HOTĂRÂREA CURȚIIdin 13 decembrie 1979(1)„Interzicerea de noi plantații de viță‑de‑vie”În cauza 44/79_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Verwaltungsgericht
(Tribunalul Administrativ) din Neustadt an der Weinstraße, în cadrul
unui litigiu aflat pe rolul acestei instanțe întreLiselotte Hauer, cu domiciliul în Bad Dürkheim_șiLand Rheinland‑Pfalz (Landul Renania Palatinat)_privind
interpretarea articolului 2 din Regulamentul nr. 1162/76 al
Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de adaptare a potențialului
viticol la nevoile pieței, astfel cum a fost modificat prin
Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23 noiembrie 1978, cu
referire la articolul 1 din Gesetz über Maßnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (legea germană privind măsurile
în domeniul economiei vitivinicole)_CURTEA_compusă
din domnul H. Kutscher, președinte, domnii A. O’Keeffe și A. Touffait,
președinți de cameră, domnii J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans și O. Due, judecători_avocat general: domnul F. Capotorti_grefier: domnul A. Van Houtte_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
Ordonanța din 14 decembrie 1978, primită de Curte la 20 martie 1979,
Verwaltungsgericht din Neustadt an der Weinstraße a formulat, în temeiul
articolului 177 din Tratatul CEE, două întrebări preliminare
referitoare la interpretarea Regulamentului nr. 1162/76 al
Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de adaptare a potențialului
viticol la nevoile pieței (JO L 135, p. 32), astfel cum a
fost modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23
noiembrie 1978 (JO L 333, p. 1).2        Rezultă
din dosar că, la 6 iunie 1975, reclamanta din acțiunea principală a
solicitat administrației competente a Land Rheinland‑Pfalz autorizația
de a planta viță‑de‑vie pe un teren aflat în proprietatea sa în regiunea
Bad Dürkheim. Această autorizație i‑a fost inițial refuzată, în
considerarea faptului că, potrivit normelor legislației germane
aplicabile în materie, și anume Legea privind domeniul economiei
vitivinicole (Weinwirtschaftsgesetz) din 10 martie 1977, parcela
respectivă nu era considerată ca fiind corespunzătoare pentru cultivarea
viței‑de‑vie. La 22 ianuarie 1976, reclamanta a formulat opoziție
împotriva acestei decizii. Chiar în perioada în care această opoziție se
afla pe rolul administrației competente, a fost adoptat Regulamentul
nr. 1162/76 din 17 mai 1976 care, prin articolul 2, interzice,
pentru o perioadă de trei ani, orice plantare nouă de viță‑de‑vie. La 21
octombrie, autoritatea administrativă a respins contestația, invocând
două motive: pe de o parte, caracterul necorespunzător al terenului și,
pe de altă parte, interdicția de a planta care rezulta din regulamentul
comunitar menționat.3        Deoarece
reclamanta a introdus o acțiune la Verwaltungsgericht, autoritatea
administrativă, în urma unor expertize efectuate pe strugurii recoltați
în același perimetru și ținând seama de o tranzacție încheiată cu
diferiți alți proprietari ai parcelelor vecine cu aceea a reclamantei, a
admis că terenul reclamantei poate fi considerat corespunzător pentru
cultivarea viței‑de‑vie, potrivit normelor minimale stabilite de
legislația națională. În consecință, autoritatea administrativă s‑a
declarat dispusă să acorde autorizația încă de la sfârșitul perioadei de
interdicție a unor plantații noi, impusă de reglementarea comunitară.
Rezultă, astfel, că litigiul între părți se referă în continuare
exclusiv la probleme de drept comunitar.4        În
ceea ce o privește, reclamanta din acțiunea principală consideră că
autorizația solicitată ar fi trebuit să îi fie acordată, în considerarea
faptului că dispozițiile Regulamentului nr. 1162/76 nu s‑ar aplica
în cazul unei cereri depuse cu mult timp înainte de intrarea în vigoare
a acestui regulament. Chiar presupunând că regulamentul este aplicabil
în cazul cererilor depuse înainte de intrarea sa în vigoare,
dispozițiile acestuia ar rămâne inopozabile reclamantei, întrucât ar
aduce atingere dreptului său de proprietate și dreptului de a‑și
exercita în mod liber profesia, garantate de articolele 12 și 14 din
Legea fundamentală a Republicii Federale Germania.5        Pentru
a soluționa această contestație, Verwaltungsgericht a formulat două
întrebări, redactate după cum urmează:1)      Regulamentul
nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976, modificat prin
Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23 noiembrie 1978,
trebuie interpretat în sensul că articolul 2 alineatul (1) se aplică și
cererilor de autorizație pentru noi plantații viticole care au fost deja
depuse înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament?2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:Articolul
2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția pe care o prevede, de a acorda
autorizații pentru plantații noi – făcând abstracție de excepțiile
prevăzute la articolul 2 alineatul (2) din regulament –, se aplică în
general, adică, printre altele, independent de problema caracterului
necorespunzător al terenului, care este reglementată la articolul 1
alineatul (1) a doua teză și la alineatul (2) din Weinwirtschaftsgesetz
(legea germană privind domeniul economiei vitivinicole)? Cu privire la prima întrebare (aplicarea în timp a Regulamentului nr. 1162/76)6        Reclamanta
din acțiunea principală arată, sub acest aspect, că solicitarea sa,
depusă la administrația competentă încă de la 6 iunie 1975, ar fi
trebuit să conducă, în mod normal, la o decizie în favoarea sa înainte
de intrarea în vigoare a regulamentului comunitar, în cazul în care
procedura administrativă și‑ar fi urmat cursul obișnuit și în cazul în
care administrația ar fi recunoscut, fără întârziere, că parcela sa este
adaptată culturii viței‑de‑vie, potrivit exigențelor legii naționale.
Ar trebui să se țină seama de această situație pentru aplicarea în timp a
regulamentului comunitar, cu atât mai mult cu cât producția
vitivinicolă respectivă nu ar fi avut nicio influență semnificativă
asupra condițiilor pieței, ținând seama de perioada care se scurge între
realizarea unei plantații viticole și intrarea sa în producție.7        Argumentele
prezentate de reclamanta din acțiunea principală nu pot fi reținute.
Într‑adevăr, la articolul 2 alineatul (1) al doilea paragraf din
Regulamentul nr. 1162/76 se prevede în mod expres că statele membre
nu vor mai acorda autorizații pentru plantații noi „de la data intrării
în vigoare a prezentului regulament”. Referindu‑se la actul de
autorizare, această dispoziție înlătură posibilitatea de a lua în
considerare momentul în care a fost introdusă o cerere. Aceasta arată
intenția de a asigura un efect imediat regulamentului, în asemenea
măsură încât însăși exercitarea dreptului de plantare sau de replantare
dobândit anterior intrării în vigoare a regulamentului se suspendă în
perioada de interdicție, prin efectul articolului 4 din același
regulament.8        Astfel
cum se afirmă în al șaselea considerent al preambulului, în ceea ce
privește ultima dispoziție, interzicerea de noi plantații este impusă de
un „interes public peremptoriu”, constând în stoparea supraproducției
de vin în Comunitate, în restabilirea echilibrului pieței și în
prevenirea formării de excedente structurale. Rezultă astfel că
Regulamentul nr. 1162/76 urmărește o blocare imediată a extinderii
plantației viticole existente. Prin urmare, nu se poate admite o
excepție în favoarea unei cereri depuse înainte de intrarea sa în
vigoare.9        Prin
urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare că Regulamentul
nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976, astfel cum a fost
modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 din 23 noiembrie 1978,
trebuie să fie interpretat în sensul că articolul 2 alineatul (1) se
aplică și cererilor de autorizare de noi plantații de viță‑de‑vie depuse
înainte de intrarea în vigoare a primului regulament. Cu privire la cea de a doua întrebare (domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1162/76)10      Prin
intermediul celei de a doua întrebări, Verwaltungsgericht solicită
Curții să stabilească dacă interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi, prevăzută la articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul
nr. 1162/76, se aplică în general, adică dacă aceasta se referă și
la terenurile recunoscute ca fiind corespunzătoare pentru cultivarea
viței‑de‑vie, în conformitate cu criteriile aplicate de legislația
națională.11      În
această privință, textul regulamentului este explicit, prin aceea că
articolul 2 interzice „orice plantație nouă”, fără să facă distincție
între calitatea solurilor respective. Atât din text, cât și din
obiectivele urmărite de Regulamentul nr. 1162/76 rezultă că
interdicția trebuie se aplice noilor plantații, independent de natura
solurilor și de clasificarea acestora potrivit unei legislații
naționale. Regulamentul urmărește, într‑adevăr, astfel cum rezultă în
special din al doilea considerent al preambulului său, să pună capăt
supraproducției viticulturii europene și să restabilească, atât pe
termen scurt, cât și pe termen lung, echilibrul pieței. Doar articolul 2
alineatul (2) din regulament admite câteva excepții de la
universalitatea interdicției prevăzute la alineatul (1) al aceluiași
articol, dar este de necontestat că niciuna dintre aceste excepții nu se
aplică în speță.12      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 2
alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi pe care o prevede – făcând abstracție de excepțiile
menționate la articolul 2 alineatul (2) din regulament – se aplică în
general, adică, printre altele, independent de aspectul dacă un teren
este sau nu este corespunzător pentru cultura viței‑de‑vie potrivit
prevederilor unei legi naționale. Cu privire la aspectul garantării drepturilor fundamentale în ordinea juridică comunitară13      În
ordonanța de trimitere, Verwaltungsgericht afirmă că, în cazul în care
Regulamentul nr. 1162/76 ar trebui interpretat în sensul că
stabilește o interdicție de aplicare generală, astfel încât să se aplice
chiar și solurilor corespunzătoare culturii viței‑de‑vie, această
prevedere ar trebui să fie considerată, eventual, inaplicabilă în
Republica Federală Germania, din cauza unei îndoieli care ar exista cu
privire la compatibilitatea sa cu drepturile fundamentale garantate de
articolele 12 și 14 din Legea fundamentală, privind dreptul de
proprietate, respectiv libera exercitare a activităților profesionale.14      Astfel
cum a afirmat Curtea în Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale
Handelsgesellschaft (Recueil 1970, p. 1125), întrebarea privind o
încălcare eventuală a drepturilor fundamentale de către un act
instituțional al Comunităților nu poate fi apreciată altfel decât în
cadrul dreptului comunitar însuși. Introducerea unor criterii de
apreciere specifice, aparținând legislației sau ordinii constituționale a
unui stat membru determinat, întrucât ar aduce atingere unității
materiale și eficacității dreptului comunitar, ar avea, inevitabil, ca
efect ruperea unității pieței comune și punerea în pericol a coeziunii
Comunității.15      Curtea
a subliniat de asemenea în hotărârea menționată și, ulterior, în
Hotărârea din 14 mai 1974, Nold (Recueil 1974, p. 491), că
drepturile fundamentale fac parte integrantă din principiile generale
ale dreptului, a căror respectare o asigură; că, protejând aceste
drepturi, Curtea este obligată să se inspire din tradițiile
constituționale comune statelor membre, astfel încât nu pot fi admise în
Comunitate măsuri incompatibile cu drepturile fundamentale recunoscute
de constituțiile acestor state; că instrumentele internaționale privind
protecția drepturilor omului, la care statele membre au cooperat sau au
aderat, pot furniza, de asemenea, indicații de care trebuie să se țină
seama în cadrul dreptului comunitar. Această concepție a fost ulterior
recunoscută prin Declarația comună a Parlamentului European, a
Consiliului și a Comisiei, din 5 aprilie 1977, care, după ce a amintit
jurisprudența Curții, se referă, pe de o parte, la drepturile garantate
de constituțiile statelor membre și, pe de altă parte, la Convenția
europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților
fundamentale din 4 noiembrie 1950 (JO 1977, C 103, p. 1).16      În
aceste condiții, îndoielile manifestate de Verwaltungsgericht cu
privire la compatibilitatea dispozițiilor Regulamentului
nr. 1162/76 cu normele referitoare la protecția drepturilor
fundamentale trebuie să fie înțelese ca punând sub semnul întrebării
validitatea regulamentului în lumina dreptului comunitar. În această
privință, trebuie să se facă distincția între o eventuală atingere adusă
dreptului de proprietate, pe de o parte, și o restricție impusă
eventual libertății profesionale, pe de altă parte. Cu privire la dreptul de proprietate17      Dreptul
de proprietate este garantat în ordinea juridică comunitară, în
conformitate cu concepțiile comune constituțiilor statelor membre,
reflectate și de Primul protocol la Convenția europeană pentru apărarea
drepturilor omului.18      Articolul 1 din acest protocol prevede următoarele:„Orice
persoană fizică sau juridică are dreptul la respectarea bunurilor sale.
Nimeni nu poate fi lipsit de proprietatea sa decât pentru cauză de
utilitate publică și în condițiile prevăzute de lege și de principiile
generale ale dreptului internațional.Dispozițiile
precedente nu aduc atingere dreptului statelor de a adopta legile pe
care le consideră necesare pentru a reglementa folosința bunurilor
conform interesului general sau pentru a asigura plata impozitelor sau a
altor contribuții sau a amenzilor.”19      După
ce a afirmat principiul respectării proprietății, această dispoziție
are în vedere două forme posibile de încălcare a drepturilor
proprietarului, după cum încălcarea urmărește lipsirea proprietarului de
dreptul său sau restrângerea folosinței acestuia. În speță, este
incontestabil că interzicerea unor plantații noi nu poate fi considerată
un act care conduce la lipsirea de proprietate, deoarece proprietarul
rămâne liber să dispună de bunul său și să îl supună altor utilizări
care nu sunt interzise. Dimpotrivă, nu există nicio îndoială că această
interdicție restrânge folosința proprietății. Articolul 1 al doilea
paragraf din protocol conține în această privință o indicație
importantă, în sensul că recunoaște statelor dreptul de a „adopta legile
pe care le consideră necesare pentru a reglementa folosința bunurilor
conform interesului general”. Astfel, protocolul admite, în principiu,
caracterul licit al restrângerilor aduse folosinței proprietății,
limitând totuși aceste restricții în măsura pe care statele o consideră
„necesară” pentru apărarea „interesului general”. Această prevedere nu
permite, cu toate acestea, să se dea un răspuns suficient de precis la
întrebarea adresată de Verwaltungsgericht.20      Prin
urmare, pentru a putea răspunde la această întrebare, trebuie să se ia
în considerare și indicațiile care rezultă din normele și din practicile
constituționale ale celor nouă state membre. O primă constatare care se
impune în această privință este că aceste norme și practici îi permit
legiuitorului să reglementeze folosința proprietății private în
interesul general. În acest scop, unele constituții se referă la
obligațiile inerente proprietății (Legea fundamentală germană, articolul
14 al doilea paragraf prima teză), la funcția sa socială (Constituția
italiană, articolul 42 al doilea paragraf), la subordonarea folosinței
acesteia față de cerințele binelui comun (Legea fundamentală germană,
articolul 14 al doilea paragraf a doua teză, și Constituția irlandeză,
articolul 43.2.2°) sau la justiția socială (Constituția irlandeză,
articolul 43.2.1°). În toate statele membre, numeroase măsuri
legislative au dat o expresie concretă acestei funcții sociale a
dreptului de proprietate. Astfel, în toate statele membre există o
legislație privind economia agricolă și forestieră, regimul apelor,
protecția mediului, amenajarea teritoriului și urbanismul, care impun
restricții, uneori considerabile, folosinței proprietății funciare.21      În
special, în toate țările viticole ale Comunității există norme
imperative, chiar dacă severitatea lor diferă, privind plantarea de
viță‑de‑vie, selecția soiurilor și metodele de cultivare. În niciuna
dintre țările respective aceste dispoziții nu sunt considerate ca fiind
incompatibile, în principiu, cu respectul datorat dreptului de
proprietate.22      Astfel,
se poate afirma, ținând seama de concepțiile constituționale comune
statelor membre și de practicile legislative constante, în domeniile
cele mai diverse, că impunerea de restricții în ceea ce privește
plantațiile noi de viță‑de‑vie prin Regulamentul nr. 1162/76 nu
poate fi contestată, în principiu. Este un tip de restricție cunoscut și
admis ca legitim, sub forme identice sau analoge, în ordinea
constituțională a tuturor statelor membre.23      Această
constatare nu epuizează, cu toate acestea, problema ridicată de către
Verwaltungsgericht. Chiar dacă nu se poate contesta, în principiu,
posibilitatea, pentru Comunitate, de a restrânge exercitarea dreptului
de proprietate în cadrul unei organizări comune a pieței și în sensul
unei politici structurale, este necesar să se examineze dacă
restricțiile instituite de reglementarea în litigiu răspund efectiv unor
obiective de interes general urmărite de Comunitate și dacă acestea nu
constituie, în raport cu scopul urmărit, o intervenție disproporționată
și intolerabilă în prerogativele proprietarului, care ar aduce atingere
înseși substanței dreptului de proprietate. Aceasta este, de fapt,
obiecția formulată de reclamanta din acțiunea principală, care consideră
că doar continuarea unei politici de calitate i‑ar permite
legiuitorului să restrângă folosința proprietății viticole, astfel încât
ar dispune de un drept intangibil din momentul în care s‑ar recunoaște
că terenul său este corespunzător culturii viței‑de‑vie. Prin urmare,
trebuie să se examineze care este obiectivul urmărit de regulamentul
contestat și să se aprecieze dacă există un raport rezonabil între
măsurile prevăzute de regulament și obiectivul urmărit de Comunitate în
acest caz.24      Dispozițiile
Regulamentului nr. 1162/76 trebuie să fie avute în vedere în
contextul organizării comune a pieței vitivinicole, aflată în strânsă
legătură cu politica structurală urmărită de Comunitate în domeniul
respectiv. Aceste obiective apar în Regulamentul nr. 816/70 din 28
aprilie 1970 privind dispozițiile suplimentare referitoare la
organizarea comună a pieței vitivinicole (JO L 99, p. 1), care
se află la baza regulamentului contestat, precum și în Regulamentul
nr. 337/79 din 5 februarie 1979 privind organizarea comună a pieței
vitivinicole (JO L 54, p. 1), care codifică ansamblul
dispozițiilor privind organizarea comună a pieței. Titlul III din acest
regulament, privind „normele referitoare la producție și la controlul
plantațiilor”, constituie în prezent cadrul juridic al materiei. Un alt
element, care permite să se recunoască politica comunitară în materie,
este Rezoluția din 21 aprilie 1975 a Consiliului privind noile orientări
pentru echilibrarea pieței vinurilor de masă (JO C 90, p. 1).25      Din
toate aceste acte rezultă că politica inițiată și parțial pusă în
aplicare de către Comunitate constă într‑o organizare comună a piețelor
legată de o ameliorare structurală a sectorului vitivinicol. Această
acțiune urmărește, în cadrul orientărilor articolului 39 din Tratatul
CEE, un dublu obiectiv, și anume stabilirea unui echilibru durabil al
pieței vinicole la un nivel al prețurilor avantajos pentru producători
și echitabil pentru consumatori, pe de o parte, iar pe de altă parte,
obținerea unei ameliorări a calității vinurilor comercializate. Pentru a
îndeplini acest dublu obiectiv, de echilibru cantitativ și de progres
calitativ, reglementarea comunitară a pieței vitivinicole a prevăzut o
gamă largă de intervenții care se aplică atât în faza de producție, cât
și în cea de comercializare a vinului.26      În
această privință, trebuie să fie semnalate în special dispozițiile
articolului 17 din Regulamentul nr. 816/70, reluate sub o formă mai
elaborată de articolul 31 din Regulamentul nr. 337/79, care prevăd
elaborarea de către statele membre a unor planuri previzionale de
plantare și de producție, coordonate în cadrul unui plan comunitar
obligatoriu. Pentru punerea în aplicare a acestui plan pot interveni
prevederi referitoare la plantarea, replantarea, scoaterea viței și
abandonarea plantațiilor viticole.27      Tocmai
în acest cadru a intervenit Regulamentul nr. 1162/76. Din
preambulul acestui regulament și din circumstanțele economice în care a
fost adoptat, caracterizate de formarea, începând cu recolta din 1974,
de excedente de producție permanente, rezultă că acest regulament
îndeplinește o dublă funcție: pe de o parte, el trebuie să permită
oprirea, în viitorul apropiat, a creșterii continue a excedentelor; pe
de altă parte, el trebuie să acorde instituțiilor Comunității timpul
necesar aplicării unei politici structurale care să favorizeze
producțiile de înaltă calitate, cu respectarea particularităților și a
nevoilor diferitelor regiuni viticole ale Comunității, prin alegerea
terenurilor de cultură și a soiurilor de viță, precum și prin
reglementarea metodelor de producție.28      Tocmai
pentru a răspunde acestei duble preocupări, Consiliul a instituit, prin
Regulamentul nr. 1162/76, o interdicție generală de autorizare a
unor noi plantații, fără a face, cu anumite excepții bine delimitate, o
distincție în funcție de calitatea solurilor. Trebuie remarcat că, deși
generală, măsura adoptată de Consiliu are un caracter temporar. Ea este
destinată opririi imediate a unei situații conjuncturale de surplus,
pregătind, în același timp, măsuri structurale definitive.29      Astfel
concepută, măsura criticată nu implică nicio limitare neîntemeiată a
exercitării dreptului de proprietate. Într‑adevăr, exploatarea unor noi
plantații viticole într‑o situație caracterizată de o supraproducție
prelungită nu ar avea alt efect, din punct de vedere economic, decât
mărirea volumului surplusurilor; de asemenea, o astfel de extindere, în
acest stadiu, ar presupune riscul de a face mai dificilă punerea în
aplicare a unei politici structurale la scară comunitară, în cazul în
care aceasta s‑ar întemeia pe aplicarea unor criterii mai stricte decât
prevederile legislației naționale actuale în ceea ce privește selecția
solurilor admise pentru cultura viței‑de‑vie.30      Prin
urmare, se impune a constata că restricția impusă folosinței
proprietății prin interzicerea de noi plantații de viță‑de‑vie,
instituită pentru o perioadă limitată de Regulamentul nr. 1162/76,
este justificată de obiectivele de interes general urmărite de
Comunitate și nu aduce atingere substanței dreptului de proprietate,
astfel cum este recunoscut și garantat în ordinea juridică comunitară. Cu privire la libera exercitare a activităților profesionale31      Reclamanta
din acțiunea principală consideră de asemenea că interzicerea de noi
plantații impusă de Regulamentul nr. 1162/76 îi lezează drepturile
fundamentale, în măsura în care are ca efect restrângerea liberei
exercitări a activității sale profesionale în calitate de viticultor.32      Astfel
cum Curtea a arătat deja în Hotărârea din 14 mai 1974, Nold, menționată
anterior, deși este adevărat că în ordinea constituțională a mai multor
state membre sunt acordate garanții pentru libera exercitare a
activităților profesionale, dreptul astfel garantat, departe de a
reprezenta o prerogativă absolută, trebuie să fie interpretat în
considerarea funcției sociale a activităților protejate. În speță,
trebuie observat că măsura comunitară contestată nu afectează în niciun
mod accesul la profesia de viticultor și nici libera exercitare a
acestei profesii pe suprafețele destinate în prezent viticulturii. În
măsura în care interzicerea de noi plantații ar afecta libera exercitare
a profesiei de viticultor, această limitare nu ar fi decât consecința
restricției aduse folosinței dreptului de proprietate, până la a se
confunda cu aceasta. Astfel, restricția impusă liberei exercitări a
profesiei de viticultor, presupunând că aceasta există, ar fi
justificată prin aceleași motive care justifică restricția adusă
folosinței proprietății.33      Din
cele ce precedă rezultă, așadar, că examinarea Regulamentului
nr. 1162/76, în lumina îndoielilor formulate de către
Verwaltungsgericht, nu a decelat niciun element de natură să afecteze
validitatea acestui regulament în considerarea unei contradicții cu
exigențele care decurg din protecția drepturilor fundamentale în
Comunitate. Cu privire la cheltuielile de judecatăCheltuielile
efectuate de guvernul Republicii Federale Germania, de Consiliu și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu
pot face obiectul unei rambursări.Întrucât,
în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul
unui incident survenit în procedura aflată pe rolul Verwaltungsgericht
din Neustadt an der Weinstraße, este de competența acestei instanțe să
se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată;Pentru aceste motive_CURTEA, pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Verwaltungsgericht
din Neustadt an der Weinstraße prin Ordonanța din 14 decembrie 1978,
declară:1)      Regulamentul
nr. 1162/76 al Consiliului din 17 mai 1976 privind măsurile de
adaptare a potențialului viticol la nevoile pieței, astfel cum a fost
modificat prin Regulamentul nr. 2776/78 al Consiliului din 23
noiembrie 1978, care modifică pentru a doua oară Regulamentul
nr. 1162/76, trebuie să fie interpretat în sensul că articolul 2
alineatul (1) se aplică și cererilor de autorizare de noi plantații de
viță‑de‑vie depuse înainte de intrarea în vigoare a regulamentului.2)      Articolul
2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1162/76 trebuie să fie
interpretat în sensul că interdicția de a acorda autorizații pentru
plantații noi pe care o prevede – făcând abstracție de excepțiile
menționate la articolul 2 alineatul (2) din regulament – se aplică în
general, adică, printre altele, independent de aspectul dacă un teren
este sau nu este corespunzător pentru cultura viței‑de‑vie, potrivit
prevederilor unei legi naționale.KutscherO’Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie Stuart Bosco            KoopmansDuePronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 13 decembrie 1979.Grefier       PreședinteA. Van Houtte       H. Kutscher1 Limba de procedură: germana.