62015CC0689
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MELCHIOR WATHELET
prezentate la 1 decembrie 2016 (
1
)
Cauza C‑689/15
W. F. Gözze Frottierweberei GmbH,
Wolfgang Gözze
împotriva
Verein Bremer Baumwollbörse
[cerere de decizie preliminară formulată de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania)]
„Trimitere preliminară — Marcă a Uniunii Europene — Regulamentul (CE) nr. 207/2009 — Articolul 9 — Articolul 15 — Utilizare serioasă — Utilizarea unei mărci ca certificat de calitate — Lipsa unor controale de calitate periodice la licențiați — Decădere din drepturi a titularului mărcii — Marcă de certificare”
I – Introducere
1.
Prin prezenta cerere de decizie preliminară, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) invită Curtea să interpreteze, pe de o parte, articolul 9 alineatul (1) și articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene (JO 2009, L 78, p. 1) și, pe de altă parte, articolul 52 alineatul (1) litera (a), articolul 7 alineatul (1) litera (g) și articolul 73 litera (c) din regulamentul menționat.
2.
În cadrul răspunsului dat instanței de trimitere, Curtea va fi pusă în situația de a se pronunța dacă un certificat de calitate – mai precis un semn care are drept scop garantarea materialului utilizat pentru produsele pe care este aplicat, garantarea calității produselor sau a procesului de fabricare a acestora – poate constitui o marcă individuală a Uniunii Europene.
II – Cadrul juridic
3.
Regulamentul nr. 207/2009 a codificat Regulamentul (CE) nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146). Astfel cum a indicat Curtea, interpretările referitoare la normele din Regulamentul nr. 40/94 sunt aplicabile Regulamentului nr. 207/2009 în cazul în care dispozițiile relevante nu au suferit nicio modificare substanțială în ceea ce privește modul lor de redactare, contextul și obiectivul lor prin adoptarea acestui din urmă regulament (
2
). Aceasta este situația în cauza principală.
4.
Regulamentul nr. 207/2009 a fost de asemenea modificat recent prin Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 de modificare a Regulamentului (CE) nr. 207/2009 privind marca comunitară și a Regulamentului (CE) nr. 2868/95 al Comisiei de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 2869/95 al Comisiei privind taxele care trebuie plătite Oficiului pentru Armonizare în cadrul Pieței Interne (mărci, desene și modele industriale) (JO 2015, L 341, p. 21).
5.
Ținând seama de data faptelor din cauza principală, prezenta trimitere preliminară trebuie totuși să fie examinată în raport cu Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum era în vigoare anterior acestei modificări.
A – Regulamentul nr. 207/2009
6.
Potrivit articolului 4 din Regulamentul nr. 207/2009:
„Pot constitui mărci [ale Uniunii Europene] toate semnele care pot avea o reprezentare grafică, în special cuvintele, inclusiv numele de persoane, desenele, literele, cifrele, forma produsului sau a ambalajului său, cu condiția ca astfel de semne să fie în măsură să distingă produsele sau serviciile unei întreprinderi de cele ale altora.”
7.
Articolul 7 alineatul (1) din acest regulament prevede următoarele:
„Se respinge înregistrarea următoarelor:
[…]
(c)
mărci care sunt compuse exclusiv din semne sau indicații ce pot să servească, în comerț, pentru a desemna specia, calitatea, cantitatea, destinația, valoarea, proveniența geografică sau data fabricației produsului sau a prestării serviciului sau alte caracteristici ale acestora;
[…]
(g)
mărci care sunt de natură să înșele publicul consumator, de exemplu asupra naturii, calității sau provenienței geografice a produsului sau a serviciului;
[…]”
8.
Articolul 9 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede următoarele:
„O marcă [a Uniunii Europene] conferă titularului său un drept exclusiv. Titularul este îndreptățit să interzică oricărui terț să folosească, fără acordul său, în comerț:
(a)
un semn identic cu marca [Uniunii Europene] pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată;
(b)
un semn pentru care, din cauza identității sau similitudinii sale cu marca [Uniunii Europene] și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor acoperite de marca [Uniunii Europene] și de semn, există un risc de confuzie pentru public; riscul de confuzie cuprinde riscul de asociere între semn și marcă;
[…]”
9.
Articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede următoarele:
„Dacă, în termen de cinci ani de la data înregistrării, marca [Uniunii Europene] nu a făcut obiectul unei utilizări importante [a se citi «serioase»] în [Uniune] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată sau dacă această utilizare a fost suspendată pentru un termen neîntrerupt de cinci ani, marca [Uniunii Europene] face obiectul sancțiunilor prevăzute de prezentul regulament, cu excepția cazului în care există un motiv întemeiat pentru a nu fi utilizată.
În sensul primului paragraf este considerată, de asemenea, utilizare:
(a)
utilizarea mărcii [Uniunii Europene] sub o formă care diferă prin elemente care nu alterează caracterul distinctiv al mărcii în forma în care aceasta a fost înregistrată;
(b)
aplicarea mărcii [Uniunii Europene] pe produsele sau pe ambalajul acestora în [Uniune], numai cu scopul exportului.”
10.
Potrivit articolului 51 alineatul (1) din acest regulament:
„Titularul mărcii [Uniunii Europene] este declarat decăzut din drepturi ca urmare a unei cereri prezentate la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:
(a)
în cazul în care, pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani, marca nu a făcut obiectul unei utilizări cu bună‑credință [a se citi «serioase»] în cadrul [Uniunii] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată și în cazul în care nu există motive întemeiate pentru neutilizare […];
(b)
în cazul în care marca a devenit, prin activitatea sau inactivitatea titularului său, denumirea comercială obișnuită a unui produs sau serviciu pentru care este înregistrată;
(c)
în cazul în care, în urma utilizării de către titularul mărcii sau cu consimțământul acestuia pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată, marca poate induce în eroare publicul, în special în ceea ce privește natura, calitatea sau proveniența geografică a acestor produse sau servicii.”
11.
Articolul 52 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede următoarele:
„Se declară nulitatea mărcii [Uniunii Europene], ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:
(a)
atunci când marca [Uniunii Europene] a fost înregistrată contrar dispozițiilor articolului 7;
[…]”
12.
Potrivit articolului 73 din acest regulament:
„În afara cauzelor de decădere prevăzute la articolul 51, titularul mărcii […] colective [a Uniunii Europene] este declarat decăzut din drepturi ca urmare a unei cereri depuse la Oficiu sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere atunci când:
(a)
titularul nu ia măsuri corespunzătoare în vederea prevenirii unei utilizări a mărcii care nu ar fi compatibilă cu condițiile de utilizare prevăzute de regulamentul de utilizare, a cărui modificare, dacă este cazul, a fost menționată în registru;
[…]
(c)
modificarea regulamentului de utilizare a fost menționată de către titular în registru, contrar dispozițiilor articolului 71 alineatul (2), cu excepția cazului în care titularul mărcii respectă, printr‑o nouă modificare a regulamentului de utilizare, condițiile stabilite de aceste dispoziții.”
B – Regulamentul 2015/2424
13.
Considerentul (27) al Regulamentului 2015/2424 precizează următoarele:
„Ca o completare a dispozițiilor existente privind mărcile comunitare colective și în vederea remedierii actualului dezechilibru dintre sistemele naționale și sistemul de mărci UE, [a devenit] necesar să se adauge un set de dispoziții specifice vizând protejarea mărcilor de certificare ale Uniunii Europene […], care permit unei instituții sau unui organism de certificare să autorizeze aderenții la sistemul de certificare să utilizeze marca drept semn pentru produse sau servicii care îndeplinesc criteriile de certificare.”
14.
În acest scop, Regulamentul 2015/2424 a inserat în Regulamentul nr. 207/2009 un articol 74a, care are următorul cuprins:
„(1)   O marcă UE de certificare este o marcă UE desemnată astfel la data depunerii cererii de înregistrare a mărcii și care este în măsură să facă distincția între, pe de o parte, produsele sau serviciile pentru care materialul, modul de fabricare al produselor sau de prestare a serviciilor, calitatea, exactitatea sau alte caracteristici, cu excepția originii geografice, sunt certificate de către titularul mărcii și, pe de altă parte, produsele și serviciile care nu beneficiază de o astfel de certificare.
(2)   Orice persoană fizică sau juridică, inclusiv instituțiile, autoritățile și organismele de drept public, poate solicita înregistrarea unor mărci UE de certificare, cu condiția ca respectiva persoană să nu desfășoare o activitate economică ce implică furnizarea de produse sau servicii de tipul celor certificate.
[…]”
15.
Conform articolului 4 din Regulamentul 2015/2424, articolul 74a din Regulamentul nr. 207/2009 se va aplica de la 1 octombrie 2017.
III – Situația de fapt din litigiul principal
16.
Litigiul principal se poartă între W. F. Gözze Frottierweberei GmbH (denumită în continuare „Gözze”) și administratorul acesteia, Wolfgang Gözze (denumit în continuare „domnul Gözze”), pe de o parte, și asociația Verein Bremer Baumwollbörse (denumită în continuare „VBB”), pe de altă parte.
17.
VBB este o asociație care protejează interesele întreprinderilor din sectorul textilelor din bumbac. Aceasta este titulara următoarei mărci figurative a Uniunii Europene (denumită în continuare marca „floare de bumbac”):
18.
Marca „floare de bumbac” a fost depusă în alb‑negru și a fost înregistrată la 22 mai 2008, printre altele pentru textile.
19.
VBB încheie contracte de licență privind marca „floare de bumbac” cu întreprinderi din sectorul textil. Aceste întreprinderi se angajează să utilizeze marca numai pentru produse de bună calitate din fibre de bumbac. Respectarea acestui angajament poate fi controlată de VBB.
20.
Gözze își exercită activitățile în sectorul textil și comercializează printre altele prosoape prevăzute cu etichete volante al căror verso, în mod obișnuit imprimat în alb‑verde, este reprodus mai jos:
21.
Gözze nu face parte dintre licențiații VBB. Aceasta din urmă nu a consimțit la utilizarea de către Gözze a unui semn identic sau similar cu marca „floare de bumbac”. Drept consecință, VBB a introdus o acțiune în contrafacere împotriva Gözze la instanța competentă în domeniul mărcilor Uniunii Europene, Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf, Germania).
22.
Gözze a formulat o cerere reconvențională de declarare a nulității mărcii „floare de bumbac” sau, în subsidiar, de decădere din drepturi a titularului. Potrivit acesteia, semnul figurativ „floare de bumbac” ar fi pur descriptiv și, prin urmare, lipsit de caracter distinctiv. Acest semn nu ar putea servi drept indicație de origine și, prin urmare, nu ar fi trebuit înregistrat ca marcă.
23.
Landgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional din Düsseldorf) a admis cererea VBB și a respins cererea reconvențională a Gözze, care, în consecință, a formulat apel la Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf).
24.
Această din urmă instanță consideră că publicul înțelege că semnul „floare de bumbac” îndeplinește o altă funcție decât cea care constă în simpla indicare a faptului că materialul utilizat pentru fabricarea produsului este bumbacul. Aceasta consideră de asemenea că, având în vedere gradul ridicat de similitudine dintre semnul „floare de bumbac” utilizat de Gözze și marca „floare de bumbac” a VBB, există un risc de confuzie. În această privință, instanța constată că semnul menționat nu se distinge de marca amintită decât prin culoarea sa.
25.
Totuși, din aceasta nu ar rezulta în mod necesar că acțiunea în contrafacere trebuie admisă. Astfel, publicul ar vedea înainte de toate în semnul „floare de bumbac” o indicație referitoare la calitatea produsului. În aceste condiții, s‑ar putea considera că utilizarea semnului și a mărcii „floare de bumbac” nu transmite niciun mesaj în ceea ce privește originea produsului. Aceasta ar putea duce la concluzia că VBB trebuie decăzută din drepturi și că Gözze nu săvârșește un act de contrafacere.
26.
Instanța de trimitere adaugă totuși că utilizarea unei mărci individuale ca certificat de calitate ar putea fi considerată, precum în cazul utilizării unei mărci colective, o utilizare ca marcă atunci când publicul asociază cu această marcă efectuarea unui control de calitate de către titular.
27.
Astfel, în acest caz, publicul ar vedea în utilizarea acestei mărci indicarea unui produs care este fabricat sub controlul titularului. Marca ar îndeplini astfel funcția sa esențială, care constă în a indica că produsul provine de la o întreprindere obligată să asigure calitatea.
28.
În acest caz, instanța de trimitere consideră că ar putea fi avută în vedere aplicarea mutatis mutandis, pentru mărcile colective, a articolului 73 din Regulamentul nr. 207/2009, în temeiul căruia titularul mărcii trebuie decăzut din drepturi în cazul în care nu ia măsurile corespunzătoare în vederea prevenirii unei utilizări a mărcii care nu este compatibilă cu condițiile de utilizare prevăzute de regulamentul de utilizare.
29.
În aceste condiții, instanța de trimitere a apreciat că este util să suspende judecarea cauzei și să se adreseze Curții cu titlu preliminar.
IV – Cererea de decizie preliminară și procedura în fața Curții
30.
Prin decizia din 15 decembrie 2015, primită de Curte la 21 decembrie 2015, Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf) a hotărât, așadar, să adreseze Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, următoarele întrebări preliminare:
„1)
Utilizarea unei mărci individuale ca certificat de calitate poate fi considerată o utilizare ca marcă, în sensul articolului 9 alineatul (1) și al articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul [nr. 207/2009], pentru produsele pentru care este utilizată?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, o astfel de marcă trebuie declarată nulă în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (g) sau trebuie constatată decăderea din drepturi conform articolului 73 litera (c) din Regulamentul [nr. 207/2009] în cazul în care titularul mărcii nu garantează, prin controale de calitate periodice efectuate la licențiații săi, corectitudinea așteptărilor privind calitatea pe care publicul consumator o asociază cu semnul respectiv?”
31.
Gözze și domnul Gözze, VBB, guvernul german, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. În plus, toți au prezentat observații orale în ședința care a avut loc la data de 19 octombrie 2016.
V – Analiză
A – Cu privire la prima întrebare preliminară
32.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere ridică în esență problema posibilității de a considera că un certificat de calitate conferă titularului unei mărci individuale dreptul exclusiv conferit acestuia de Regulamentul nr. 207/2009.
33.
Astfel, potrivit Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf), succesul acțiunii introduse de VBB depinde de aspectul dacă utilizarea unei mărci individuale ca certificat de calitate poate constitui o utilizare ca marcă în sensul articolului 9 alineatul (1) și al articolului 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 (
3
).
34.
Regulamentul nr. 207/2009 nu recunoaște, ca atare, certificatele de calitate (titlul 1 de mai jos). Prin urmare, problema nu poate fi apreciată decât din perspectiva funcțiilor mărcii (titlurile 2-4 de mai jos). Această examinare revine, în definitiv, instanței naționale (titlul 5 de mai jos).
1. Lipsa unei recunoașteri a certificatelor de calitate ca marcă a Uniunii Europene în Regulamentul nr. 207/2009
35.
Utilizarea unui semn în scopul garantării materialului unui produs, a modului de fabricare sau a calității acestuia nu este avută în vedere, ca atare, în Regulamentul nr. 207/2009. Reiese din evoluția istorică a reglementării referitoare la marca Uniunii Europene că aceasta a fost o alegere conștientă a legiuitorului.
36.
Astfel, „mărcile de certificare” alături de mărcile colective au fost avute în vedere în mod expres de Comisie, în plus față de mărcile „obișnuite”, de la primele reflecții referitoare la crearea unei mărci comunitare (
4
). Acest tip de marcă figura de altfel la articolul 86 din Propunerea de regulament (CEE) a Consiliului privind marca comunitară sub denumirea „mărci comunitare de garantare” (
5
). Or, legiuitorul nu a reținut acest tip de marcă în Regulamentul nr. 40/94 și nici în Regulamentul nr. 207/2009.
37.
Nu există, așadar, nicio îndoială cu privire la excluderea acestui tip de marcă din domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 207/2009. Dacă este necesar, recunoașterea existenței lor în Prima directivă 89/104 confirmă caracterul deliberat al alegerii contrare efectuate în regulamentul menționat (
6
).
38.
Prin urmare, marca de certificare a apărut ca marcă a Uniunii Europene abia odată cu Regulamentul 2015/2424.
39.
Astfel, legiuitorul explică în mod expres, în considerentul (27) al acestui nou regulament, că a devenit „necesar să se adauge un set de dispoziții specifice vizând protejarea mărcilor de certificare ale Uniunii Europene” tocmai „[c]a o completare a dispozițiilor existente privind mărcile comunitare colective și în vederea remedierii actualului dezechilibru dintre sistemele naționale și sistemul de mărci UE […]” (
7
).
40.
Este cert, așadar, că utilizarea unui semn în scopul garantării materialului unui produs, a modului de fabricare sau a calității acestuia nu este susceptibilă de a fi avută în vedere, ca atare, de Regulamentul nr. 207/2009. Este vorba despre un nou tip de marcă a Uniunii Europene, introdusă de Regulamentul 2015/2424 sub numele de „marcă de certificare” (
8
).
41.
Aceasta înseamnă că un astfel de semn nu este niciodată susceptibil să beneficieze de protecția conferită mărcilor individuale de Regulamentul nr. 207/2009? Considerăm că răspunsul este negativ.
42.
Totuși, pentru a conferi titularului un drept exclusiv, semnul care este utilizat ca certificat de calitate trebuie în mod necesar să îndeplinească funcția esențială a mărcii.
2. Necesitatea de a îndeplini funcția esențială a mărcii
43.
Potrivit unei jurisprudențe constante, „funcția esențială a mărcii este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau a serviciului desemnat de marcă, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență. Astfel, pentru ca o marcă să își poată îndeplini rolul său de element esențial în sistemul de concurență nedenaturată pe care tratatul urmărește să îl stabilească și să îl mențină, aceasta trebuie să constituie garanția că toate produsele sau serviciile pe care le desemnează au fost fabricate sau prestate sub controlul unei singure întreprinderi, căreia îi poate fi atribuită responsabilitatea pentru calitatea acestora” (
9
).
44.
Această funcție esențială a mărcii se concretizează în utilizarea acesteia întrucât articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 impune o „utilizare serioasă”. Astfel, această „utilizare serioasă” a fost definită de Curte ca fiind „o utilizare conformă cu funcția esențială a mărcii, care este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau a serviciului, permițându‑i să distingă, fără vreo posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență” (
10
).
45.
Drept consecință a caracterului esențial al acestei funcții, „o marcă trebuie să îndeplinească întotdeauna funcția de indicare a originii, pe când celelalte funcții le îndeplinește numai în măsura în care titularul său o utilizează în acest sens […]” (
11
).
46.
Prin urmare, pare să rezulte din această jurisprudență că, sub regimul Regulamentului nr. 207/2009, un certificat de calitate trebuie să în mod necesar îndeplinească funcția de origine a mărcii pentru ca titularul său să poată utiliza dreptul exclusiv conferit de articolul 9 din regulamentul menționat.
47.
Cu alte cuvinte, în cazul în care utilizarea unui semn ca certificat de calitate este asociată nu doar unei indicații referitoare la calitatea produsului, ci în plus și concomitent unei indicații de origine, ne aflăm în prezența unei utilizări a semnului ca marcă în sensul jurisprudenței Curții.
3. Necesitatea de a aduce atingere uneia dintre funcțiile mărcii
48.
În acest din urmă caz – și anume în ipoteza în care un semn este utilizat în legătură cu o indicație referitoare la calitatea produsului și cu o indicație de origine, ar trebui de asemenea să se stabilească dacă utilizarea de către un terț a unui semn identic sau similar cu marca Uniunii Europene înregistrată aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere drepturilor titularului mărcii.
49.
În această privință, Curtea a fost cât se poate de clară, la punctul 39 din Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604): „funcția mărcii de indicare a originii nu este singura funcție a acesteia care merită protejată împotriva atingerilor aduse de terți […]”. Or, Curtea a recunoscut în mod expres printre aceste funcții pe aceea care constă în garantarea calității produsului (
12
).
50.
Potrivit Curții, dreptul exclusiv prevăzut la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 este acordat titularului mărcii pentru a asigura că aceasta își poate îndeplini funcțiile proprii. Prin urmare, acesta poate fi exercitat atunci când utilizarea semnului de către un terț aduce atingere sau este susceptibilă să aducă atingere funcțiilor mărcii și în special funcției esențiale a acesteia, care constă în a garanta consumatorilor proveniența produsului (
13
).
51.
Cu alte cuvinte, titularul mărcii are dreptul să interzică această utilizare dacă este susceptibilă să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii, indiferent că este vorba despre funcția de indicare a originii sau despre una dintre celelalte funcții (
14
).
52.
Astfel, a contrario, utilizarea semnului în scopuri pur descriptive este exclusă din domeniul de aplicare al articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009 (
15
).
53.
Totuși, trebuie subliniat că posibilitatea de a contesta atingerea adusă uneia dintre funcțiile mărcii este limitată de Curte la ipoteza în care un semn identic cu o marcă a Uniunii Europene este utilizat pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care aceasta este înregistrată, și anume domeniul de aplicare al articolului 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2008/95 sau al articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009.
54.
Această distincție a fost subliniată în mod expres de Curte în Hotărârea din 25 martie 2010, BergSpechte (C‑278/08, EU:C:2010:163):
—
în ipoteza prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, „în care terțul utilizează un semn identic cu o marcă pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată această marcă, titularul mărcii este îndreptățit să interzică utilizarea menționată dacă aceasta este susceptibilă să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii” (
16
),
—
în cealaltă ipoteză, prevăzută la articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul
nr. 207/2009, „în care terțul utilizează un semn identic sau similar cu o marcă pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele pentru care este înregistrată această marcă, titularul mărcii nu se poate opune utilizării semnului menționat decât atunci când există un risc de confuzie” (
17
).
55.
Această distincție decurge din modul de redactare a articolului 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009. Astfel, protecția conferită de articolul 9 alineatul (1) litera (a) din acest regulament este mai extinsă decât cea prevăzută la alineatul (1) litera (b) al aceluiași articol, având în vedere că aceasta din urmă impune în mod expres pentru punerea sa în aplicare existența unui risc de confuzie în cazul similarității, spre deosebire de cea dintâi (
18
).
4. Concluzie intermediară
56.
Având în vedere considerațiile care precedă, apreciem că utilizarea unui semn ca certificat de calitate este susceptibilă să constituie o utilizare ca marcă în măsură să asigure titularului său menținerea drepturilor conferite de marca Uniunii Europene în sensul articolului 15 din Regulamentul nr. 207/2009, cu condiția ca utilizarea acestui semn să îndeplinească simultan funcția esențială a mărcii de indicare a originii.
57.
În această ipoteză, articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că autorizează titularul mărcii Uniunii Europene care corespunde unui certificat de calitate să interzică unui concurent utilizarea unui semn identic pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată marca, în cazul în care această utilizare este susceptibilă să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii precum indicarea calității produsului.
58.
În schimb, atunci când un terț utilizează un semn identic sau similar unei mărci pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele pentru care este înregistrată această marcă, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că autorizează titularul mărcii Uniunii Europene să se opună utilizării acestui semn doar în cazul în care există un risc de confuzie.
5. Rolul instanței naționale
59.
Revine instanței de trimitere atribuția de a aprecia, în primul rând, dacă marca „floare de bumbac” îndeplinește funcția esențială a mărcii și, în al doilea rând, dacă există o atingere sau un risc de atingere adusă funcției unei mărci de indicare a originii sau uneia dintre celelalte funcții ale acesteia (
19
).
a) Cu privire la funcția esențială de indicare a originii
60.
Reiese din cererea de decizie preliminară că publicul deduce din utilizarea acestui semn o indicație referitoare la calitatea produsului (
20
).
61.
Totuși, chiar dacă am constatat că garantarea calității unui produs poate fi protejată ca funcție a mărcii, indicația de calitate menționată de instanța de trimitere nu are drept consecință excluderea automată a posibilității mărcii în discuție de a îndeplini și funcția de indicare a originii.
62.
Dimpotrivă, împărtășim opinia instanței de trimitere potrivit căreia un semn în care publicul vede o referire la un produs aflat sub controlul titularului mărcii are ca scop distingerea produselor astfel marcate de produsele altei întreprinderi care nu sunt supuse acestui control (
21
).
63.
Astfel, Curtea a precizat că, „pentru ca o marcă să își poată îndeplini rolul său de element esențial în sistemul de concurență nedenaturată pe care tratatul urmărește să îl stabilească și să îl mențină, aceasta trebuie să constituie garanția că toate produsele sau serviciile pe care le desemnează au fost fabricate sau prestate sub controlul unei singure întreprinderi, căreia îi poate fi atribuită responsabilitatea pentru calitatea acestora” (
22
).
64.
Prin urmare, posibilitatea de a proteja garantarea calității ca funcție a mărcii poate fi o consecință a funcției de indicare a originii. Garantarea calității este legată de originea sa (
23
).
65.
Astfel, este rezonabil să se considere că, dacă funcția de indicare a originii prezintă un interes, aceasta se datorează efectelor care îi sunt asociate. Ceea ce așteaptă consumatorul de la un produs pe care este aplicată o marcă pe care o (re)cunoaște este o calitate constantă. Pornind de la această așteptare privind calitatea generată de marcă, titularul acesteia este în măsură să îi mențină și să îi consolideze consumatorului preocuparea pentru calitate în scopul de a‑și crește vânzările viitoare (
24
).
66.
Pe de altă parte, referirea la o „singură întreprindere” care ar fi responsabilă pentru calitatea produsului sau a serviciului nu trebuie interpretată literal.
67.
Se pare că poate fi vorba despre titularul mărcii, dar și despre întreprinderi „legate din punct de vedere economic” întrucât Curtea a admis printre altele că se aduce atingere funcției de indicare a originii mărcii atunci când un anunț publicitar, sugerat de utilizarea unui cuvânt‑cheie identic cu marca într‑un motor de căutare pe internet, „nu permite sau permite numai cu dificultate utilizatorului de internet normal informat și suficient de atent să afle dacă produsele sau serviciile vizate de anunț provin de la titularul mărcii sau de la o întreprindere legată din punct de vedere economic de acesta ori, dimpotrivă, de la un terț” (
25
).
68.
În același sens, arătăm că Curtea a făcut de asemenea referire, în cadrul stabilirii unei așteptări în ceea ce privește funcția de indicare a originii mărcii, la distribuitorii autorizați ai titularului mărcii (
26
) sau la apartenența la aceeași rețea (
27
).
69.
Prin urmare, în cazul în care instanța de trimitere ajunge la concluzia că indicația de calitate indusă de marca „floare de bumbac” face de asemenea trimitere la VBB sau la unul dintre licențiații săi, aceasta ar îndeplini în egală măsură funcția de indicare a originii.
70.
În cazul în care, dimpotrivă, instanța de trimitere va considera că încrederea în calitatea produsului pe care este aplicat semnul „floare de bumbac” este legată numai de materialul utilizat, independent de producătorul acestuia sau de asociația care emite certificatul de calitate menționat, ar trebui să se constate că semnul citat anterior nu îndeplinește funcția esențială a unei mărci.
b) Cu privire la atingerea sau la riscul de atingere adusă funcției de indicare a originii mărcii sau uneia dintre funcțiile acesteia
71.
În ipoteza în care instanța de trimitere ar ajunge la concluzia că semnul „floare de bumbac” îndeplinește funcția de indicare a originii, ar rămâne să se stabilească dacă utilizarea unui semn identic sau similar de către un terț aduce atingere sau este susceptibil să aducă atingere drepturilor VBB.
72.
În speță, nu ni se pare că marca „floare de bumbac” și semnul utilizat de Gözze pot fi considerate identice având în vedere diferența de culori dintre semnele menționate. Astfel, un semn este identic cu o marcă în cazul în care reproduce, fără modificări sau adăugiri, toate elementele care alcătuiesc marca sau în cazul în care, apreciat în ansamblul său, conține diferențe atât de nesemnificative încât pot trece neobservate în percepția unui consumator mediu (
28
).
73.
Și în acest caz, revine totuși instanței naționale atribuția de a aprecia dacă semnul utilizat de Gözze este identic sau similar cu marca „floare de bumbac”. În primul caz, VBB ar fi îndreptățită să solicite interzicerea utilizării semnului susceptibil să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii sale precum indicarea calității produsului [aplicarea articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009]. În al doilea caz, VBB nu s‑ar putea opune utilizării semnului amintit decât în cazul în care există un risc de confuzie cu privire la originea produsului [aplicarea articolului 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009].
B – Cu privire la a doua întrebare preliminară
74.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă este posibil să se declare nulitatea unei mărci individuale utilizate ca certificat de calitate în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (g) din Regulamentul nr. 207/2009 sau să se constate decăderea din drepturi conform articolului 73 litera (c) din regulamentul menționat în cazul în care titularul mărcii nu garantează, prin controale de calitate periodice efectuate la licențiații săi, corectitudinea așteptărilor privind calitatea pe care publicul consumator o asociază cu semnul respectiv.
75.
Această întrebare se explică printr‑o premisă a instanței de trimitere. Potrivit acesteia, pentru ca un certificat de calitate să fie recunoscut ca marcă a Uniunii Europene, ar trebui ca publicul să asocieze cu respectivul certificat așteptarea ca titularul semnului să efectueze un control de calitate. Prin urmare, pentru a recunoaște acestui certificat protecția inerentă mărcii Uniunii Europene, ar trebui ca ideea de „calitate controlată” pe care publicul o asociază cu acest certificat să fie asigurată efectiv (
29
).
76.
Deși împărtășim premisa raționamentului, nu suntem de acord cu concluzia care este dedusă din aceasta.
77.
Astfel, cum am arătat anterior, un certificat de calitate poate intra sub incidența regimului Regulamentului nr. 207/2009, dar nu ca marcă de garantare sau de certificare – ale cărei condiții de decădere s‑ar putea apropia de cele aplicabile mărcii colective (
30
) –, ci numai ca marcă individuală.
78.
Or, deși ideea unui control al utilizării unei mărci poate fi evetual dedusă din articolul 73 din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie să se constate că Regulamentul nr. 207/2009 nu impune nicio condiție de acest tip pentru mărcile individuale.
79.
În conformitate cu raționamentul dezvoltat în cadrul examinării primei întrebări preliminare, un certificat de calitate trebuie în mod necesar și exclusiv să îndeplinească funcția de indicare a originii mărcii pentru ca titularul acesteia să poată invoca dreptul exclusiv conferit acestuia de articolul 9 din Regulamentul nr. 207/2009.
80.
În acest cadru, posibilitatea unui control al calității produsului poate fi un element care permite asocierea produsului cu un producător și cu întreprinderile legate din punct de vedere economic de acesta. În schimb, caracterul efectiv al controlului menționat nu este impus. Astfel, nu este importantă existența controlului, ci atribuirea responsabilității pentru calitate unei întreprinderi determinate și posibilitatea de control asociată acesteia.
81.
În consecință, considerăm că nici articolul 52 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (g) și nici articolul 73 litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu autorizează declararea nulității unei mărci a Uniunii Europene, care este în egală măsură un certificat de calitate, sau decăderea din drepturi în cazul în care titularul acestei mărci nu garantează, prin controale de calitate efective sau periodice efectuate la licențiații săi, corectitudinea așteptărilor privind calitatea pe care publicul consumator o asociază cu semnul respectiv.
VI – Concluzie
82.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberlandesgericht Düsseldorf (Tribunalul Regional Superior din Düsseldorf, Germania) după cum urmează:
„1)
Utilizarea unui semn ca certificat de calitate este susceptibilă să constituie o utilizare ca marcă în măsură să asigure titularului său menținerea drepturilor în sensul articolului 15 din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca Uniunii Europene, cu condiția ca utilizarea semnului în discuție să îndeplinească simultan funcția esențială a mărcii de indicare a originii.
În această ipoteză, articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că autorizează titularul mărcii Uniunii Europene care corespunde unui certificat de calitate să interzică unui concurent utilizarea unui semn identic pentru produse sau servicii identice cu cele pentru care este înregistrată marca, în cazul în care această utilizare este susceptibilă să aducă atingere uneia dintre funcțiile mărcii precum indicarea calității produsului.
În schimb, atunci când un terț utilizează un semn identic sau similar unei mărci pentru produse sau servicii identice sau similare cu cele pentru care este înregistrată această marcă, articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 trebuie interpretat în sensul că autorizează titularul mărcii Uniunii Europene să se opună utilizării acestui semn doar în cazul în care există un risc de confuzie.
2)
Nici articolul 52 alineatul (1) litera (a) coroborat cu articolul 7 alineatul (1) litera (g) și nici articolul 73 litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 nu autorizează declararea nulității unei mărci a Uniunii Europene, care este în egală măsură un certificat de calitate, sau decăderea din drepturi în cazul în care titularul acestei mărci nu garantează, prin controale de calitate efective sau periodice efectuate la licențiații săi, corectitudinea așteptărilor privind calitatea pe care publicul consumator o asociază cu semnul respectiv.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 4). În aceeași hotărâre, Curtea a precizat de asemenea că și jurisprudența referitoare la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 92) era relevantă pentru interpretarea articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94. Astfel, această interpretare „a fost reluată de mai multe ori și a fost transpusă la articolul 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94” [a se vedea Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 38)]. Or, textul articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 este identic cu cel al articolului 9 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 40/94.
(
3
)	A se vedea punctul 7 din cererea de decizie preliminară.
(
4
)	A se vedea Memorandumul Comisiei privind crearea unei mărci comunitare [Sec(76) 2462], Buletinul CE, suplimentul 8/76, punctul 69 (a se vedea de asemenea punctele 53 și 71).
(
5
)	Propunerea de regulament (CEE) al Consiliului privind marca comunitară prezentată de Comisie Consiliului la 25 noiembrie 1980 (COM/80/635final) (JO 1980, C 351, p. 5).
(
6
)	Potrivit articolului 1 din aceasta, directiva se aplica „mărcilor de produse și de servicii individuale, colective, de garantare sau de certificare, care au făcut obiectul unei înregistrări sau al unei solicitări de înregistrare într‑un stat membru sau pe lângă Oficiul Mărcilor din Benelux sau care au făcut obiectul unei înregistrări internaționale care produce efecte într‑un stat membru” (sublinierea noastră, a se vedea de asemenea articolul 15, intitulat „Dispoziții speciale privind mărcile colective, mărcile de garantare și mărcile de certificare”). Această luare în considerare a mărcii de garantare sau de certificare a fost menținută în Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25) și noțiunea a fost definită la articolul 27 din Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1).
(
7
)	Sublinierea noastră.
(
8
)	A se vedea în acest sens Rodhain, Ph., „La nouvelle marque de l’Union européenne: version 2.0 ou simple mise à jour?”, Revue Lamy droit de l’immatériel, 2016, nr. 127, p. 45-51, în special p. 49.
(
9
)	Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, EU:C:2002:651, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
10
)	Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul (C‑40/01, EU:C:2003:145, punctul 36).
(
11
)	Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 40). Sublinierea noastră.
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 58), Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 77), precum și Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 38). A se vedea, cu privire la recunoașterea acestor noi funcții ale mărcii, Bonet, G., „Les trois âges de la fonction de la marque. Selon la jurisprudence de la Cour de justice”, Propriétés intellectuelles, 2012, nr. 43, p. 154-160.
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, EU:C:2002:651, punctul 51), Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 58), precum și Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 77).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 65), precum și Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 79).
(
15
)	A se vedea în acest sens, cu privire la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 89/104, Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, EU:C:2002:651, punctul 54). Referirea la scopuri pur descriptive a fost definită de Curte ca însemnând scopurile care vizează să facă cunoscute caracteristicile produsului [Hotărârea din 14 mai 2002, Hölterhoff (C‑2/00, EU:C:2002:287, punctul 16)].
(
16
)	Punctul 21 [cu privire la articolul 5 alineatul (1) litera (a) din Directiva 89/104].
(
17
)	Punctul 22 [cu privire la articolul 5 alineatul (1) litera (b) din Directiva 89/104].
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 78). Interpretarea literală a articolului 9 din Regulamentul nr. 207/2009 este confirmată de considerentul (8) al acestui regulament. Astfel, acesta are în vedere o protecție „absolută” a mărcii în caz de identitate între marcă și semn și între produse sau servicii, însă ia în considerare protecția mărcii în caz de similitudine doar în relație cu riscul de confuzie [a se vedea în acest sens, cu privire la articolul 5 alineatul (1) din Directiva 89/104, Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 59)].
(
19
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2009, L’Oréal și alții (C‑487/07, EU:C:2009:378, punctul 63), Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 88), precum și Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 46).
(
20
)	A se vedea punctul 9 din cererea de decizie preliminară.
(
21
)	A se vedea punctul 12 din cererea de decizie preliminară. Incidența existenței controlului face obiectul celei de a doua întrebări adresate.
(
22
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, EU:C:2002:651, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
23
)	A se vedea în acest sens Bonet, G., „Les trois âges de la fonction de la marque. Selon la jurisprudence de la Cour de justice”, Propriétés intellectuelles, 2012, nr. 43, p. 154-160, în special p. 159. Unii autori merg chiar până la a susține că marca nu exercită nicio funcție autonomă de garantare a calității. Dacă marca ar exercita această funcție, ar fi prin intermediul funcției de garantare a identității originii, „constanța provenienței garantând în principiu, dar totuși nu în mod necesar, o constanță a calității” (a se vedea Passa, J., „Les nouvelles fonctions de la marque dans la jurisprudence de la cour de justice: Portée? Utilité?”, Cahiers de droit de l’entreprise, ianuarie 2012, dosarul 5). Din această perspectivă, funcția de calitate constituie un aspect sau un dezmembrământ al funcției de garantare a identității originii.
(
24
)	A se vedea în acest sens Riehle, G., Trade Mark Rights and Remanufacturing in the European Community, ICC Studies, vol. 22, Verlag C. H. Beck, München, 2003, p. 50.
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, EU:C:2010:159, punctul 84). Sublinierea noastră.
(
26
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 noiembrie 2002, Arsenal Football Club (C‑206/01, EU:C:2002:651, punctul 59).
(
27
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 2011, Interflora și Interflora British Unit (C‑323/09, EU:C:2011:604, punctul 51).
(
28
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 martie 2010, BergSpechte (C‑278/08, EU:C:2010:163, punctul 25).
(
29
)	A se vedea punctele 12 și 13 din cererea de decizie preliminară.
(
30
)	Precum în Regulamentul 2015/2424.