolului 33 alineatul (2) litera (d) și al articolului 40 alineatele (2) și (3) din această directivă (
51
). Această declarație nu este îngrădită de caracterul ex tunc al hotărârilor pronunțate în procedurile preliminare (
52
).
105.
Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, conținea declarații importante (și de noutate) cu privire la controlul jurisdicțional în cadrul procedurilor administrative complexe create în cadrul uniunii bancare, dintre care se remarcă cea de autorizare a achizițiilor de participații calificate. Nu se poate afirma că această hotărâre se limitează la confirmarea unei jurisprudența anterioare.
106.
La momentul introducerii acțiunilor, Fininvest și domnul Berlusconi nu puteau cunoaște dinainte că actele pregătitoare ale Băncii Italiei în procedura de autorizare a achiziției de participații calificate ar fi trebuit atacate în exclusivitate în fața Tribunalului, iar nu în fața instanțelor italiene.
107.
Prin urmare, Tribunalul a comis o eroare de drept prin faptul că a declarat inadmisibile cele două motive noi de anulare.
108.
În aceste împrejurări, respingerea pentru inadmisibilitate aduce atingere dreptului recurenților la protecția jurisdicțională efectivă protejată de articolul 47 din cartă, întrucât i‑a împiedicat să invoce posibilele vicii de legalitate ale actelor pregătitoare ale deciziei finale în scopul examinării acestora de către Tribunal.
109.
În consecință, al nouălea motiv de recurs trebuie admis, ceea ce, împreună cu admiterea (în parte) a primului și a celui de al doilea motiv de recurs, conduce la anularea hotărârii atacate.
IX. Soluționarea acțiunii în anulare în fața Tribunalului
110.
În temeiul articolului 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.
111.
În prezenta cauză, Curtea dispune de informațiile necesare pentru a soluționa în mod definitiv acțiunea în anulare împotriva deciziei BCE din 25 octombrie 2016.
112.
Pentru motivele arătate anterior, trebuie să se admită primul motiv de anulare invocat de recurenți și să se anuleze în totalitate Decizia BCE din 25 octombrie 2016.
X. Cheltuielile de judecată
113.
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din regulamentul său de procedură, atunci când recursul este fondat, Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul și se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
114.
În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din același regulament, aplicabil procedurii în recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
115.
Recurenții au solicitat obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată. În cazul în care, astfel cum propunem, recursurile acestora vor fi admise, se impune obligarea BCE la plata cheltuielilor de judecată și Comisia va suporta propriile cheltuieli de judecată.
XI. Concluzie
116.
În temeiul considerațiilor prezentate, propunem Curții:
–
admiterea recursurilor și anularea Hotărârii Tribunalului din 11 mai 2022, Fininvest și Berlusconi/BCE (T‑913/16, EU:T:2022:279);
–
anularea deciziei Băncii Centrale Europene ECB/SSM/2016 –7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4 din 25 octombrie 2016;
–
obligarea Băncii Centrale Europene la plata cheltuielilor de judecată, Comisia Europeană trebuind să suporte propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	C‑219/17, denumită în continuare „Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, EU:C:2018:1023.
(
3
)	Hotărârea Tribunalului Fininvest și Berlusconi/BCE (T‑913/16, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2022:279).
(
4
)	Decizia ECB/SSM/2016 –7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4.
(
5
)	Concluziile din 27 iunie 2018 (EU:C:2018:502).
(
6
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 cu privire la accesul la activitatea instituțiilor de credit și supravegherea prudențială a instituțiilor de credit și a firmelor de investiții, de modificare a Directivei 2002/87/CE și de abrogare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE (JO 2013, L 176, p. 338).
(
7
)	Regulamentul Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit (JO 2013, L 287, p. 63) (denumit în continuare „Regulamentul privind MUS”).
(
8
)	Regulamentul Băncii Centrale Europene din 16 aprilie 2014 de instituire a cadrului de cooperare la nivelul Mecanismului unic de supraveghere între Banca Centrală Europeană și autoritățile naționale competente și cu autoritățile naționale desemnate (Regulamentul‑cadru privind MUS) (JO 2014, L 141, p. 1).
(
9
)	Decreto Legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia [Decretul legislativ nr. 385 – Textul unic al Legilor în materie bancară și de credit din 1 septembrie 1993 (supliment ordinar la GURI nr. 230 din 30 septembrie 1993), astfel cum a fost modificat prin Decretul legislativ nr. 72 din 12 mai 2015, care a transpus în dreptul italian Directiva 2013/36 (Decretul legislativ nr. 72, denumit în continuare „TUB”)].
(
10
)	Attuazione della direttiva 2011/89/UE, che modifica le direttive 98/78/CE, 2002/87/CE, 2006/48/CE e 2009/138/CE, per quanto concerne la vigilanza supplementare sulle imprese finanziarie appartenenti a un conglomerato finanziario, de 4 de marzo de 2014 (GURI nr. 76 din 1 aprilie 2014, p. 1790) (Decretul legislativ nr. 53 de transpunere a Directivei 2011/89/UE, de modificare a Directivelor 98/78/CE, 2002/87/CE, 2006/48/CE și 2009/138/CE în ceea ce privește supravegherea suplimentară a entităților financiare care aparțin unui conglomerat financiar).
(
11
)	Era vorba despre o „fuziune intragrup, cu un raport de schimb de 1:1”, pentru a realiza simplificarea societății și raționalizarea organizării grupului bancar, dat fiind că societatea Mediolanum controla 100 % din acțiunile Banca Mediolanum.
(
12
)	În urma decesului domnului Berlusconi, la 12 iunie 2023, succesorii acestuia au preluat poziția sa procesuală în prezentul recurs.
(
13
)	La această reabilitare face referire al patrulea motiv de recurs din ambele recursuri.
(
14
)	A se vedea Guide sur les procédures relatives aux participations qualifiées, 2023, https://www.bankingsupervision.europa.eu/ecb/pub/pdf/ssm.supervisory_guides230523_qualifyingholdingprocedure.fr.pdf
(
15
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 privind cerințele prudențiale pentru instituțiile de credit și societățile de investiții și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 648/2012 (JO 2013, L 176, p. 1).
(
16
)	Regulamentul (UE) 2023/1114 al Parlamentului European și al Consiliului din 31 mai 2023 privind piețele criptoactivelor și de modificare a Regulamentelor (UE) nr. 1093/2010 și (UE) nr. 1095/2010 și a Directivelor 2013/36/UE și (UE) 2019/1937 (JO 2023, L 150, p. 40) stabilește la articolele 41 și 42 o procedură de control (al achiziționării și al majorării de participații calificate în cadrul unui emitent al unui token raportat la active) similară celei din Directiva 2013/36.
(
17
)	Potrivit articolului 22 alineatul (8) din Directiva 2013/36, „[s]tatele membre nu impun cerințe mai stricte decât cele prevăzute în prezenta directivă pentru notificarea autorităților competente sau pentru aprobarea de către acestea a unor achiziții directe sau indirecte de capital sau de drepturi de vot.”
(
18
)	În acest scop, alineatul (1) al acestuia stabilește că autoritățile competente evaluează, pentru a asigura administrarea viabilă și prudentă a instituției de credit vizate de achiziție și ținând seama de posibila influență a potențialului achizitor asupra instituției de credit respective, adecvarea potențialului achizitor, precum și soliditatea financiară a proiectului de achiziție, în conformitate cu următoarele criterii: reputația potențialului achizitor, reputația și experiența potențialilor noi membri ai organelor de conducere, soliditatea financiară a potențialului achizitor, capacitatea instituției de credit de a respecta și de a continua să respecte cerințele prudențiale și riscul unei legături cu operațiuni de spălare de bani sau de finanțare a unor acte de terorism.
(
19
)	Autoritatea bancară europeană, Autoritatea europeană pentru asigurări și pensii ocupaționale și Autoritatea europeană pentru valori mobiliare și piețe, Ghid comun privind evaluarea prudențială a achizițiilor și majorarea participațiilor calificate în sectorul financiar (JC/GL/2016/01) (denumit în continuare, „Ghidul comun”), Frankfurt, decembrie 2016. Disponibil la https://www.eiopa.europa.eu/system/files/2020-10/jc_qh_gls_ro.pdf
(
20
)	Decizia (UE) 2019/1376 a BCE din 23 iulie 2019 privind delegarea competenței de a adopta decizii privind procedura de „pașaport”, privind achiziția de participații calificate și privind retragerea autorizațiilor instituțiilor de credit (BCE/2019/23) (JO 2019, L 224, p. 1) stabilește criteriile pentru delegarea competențelor decizionale șefilor de unități operative din cadrul BCE pentru adoptarea deciziilor delegate privind regimul participațiilor calificate (articolul 4).
(
21
)	Punctul 79 din hotărârea atacată.
(
22
)	Punctul 80 din hotărârea atacată. La punctul 81 din aceeași hotărâre, Tribunalul reafirmă că reclamanții dețineau deja un „[…] acord al acționarilor încheiat între Fininvest și Fin. Prog. Italia, care le permitea să controleze împreună Mediolanum și Banca Mediolanum înainte de fuziunea în cauză […]”.
(
23
)	Potrivit Tribunalului, „participația indirectă a Fininvest în Banca Mediolanum a devenit, în urma fuziunii în cauză și a hotărârii Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) din 3 martie 2016, o participație calificată directă”.
(
24
)	Această dispoziție stabilește că „[î]n scopul îndeplinirii atribuțiilor care îi sunt conferite în temeiul prezentului regulament și în vederea realizării obiectivului de a asigura standarde ridicate de supraveghere, BCE aplică integral dreptul relevant al Uniunii și, în cazul în care acesta cuprinde directive, legislația națională care transpune respectivele directive. În cazul în care legislația relevantă a Uniunii constă în regulamente și acolo unde, în prezent, respectivele regulamente acordă în mod explicit opțiuni pentru statele membre, BCE aplică și legislația națională de exercitare a acestor opțiuni”.
(
25
)	BCE trebuie să aplice legislația națională (în cazul în care aceasta transpune directivele sau încorporează opțiuni permise de regulamente), însă acest lucru nu înseamnă că noțiunea însăși de achiziții și majorări de participații calificate este lăsată la discreția statelor membre.
(
26
)	Punctul 49 din hotărârea atacată.
(
27
)	Hotărârea din 11 aprilie 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309), punctul 36, Hotărârea din 1 octombrie 2019, Planet49 (C‑673/17, EU:C:2019:801), punctul 47, și Hotărârea din 22 iunie 2021, Latvijas Republikas Saeima (Puncte de penalizare pentru contravenții rutiere) (C‑439/19, EU:C:2021:504), punctul 81.
(
28
)	Contrar celor susținute de BCE și de Comisie, nu se poate minimiza utilizarea acestei noțiuni în hotărârea atacată, în a cărei argumentare constituie un element‑cheie. Aceasta figurează la punctele 57, 78, 80, 81, 84 și 88 din hotărârea atacată. Cu această noțiune, Tribunalul nu se limitează la a „descrie contextul” sau la a „folosi termeni care nu sunt juridici, ci în esență economici”, astfel cum susține BCE în mod nefondat (punctul 20 din memoriul în răspuns).
(
29
)	Sau faptul că achiziția face posibilă exercitarea unei influențe semnificative asupra administrării întreprinderii sau face ca instituția de credit să devină filiala potențialului achizitor.
(
30
)	Punctele 80 și 81 din hotărârea atacată.
(
31
)	Titlul II capitolul 1 punctul 6 din Ghidul comun prevede două criterii pentru a stabili dacă o participație este indirectă: controlul și multiplicarea. Criteriul de control presupune că toate persoanele fizice sau juridice care controlează titularul unei participații calificate în cadrul unei întreprinderi‑țintă trebuie să fie considerați achizitori indirecți ai participației calificate respective. Criteriul de multiplicare, aplicabil în a doua etapă, presupune înmulțirea procentajelor participațiilor la nivelul lanțului corporativ, începând cu participația deținută direct de către instituția de credit, continuând către vârful lanțului corporativ cât timp rezultatul înmulțirii rămâne minimum 10 %.
(
32
)	Articolul 27 din Directiva 2013/36 prevede că, „pentru a se stabili dacă au fost respectate criteriile privind participațiile calificate astfel cum se menționează la articolele 22, 25 și 26, se ține seama de drepturile de vot menționate la articolele 9, 10 și 11 din Directiva 2004/109/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 2004 privind armonizarea obligațiilor de transparență în ceea ce privește informația referitoare la emitenții ale căror valori mobiliare sunt admise la tranzacționare pe o piață reglementată și de modificare a Directivei 2001/34/CE (JO 2004, L 390, p. 38, Ediție specială 06/vol. 7, p. 172)], precum și de condițiile de cumulare stabilite la articolul 12 alineatele (4) și (5) din directiva respectivă”.
(
33
)	Punctul 77 din hotărârea atacată.
(
34
)	Punctul 57 din hotărârea atacată.
(
35
)	Punctul 80 din hotărârea atacată.
(
36
)	Tribunalul admite acest fapt la punctul 79 din hotărârea atacată: „[…] deși domnul Berlusconi deținea o participație indirectă în Banca Mediolanum, prin intermediul, mai întâi, al Fininvest și, ulterior, al Mediolanum, acesta deține în prezent o participație indirectă în Banca Mediolanum numai prin intermediul Fininvest”.
(
37
)	Recurenții, BCE și Comisia au opinii divergente cu privire la cuantumul participațiilor și caracterul acestora, direct sau indirect, însă în cadrul recursului trebuie să prevaleze versiunea faptelor stabilită de Tribunal.
(
38
)	Punctul 98 din hotărârea atacată.
(
39
)	Punctele 237-266 din hotărârea atacată.
(
40
)	Hotărârea din 19 decembrie 2018, Berlusconi și Fininvest, dispozitivul.
(
41
)	Ibidem, punctul 44.
(
42
)	Punctul 19 din hotărârea atacată.
(
43
)	Potrivit acestei dispoziții, „pe parcursul procesului, invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se întemeiază pe elemente de drept și de fapt care au apărut în cursul procedurii”.
(
44
)	Citează, la punctul 251 din hotărârea atacată, Hotărârea Curții din 20 septembrie 2018, Spania/Comisia (C‑114/17 P, EU:C:2018:753), punctul 39, și Hotărârea Curții din 14 octombrie 2014, Buono și alții/Comisia (C‑12/13 P și C‑13/13 P, EU:C:2014:2284), punctele 58 și 60.
(
45
)	Punctul 255 din hotărârea atacată.
(
46
)	Punctul 252 din hotărârea atacată.
(
47
)	Punctul 256 din hotărârea atacată.
(
48
)	Punctul 257 din hotărârea atacată.
(
49
)	Hotărârea din 22 martie 2018, Stavytskyi/Consiliul (T‑242/16, EU:T:2018:166), punctul 125, și Hotărârea din 24 septembrie 2019, Yanukovich/Consiliul (T‑301/18, EU:T:2019:676), punctele 78-80, coroborată cu Hotărârea din 19 decembrie 2018, Azarov/Consiliul (C‑530/17 P, EU:C:2018:1031).
(
50
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
51
)	Hotărârea din 8 februarie 2024, Bundesrepublik Deutschland (Admisibilitatea unei cereri ulterioare) (C‑216/22, EU:C:2024:122), punctul 40. Astfel, este „[…] independent de aspectul dacă această hotărâre a fost pronunțată înainte sau după adoptarea deciziei privind cererea anterioară sau dacă hotărârea respectivă constată incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a unei dispoziții naționale pe care s‑a întemeiat această decizie sau se limitează la interpretarea dreptului Uniunii, inclusiv a celui aflat deja în vigoare la momentul adoptării deciziei menționate”.
(
52
)	Ibidem, punctul 41: „[…] este lipsită de relevanță […] împrejurarea […] că efectele unei hotărâri prin care Curtea, în exercitarea competenței pe care i‑o conferă articolul 267 TFUE, interpretează o normă a dreptului Uniunii se aplică, în principiu, de la data intrării în vigoare a normei interpretate”.