62024CJ0239
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
26 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Articolul 82 alineatul (2) TFUE – Competența de legiferare a Uniunii – Directiva 2012/29/UE – Norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității – Articolul 2 alineatul (1) litera (a) – Noțiunea de «victimă» – Competența extrateritorială a instanțelor penale ale unui stat membru – Inaplicabilitatea acestei directive”
În cauza C‑239/24 [Aurnois] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), prin decizia din 12 decembrie 2023, primită de Curte la 2 aprilie 2024, în procedura declanșată de
FP,
LD,
cu participarea:
Procurorului federal,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii S. Rodin, N. Piçarra (raportor) și N. Fenger, judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru FP și LD, de M. Alié, avocate;
–
pentru Procurorul federal, de A. d’Oultremont, magistrat federal;
–
pentru guvernul ceh, de A. Pagáčová, M. Smolek și J. Vláčil, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de L. Fiandaca, avvocato dello Stato;
–
pentru Comisia Europeană, de J. Hottiaux și J. Vondung, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului (JO 2012, L 315, p. 57).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri declanșate în Belgia de FP și de LD împotriva mai multor conducători ai Regatului Arabiei Saudite pentru crime împotriva umanității care ar fi fost săvârșite împotriva surorii lor, SX, resortisantă saudită și militantă pentru drepturile femeilor.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Dreptul primar
3
Articolul 82 alineatul (2) TFUE prevede:
„În măsura în care este necesar pentru a facilita recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea polițienească și judiciară în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, Parlamentul European și Consiliul, hotărând prin directive în conformitate cu procedura legislativă ordinară, pot stabili norme minime. Aceste norme minime iau în considerare diferențele existente între tradițiile juridice și sistemele de drept ale statelor membre.
Acestea se referă la:
(a)
admisibilitatea reciprocă a probelor între statele membre;
(b)
drepturile persoanelor în procedura penală;
(c)
drepturile victimelor criminalității;
(d)
alte elemente speciale ale procedurii penale pe care Consiliul le‑a identificat în prealabil printr‑o decizie; pentru adoptarea acestei decizii, Consiliul hotărăște în unanimitate, după aprobarea Parlamentului European.
Adoptarea normelor minime prevăzute la prezentul alineat nu împiedică statele membre să mențină sau să adopte un nivel mai ridicat de protecție a persoanelor.”
Directiva 2012/29
4
Considerentele (3), (4), (13) și (50) ale Directivei 2012/29 au următorul cuprins:
„(3)
Articolul 82 alineatul (2) din [TFUE] prevede instituirea unor norme minime aplicabile în statele membre în vederea facilitării recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și a cooperării polițienești și judiciare în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, în special cu privire la drepturile victimelor criminalității.
(4)
[…] prezenta directivă urmărește să revizuiască și să completeze principiile stabilite în Decizia‑cadru 2001/220/JAI [a Consiliului din 15 martie 2001 privind statutul victimelor în cadrul procedurilor penale (JO 2001, L 82, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 104)] și să determine progrese semnificative în ceea ce privește nivelul de protecție a victimelor în întreaga Uniune, în special în cadrul procedurilor penale.
[…]
(13)
Prezenta directivă se aplică în privința infracțiunilor săvârșite în Uniune și procedurilor penale care se desfășoară în Uniune. Directiva conferă drepturi victimelor infracțiunilor extrateritoriale numai în legătură cu procedurile penale care se desfășoară în Uniune. Plângerile formulate în fața autorităților competente din afara Uniunii, precum ambasadele, nu dau naștere obligațiilor prevăzute de prezenta directivă.
[…]
(50)
Obligația prevăzută de prezenta directivă de a transmite plângerile nu ar trebui să aducă atingere competenței statelor membre de a institui proceduri și nu aduce atingere normelor conflictuale de competență, astfel cum prevede Decizia‑cadru 2009/948/JAI a Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind prevenirea și soluționarea conflictelor referitoare la exercitarea competenței în cadrul procedurilor penale [JO 2009, L 328, p. 42].”
5
Potrivit articolului 1 alineatul (1) primul paragraf, această directivă are ca scop să garanteze faptul că victimele criminalității beneficiază de informații, de sprijin și protecție adecvate și sunt în măsură să participe în procedurile penale.
6
Articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată stabilește printre altele următoarele definiții:
„(a)
«victimă» înseamnă:
(i)
o persoană fizică ce a suferit un prejudiciu, inclusiv o vătămare a integrității sale fizice, mentale sau emoționale sau un prejudiciu economic, cauzate în mod direct de o infracțiune;
(ii)
membrii familiei unei persoane al cărei deces a fost cauzat în mod direct de o infracțiune și care au suferit prejudicii în urma decesului persoanei respective;
(b)
«membri de familie» înseamnă soțul/soția, persoana care conviețuiește cu victima, fiind angajată într‑o relație intimă și gospodărind împreună cu aceasta de o manieră stabilă și continuă, rudele în linie directă, frații și surorile, precum și persoanele aflate în întreținerea victimei.”
Dreptul belgian
7
Articolul 10 din loi du 17 avril 1878 contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (Legea din 17 aprilie 1878 cuprinzând titlul preliminar al Codului de procedură penală) (Moniteur belge din 25 aprilie 1878, p. 1265), în versiunea aplicabilă în litigiul principal (denumit în continuare „TPCPP”), prevede:
„Cu excepția cazurilor prevăzute la articolele 6 și 7 alineatul 1, poate fi urmărit penal în Belgia orice străin care a săvârșit în afara teritoriului regatului:
[…]
1 bis
o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar menționată în volumul II titlul I bis din Codul penal, săvârșită împotriva unei persoane care, la data faptelor, este resortisant belgian sau refugiat recunoscut în Belgia și care are reședința obișnuită pe acest teritoriu, în sensul [Convenției privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951] [Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954), intrată în vigoare la 22 aprilie 1954 și completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967, intrat în vigoare la 4 octombrie 1967], sau o persoană care locuiește efectiv, în mod curent și legal în Belgia de cel puțin trei ani.
Urmărirea penală, inclusiv cercetarea, poate fi făcută, după analiza eventualelor plângeri, doar la cererea Procurorului federal.
Odată sesizat cu plângere în temeiul paragrafelor precedente, Procurorul federal îi solicită judecătorului de instrucție să soluționeze această plângere, cu excepția cazului în care:
1
plângerea este vădit nefondată sau
2
faptele menționate în plângere nu corespund niciuneia dintre infracțiunile prevăzute în volumul II titlul I bis din Codul penal sau
3
această plângere nu poate conduce la o acțiune penală admisibilă sau
[…]
În cazul în care Procurorul federal consideră că sunt îndeplinite una sau mai multe dintre condițiile prevăzute la punctele 1, 2 și 3 de la al treilea paragraf, acesta se adresează chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles [Camera de instrucție din cadrul Curții de Apel din Bruxelles] pentru a solicita constatarea faptului că nu este necesar să se înceapă urmărire penală sau că acțiunea penală nu poate fi pusă în mișcare, după caz. Procurorul federal este singurul ascultat.
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
8
La 2 decembrie 2021, FP și LD (denumite în continuare „persoanele vătămate”) au depus o plângere la Parchetul Federal împotriva mai multor conducători ai Regatului Arabiei Saudite pentru crime împotriva umanității prevăzute de Codul penal belgian, săvârșite împotriva surorii lor, SX, resortisantă saudită și militantă pentru drepturile femeilor. Persoanele vătămate au denunțat astfel represiunea exercitată de regimul saudit atât față de sora lor, cât și față de numeroase alte persoane care ar fi fost victime ale arestărilor și reținerilor arbitrare și ilegale, ale torturilor, ale tratamentelor inumane, ale disparițiilor forțate și ale asasinatelor.
9
Din decizia de trimitere reiese că persoanele vătămate susțin că au calitatea nu doar de victime indirecte, ci și de victime directe ale încălcărilor grave ale dreptului internațional umanitar care ar fi fost săvârșite asupra surorii lor. Astfel, în calitatea lor de persoane apropiate unei persoane vizate de asemenea încălcări, ar putea suferi o vătămare a integrității lor mentale sau emoționale ca urmare a impactului psihologic și a traumatismului cauzate de aceste încălcări, precum și o pierdere materială, în special în cazul unei incapacități de muncă rezultate dintr‑un asemenea traumatism.
10
Drept urmare, persoanele vătămate susțin că sunt „victime” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2012/29 și invocă faptul că această noțiune este inclusă în cea de „persoană împotriva căreia a fost săvârșită o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar”, astfel cum rezultă aceasta din articolul 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP. În plus, întrucât faptele denunțate au avut loc între anii 2018 și 2021, adică după ce persoanele vătămate au fost înregistrate ca rezidente în Belgia, aceste persoane ar îndeplini totodată criteriile enunțate în cea din urmă dispoziție pentru ca o persoană, care nu este resortisant național, să fie urmărită penal în Belgia pentru fapte săvârșite în afara teritoriului național.
11
Sesizat cu plângerea menționată la punctul 8 din prezenta hotărâre, Procurorul federal s‑a adresat Camerei de instrucție din cadrul cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles, Belgia), care este instanța de trimitere, cu propunerea de a se constata necompetența instanțelor belgiene și imposibilitatea de punere în mișcare a acțiunii penale, în temeiul articolului 10 al patrulea paragraf din TPCPP. În opinia sa, nu sunt îndeplinite condițiile prevăzute de primul paragraf punctul 1 bis al acestui articol în ceea ce privește infracțiunile săvârșite în Arabia Saudită împotriva surorii persoanelor vătămate. Procurorul federal a refuzat astfel să le recunoască calitatea de „persoane împotriva cărora a fost săvârșită o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar” în virtutea articolului 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP.
12
Instanța de trimitere explică faptul că, în conformitate cu articolul 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP, competența personală pasivă a instanțelor belgiene în privința crimelor săvârșite în afara teritoriului național de o altă persoană decât un resortisant național este admisă atunci când, pe de o parte, faptele denunțate constituie o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar și, pe de altă parte, această încălcare a fost săvârșită împotriva unei persoane care are cetățenia belgiană, care beneficiază de statutul de refugiat în Belgia sau care are reședința în acest stat membru de cel puțin trei ani.
13
Această instanță constată că SX, sora persoanelor vătămate, a fost victima unor crime care ar putea prima facie să constituie o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar, dar că ea nu avea, la momentul faptelor, de cetățenia belgiană, nu beneficia de statutul de refugiat în Belgia și nici nu avea reședința pe teritoriul acestui stat membru. În aceste condiții, competența extrateritorială a instanțelor belgiene ar trebui exclusă în temeiul articolului 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP.
14
Instanța menționată subliniază că, pentru stabilirea competenței extrateritoriale a instanțelor belgiene, acest articol 10 primul paragraf punctul 1 bis nu face referire la noțiunea de „victimă”, directă sau indirectă, ci la cea de „persoană împotriva căreia a fost săvârșită o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar” și care, „la data faptelor, este resortisant belgian sau refugiat recunoscut în Belgia și care are reședința obișnuită pe acest teritoriu”. Ea precizează că această ultimă noțiune impune existența unei legături stricte cu Belgia pentru a împiedica depunerea de plângeri de către persoane care se stabilesc pe teritoriul național doar cu scopul de a sesiza instanțele belgiene cu privire la infracțiuni ale căror victime pretind că au fost în afara acestui teritoriu.
15
În măsura în care persoanele vătămate au invocat, pe de o parte, că ele trebuie calificate drept „victime” în sensul articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2012/29 și, pe de altă parte, că această noțiune trebuie înțeleasă ca fiind inclusă în noțiunea de „persoană împotriva căreia a fost săvârșită o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar”, astfel cum rezultă aceasta din articolul 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP, instanța de trimitere consideră că este necesară interpretarea acestui articol 2 alineatul (1) litera (a) pentru a se stabili aplicabilitatea acestei ultime noțiuni și, prin urmare, pentru a decide dacă, în speță, sunt îndeplinite condițiile de inițiere a unei acțiuni penale în Belgia.
16
Această instanță arată însă că Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia) a statuat, într‑o hotărâre din 17 decembrie 2003, că nu există nicio normă de drept internațional care să impună Regatului Belgiei să exercite o competență universală în materie de crime împotriva umanității și constată, pe de altă parte, că atât articolul 5 din Convenția împotriva torturii și altor pedepse ori tratamente cu cruzime, inumane sau degradante din 10 decembrie 1984 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 1465, p. 85, nr. 24841 (1987)] că articolul 9 din Convenția internațională pentru protecția tuturor persoanelor împotriva disparițiilor forțate din 20 decembrie 2006 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 2716, p. 3, nr. 48088 (2010)] prevede posibilitatea statelor care sunt părți de a‑și stabili competența jurisdicțională pasivă numai „atunci când consideră adecvat”.
17
În aceste condiții, cour d’appel de Bruxelles (Curtea de Apel din Bruxelles) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2 [alineatul (1) litera (a) punctul (i)] din Directiva [2012/29] trebuie interpretat în sensul că include în noțiunea de «victime» și conferă acces la drepturile prevăzute de [această] directivă membrilor familiei apropiați ai unei persoane care, în cadrul unei încălcări grave a dreptului internațional umanitar, ar fi făcut obiectul unei dispariții forțate sau al unor fapte de tortură, ținând seama de Convenția internațională pentru protecția tuturor persoanelor împotriva disparițiilor forțate [din 20 decembrie 2006] și de Convenția Organizației Națiunilor Unite împotriva torturii [și altor pedepse ori tratamente cu cruzime, inumane sau degradante din 10 decembrie 1984]?
2)
Articolul 2 [alineatul (1) litera (a) punctul (i)] din Directiva [2012/29] trebuie interpretat în sensul că include în noțiunea de «victime» și conferă acces la drepturile prevăzute de [această] directivă membrilor familiei care ar fi suferit o vătămare a integrității lor mentale sau emoționale sau o pierdere materială care ar fi fost cauzată în mod direct de o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar care a vizat în principal un membru apropiat?”
Cu privire la procedura în fața Curții
18
Prin cererea de informații din 29 mai 2024, Curtea a solicitat instanței de trimitere să precizeze motivele pentru care consideră că există o legătură între litigiul principal, în ceea ce privește competența extrateritorială prevăzută de dreptul belgian pentru crimele împotriva umanității, și dispozițiile Directivei 2012/29.
19
Printr‑o scrisoare primită la grefa Curții la 11 iulie 2024, instanța de trimitere a informat Curtea că a stabilit organizarea unei ședințe la data de 12 noiembrie 2024 pentru a pune în discuția părților din litigiul principal întrebarea astfel adresată de Curte, precizând totodată că nu va fi în măsură să răspundă la această cerere de informații decât după această ședință.
20
La 12 iulie 2024, președintele Curții, după ascultarea avocatei generale și a judecătorului raportor, a decis să suspende procedura până la primirea unui răspuns din partea instanței de trimitere la cererea de informații sus‑menționată.
21
La 29 ianuarie 2025, ca răspuns la aceeași cerere de informații, instanța de trimitere a comunicat Curții observațiile scrise depuse de persoanele vătămate și de Procurorul federal.
22
La 5 februarie 2025, președintele Curții, după ascultarea avocatei generale și a judecătorului raportor, a decis să depună la dosar documentele înaintate de instanța de trimitere, să le notifice părților din cauza principală, precum și persoanelor interesate împreună cu cererea de informații și să reia procedura.
Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
23
Procurorul federal susține că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă. Comisia își exprimă de asemenea îndoielile cu privire la admisibilitatea acestei cereri.
24
Potrivit Procurorului federal, nicio dispoziție din Directiva 2012/29 nu are vocația de a stabili condițiile de admisibilitate a acțiunii penale exercitate în fața instanțelor lor naționale pentru infracțiuni săvârșite în afara teritoriului național, astfel încât articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din această directivă, care face obiectul întrebărilor preliminare, nu ar fi aplicabil în litigiul principal. În aceste condiții, problema dacă această dispoziție trebuie interpretată în sensul că un membru de familie apropiat al unei victime a unei încălcări grave a dreptului internațional umanitar poate să fie de asemenea considerat „victimă” și, prin urmare, să beneficieze de drepturile definite de directiva menționată nu ar avea relevanță pentru soluționarea acestui litigiu.
25
Comisia arată că Directiva 2012/29 nu cuprinde nicio dispoziție referitoare la stabilirea competenței instanțelor statelor membre în materie penală și că nu se aplică decât în cazul procedurilor penale în care s‑a stabilit deja o astfel de competență. În general, în dreptul Uniunii nu se regăsește nicio normă relevantă pentru interpretarea unei dispoziții de drept național referitoare la competența jurisdicțională extrateritorială în materie penală, precum dispoziția în discuție în litigiul principal.
26
Pe de altă parte, Comisia își justifică îndoielile cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară prin faptul că, în răspunsul la cererea de informații amintită la punctul 18 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere nu s‑a pronunțat în mod explicit cu privire la motivele pentru care ea consideră că există o legătură între litigiul principal și dispozițiile acestei directive, limitându‑se să transmită observațiile scrise ale persoanelor vătămate și ale Procurorului federal în această privință.
27
Potrivit unei jurisprudențe constante, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub răspunderea sa și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei cereri de decizie preliminară formulate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 38, precum și jurisprudența citată).
28
În speță, instanța de trimitere ridică în esență problema dacă noțiunea de „persoană împotriva căreia a fost săvârșită o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar”, astfel cum rezultă ea din articolul 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP, trebuie înțeleasă ca incluzând noțiunea de „victimă”, definită la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2012/29, a cărei interpretare o solicită pentru a decide dacă sunt îndeplinite condițiile pentru punerea în mișcare a unei acțiuni penale în Belgia. În ipoteza în care Curtea ar considera că această directivă este aplicabilă în litigiul principal, interpretarea acestei noțiuni de „victimă” ar avea o influență asupra soluționării acestui litigiu.
29
Întrucât nu este evident că interpretarea Directivei 2012/29 nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, obiecția întemeiată pe inaplicabilitatea acestei directive nu privește admisibilitatea cererii de decizie preliminară, ci ține de fondul întrebărilor adresate [a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil), C‑548/21, EU:C:2024:830, punctul 67, precum și Hotărârea din 17 octombrie 2024, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, punctul 48].
Cu privire la întrebările preliminare
30
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2012/29 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „victimă” prevăzută de această dispoziție îi include pe membrii familiei apropiați ai unei persoane care au suferit o încălcare gravă a dreptului internațional umanitar sau cel puțin pe aceia dintre ei care au suferit fie o vătămare a integrității lor mentale sau emoționale, fie un prejudiciu economic, cauzate în mod direct de această încălcare.
31
Astfel cum s‑a arătat la punctul 28 din prezenta hotărâre, această instanță este chemată, în cadrul litigiului cu care este sesizată, să interpreteze o dispoziție de drept național, și anume articolul 10 primul paragraf punctul 1 bis din TPCPP, care stabilește competența instanțelor naționale de a se pronunța cu privire la încălcări grave ale dreptului internațional umanitar săvârșite în afara teritoriului național împotriva unei persoane care are cetățenia belgiană, care beneficiază de statutul de refugiat în Belgia sau care are reședința în acest stat membru de cel puțin trei ani. În acest scop, instanța menționată urmărește în esență să afle dacă această dispoziție trebuie interpretată în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) din Directiva 2012/29.
32
În acest context, trebuie să se examineze, cu titlu introductiv, dacă Directiva 2012/29 este aplicabilă într‑un litigiu care privește competența instanțelor penale ale unui stat membru de a se pronunța cu privire la fapte săvârșite în afara teritoriului său, lucru care ar putea afecta domeniul de aplicare al dispozițiilor de drept național care prevăd o astfel de competență.
33
Este important de amintit că această directivă a fost adoptată în temeiul articolului 82 alineatul (2) TFUE. Astfel cum reiese din considerentul (3) al directivei amintite, această dispoziție din Tratatul FUE abilitează legiuitorul Uniunii să instituie norme minime aplicabile în statele membre în vederea facilitării recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și a cooperării polițienești și judiciare în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, în special cu privire la drepturile victimelor criminalității, dar și cu privire la drepturile persoanelor în procedura penală și la admisibilitatea reciprocă a probelor între statele membre, astfel cum se prevede la acest articol 82 alineatul (2) literele (a)-(c).
34
În această privință, este necesar să se arate că Directiva 2012/29 stabilește, după cum indică titlul său, norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității. Considerentul (4) al acestei directive precizează că ea urmărește să revizuiască și să completeze principiile stabilite în Decizia‑cadru 2001/220 și să determine progrese semnificative în ceea ce privește nivelul de protecție a victimelor în întreaga Uniune, în special în cadrul procedurilor penale.
35
Potrivit articolului 1 alineatul (1) primul paragraf din Directiva 2012/29, aceasta are ca scop să garanteze faptul că victimele criminalității beneficiază de informații, de sprijin și protecție adecvate și sunt în măsură să participe în procedurile penale.
36
În scopul aplicării acestei directive, noțiunea de „victimă” este definită la articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (i) ca desemnând o persoană fizică ce a suferit un prejudiciu, inclusiv o vătămare a integrității sale fizice, mentale sau emoționale sau un prejudiciu economic, cauzate în mod direct de o infracțiune. Această noțiune include de asemenea, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) litera (a) punctul (ii) din directiva menționată, membrii familiei unei persoane al cărei deces a fost cauzat în mod direct de o infracțiune și care au suferit prejudicii în urma decesului persoanei respective. Pe de altă parte, articolul 2 alineatul (1) litera (b) din aceeași directivă definește „membrii familiei” ca fiind soțul/soția, persoana care conviețuiește cu victima, fiind angajată într‑o relație intimă și gospodărind împreună cu aceasta de o manieră stabilă și continuă, rudele în linie directă, frații și surorile, precum și persoanele aflate în întreținerea victimei.
37
Directiva 2012/29 prevede în esență o serie de drepturi de care trebuie să beneficieze aceste victime în cadrul procedurilor penale naționale. În primul rând, în materie de informare și de sprijin, această directivă stabilește printre altele dreptul de a înțelege și de a se face înțeles, dreptul de a primi informații încă de la primul contact cu o autoritate competentă și informații cu privire la propria cauză. În al doilea rând, în ceea ce privește participarea la procedura penală, directiva menționată prevede, printre altele, dreptul de a fi audiat și dreptul la asistență juridică. În al treilea rând, în ceea ce privește protecția victimelor, inclusiv a victimelor cu nevoi speciale, precum și a copiilor, aceeași directivă garantează dreptul la evitarea contactului dintre victimă și autorul infracțiunii, precum și dreptul la protecția vieții private.
38
Numai considerentul (13) al Directivei 2012/29 se referă la „victimele infracțiunilor extrateritoriale”, precizând că această directivă nu conduce la aplicarea obligațiilor prevăzute de aceasta decât în privința procedurilor penale care se desfășoară în Uniune. Conferirea de drepturi acestor victime presupune, așadar, ca statele membre să își fi exercitat competența de a începe urmărirea penală. Astfel cum au arătat în mod întemeiat Procurorul federal și Comisia în observațiile lor scrise, directiva se aplică numai în procedurile penale în care s‑a stabilit în prealabil existența unei asemenea competențe.
39
Această constatare este confirmată de considerentul (50) al aceleiași directive, din care reiese că aceasta nu aduce atingere competenței statelor membre de a iniția proceduri și nici normelor de conflict de competență aplicabile în procedurile penale, astfel cum sunt definite de Decizia‑cadru 2009/948.
40
Având în vedere ansamblul motivelor care precedă, Directiva 2012/29 trebuie interpretată în sensul că nu este aplicabilă într‑un litigiu care privește competența instanțelor penale ale unui stat membru de a se pronunța cu privire la fapte săvârșite în afara teritoriului acestuia și nu poate afecta domeniul de aplicare al dispozițiilor de drept național care prevăd o astfel de competență.
Cu privire la cheltuielile de judecată
41
Întrucât, în privința părților din cauza principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Directiva 2012/29/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2012 de stabilire a unor norme minime privind drepturile, sprijinirea și protecția victimelor criminalității și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2001/220/JAI a Consiliului
trebuie interpretată în sensul că
nu este aplicabilă într‑un litigiu care privește competența instanțelor penale ale unui stat membru de a se pronunța cu privire la fapte săvârșite în afara teritoriului acestuia și nu poate afecta domeniul de aplicare al dispozițiilor de drept național care prevăd o astfel de competență.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.