62024CC0215
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 5. června 2025 (
1
)
Věc C‑215/24 [Fira] (
i
)
YX,
za účasti:
Ministério Público
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (okresní soud v Portu – místní trestní soud ve Vila Nova de Gaia, Portugalsko (Portugalsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí 2008/909/SVV – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Zásada vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech ukládajících trest odnětí svobody nebo opatření spojené se zbavením osobní svobody – Evropský zatýkací rozkaz – Postupy předávání mezi členskými státy – Podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody justičními orgány podle vnitrostátního práva vykonávajícího státu“
I. Úvod
1.
V prostoru svobody, bezpečnosti a práva Unie si osoba odsouzená v jednom členském státě k trestu odnětí svobody může jí uložený trest vykonat v jiném členském státě, zejména pokud by to přispělo ke společenské rehabilitaci uvedené osoby (
2
).
2.
Projednávaná věc se týká osoby, která byla odsouzena za trestný čin v Portugalsku, ale nyní pobývá ve Španělsku. Na základě rámcového rozhodnutí 2008/909/SVV (
3
) se španělské orgány rozhodly uznat a vykonat trest odnětí svobody, který uložil Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (okresní soud v Portu – místní trestní soud ve Vila Nova de Gaia, Portugalsko) (dále jen „portugalský soud).
3.
Juzgado Central de lo Penal n.° 1 de Madrid (ústřední trestní soud č. 1 v Madridu, Španělsko) (dále jen „španělský soud“) však změnil uložený trest tak, že podmíněně na dobu dvou let odložil výkon trestu odnětí svobody o délce šesti měsíců.
4.
Portugalský soud, který je předkládajícím soudem, si klade otázku, zda je taková změna na základě rámcového rozhodnutí 2008/909 možná.
5.
Podstatou neshody mezi zúčastněnými je to, zda rozhodnutí o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody může být součástí výkonu rozsudku, jak tvrdí španělská vláda, nebo zda takové rozhodnutí mění podstatu dotčeného rozsudku, což tvrdí portugalská vlády a Evropská komise.
II. Skutkový stav v původním řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
6.
Dne 9. října 2018 byl YX v Portugalsku uložen trest odnětí svobody v trvání šesti měsíců za spáchání trestného činu daňového úniku, který byl kvalifikován a sankcionován podle Decreto-Lei n.o 20-A/90 (nařízení s mocí zákona č. 20-A/90) ze dne 15. ledna 1990. Uvedený trest byl nahrazen peněžitým trestem ve výši 180 denních sazeb (
4
).
7.
YX však uvedený peněžitý trest nezaplatil ani nepředložil žádné důkazy prokazující, že za nezaplacení peněžitého trestu neodpovídá. Z uvedeného důvodu soud v souladu s Código Penal (portugalský trestní zákoník (
5
)) náhradní trest zrušil a nařídil výkon původního trestu odnětí svobody (
6
).
8.
Uvedený trest odnětí svobody však nemohl být v Portugalsku vykonán, neboť se nepodařilo YX nalézt, aby mu mohl být v uvedeném členském státě doručen zatýkací rozkaz. V důsledku uvedených skutečností byl YX pro účely uloženého trestu prohlášen za skrývajícího se.
9.
O několik let později bylo zjištěno, že YX se nachází ve Španělsku. Dne 22. února 2022 tedy příslušné portugalské orgány vydaly na základě rámcového rozhodnutí 2002/584/SVV (
7
) evropský zatýkací rozkaz (dále jen „EZR“), v němž bylo požadováno předání dotčeného za účelem výkonu trestu odnětí svobody v délce šesti měsíců, k němuž byl odsouzen.
10.
Článek 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 stanoví důvod, pro který je možné odmítnout výkon EZR, pokud má vyžádaná osoba trvalé bydliště ve vykonávajícím státě a přeje si trest v tomto uvedeném státě vykonat. S odvoláním na uvedený důvod španělské orgány odmítly vykonat EZR a zavázaly se uznat trest uložený portugalským soudem a vykonat jej ve Španělsku.
11.
Dne 11. října 2023 španělský soud podle článku 80 španělského Código Penal (španělský trestní zákoník) (
8
) výkon trestu odnětí svobody v délce šesti měsíců, který byl YX uložen, podmíněně odložil na dobu dvou let a o uvedeném rozhodnutí vyrozuměl portugalské orgány.
12.
Ministério Público (Portugalské státní zastupitelství) nemohlo s rozhodnutím španělského soudu o podmíněném odložení výkonu trestu souhlasit. Obrátilo se tedy v uvedené záležitosti na Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (okresní soud v Portu – místní trestní soud ve Vila Nova de Gaia), který je předkládajícím soudem v projednávané věci. V rámci uvedeného řízení portugalské státní zastupitelství požádalo, aby byla Soudnímu dvoru podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
13.
Předkládající soud má za to, že soud vykonávajícího státu nemůže změnit rozhodnutí soudu vydávajícího státu tak, že nahradí rozhodnutí soudu, který vydal odsuzující rozsudek, svým vlastním rozhodnutím. Předkládající soud dodává, že přijetí takové změny trestu by bylo v rozporu se zásadami vzájemného uznávání a vzájemné důvěry. Podle uvedeného soudu španělské justiční orgány tím, že odmítly vykonat EZR, prohlásily, že jsou ochotny provést výkon trestu v plném rozsahu, aniž mohly změnit trest odnětí svobody na jiné opatření.
14.
Předkládající soud má rovněž za to, že španělské justiční orgány měly v každém případě vydávající stát předem vyrozumět o možnosti, že výkon trestu odnětí svobody může být podmíněně odložen, aby mohl vydávající stát reagovat.
15.
Za těchto okolností se Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (okresní soud v Portu – místní trestní soud ve Vila Nova de Gaia) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru Evropské unie následující předběžné otázky:
„1)
Může se vykonávající členský stát poté, co s ohledem na místo bydliště odsouzeného na základě čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 odmítl vykonat [EZR], a poté, co uznal odsuzující rozsudek, dovolávat použití vnitrostátního práva a své pravomoci jakožto vykonávajícího státu za účelem odkladu skutečného výkonu trestu odnětí svobody uloženého vystavujícím státem, i když už bylo zahájeno řízení o výkonu tohoto rozsudku?
2)
Může justiční orgán vykonávajícího státu změnit rozhodnutí justičního orgánu vydávajícího státu, které řádně nabylo právní moci, mimo případy stanovené v článku 8 a v čl. 17 odst. 1 a 2 rámcového rozhodnutí 2008/909?
3)
Musí být čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909 vykládán v tom smyslu, že vykonávajícímu státu umožňuje poskytnout odklad skutečného výkonu trestu odnětí svobody tím, že uplatní podmínky vnitrostátního práva, pokud tak v souladu se svým právem neučinily příslušné orgány vydávajícího státu?
V případě kladné odpovědi na předchozí otázky:
4)
Nebyly s ohledem na ustanovení článků 12 a 13 a čl. 17 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2008/909 španělské justiční orgány (vykonávající stát) povinny předem informovat vydávající stát o svém stanovisku, pokud jde o možnost odložit výkon trestu odnětí svobody, k němuž byla vyžádaná osoba odsouzena?“
16.
Španělská a portugalská vláda, jakož i Evropská komise předložily Soudnímu dvoru písemná vyjádření.
17.
Dne 19. března 2025 se konalo jednání, na němž uvedení zúčastnění přednesli ústní vyjádření.
III. Analýza
A.
Uvedení do problematiky
18.
Členský stát může odmítnout výkon EZR, pokud jde o výkon trestu odnětí svobody, pouze tehdy, když se zaváže sám provést výkon trestu uloženého soudem vydávajícího státu.
19.
Nemůže-li vykonávající stát z jakéhokoli důvodu trest odnětí svobody uložený soudem vydávajícího státu vykonat, musí vykonat EZR (
9
).
20.
Jediné výjimky, které umožňují vykonávajícímu státu odchýlit se od trestu uloženého soudem vydávajícího státu, jsou zakotveny v čl. 8 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2008/909. Uvedené výjimky se uplatní, pokud je trest uložený ve vydávajícím státě neslučitelný s právem vykonávajícího státu z důvodu délky nebo druhu trestu. V takové situaci musí přeměněný trest co nejvíce odpovídat původnímu trestu v mezích povolených právem vykonávajícího státu (
10
).
21.
Rozhodování o vině a posuzování přiměřenosti trestu jsou tedy prováděny ve vydávajícím státě a vykonávající stát nemůže provádět jejich opětovné posouzení (
11
).
22.
Z uvedeného důvodu měl Soudní dvůr ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ogňanov, za to, že článek 8 rámcového rozhodnutí 2008/909 musí být vykládán striktně a že ponechává vykonávajícímu státu jen omezené možnosti změny druhu nebo délky trestu vyneseného soudem vydávajícího státu (
12
).
23.
Zatímco odsouzení (tj. stanovení viny a rozhodnutí o přiměřeném trestu) spadá do pravomoci vydávajícího státu, výkon trestu spadá, jak uvádí čl. 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909, do pravomoci vykonávajícího státu.
24.
Zásada vzájemného uznávání, jak je upravena v rámcovém rozhodnutí 2008/909, je tedy uplatňována dvěma způsoby: vykonávající stát musí v zásadě uznat odsouzení provedené soudy vydávajícího státu, zatímco vydávající stát musí v zásadě uznat pravidla výkonu trestů v podobě, v níž platí ve vykonávajícím státě.
25.
Jádrem sporu v projednávané věci je skutečnost, že Španělské království si rozhodnutí o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody vykládá jako záležitost výkonu trestu, zatímco Portugalská republika, podporovaná Komisí, považuje rozhodnutí o podmíněném odkladu za záležitost spadající do rámce odsouzení.
26.
Odpověď na otázku, zda podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody představuje změnu nebo výkon takového trestu, která je podstatou prvních tří předběžných otázek, závisí na výkladu rámcového rozhodnutí 2008/909, zejména jeho článků 8 a 17. Tyto tři otázky tedy posoudím společně v rámci oddílu C tohoto stanoviska.
27.
Pokud podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody představuje změnu druhu původního trestu odnětí svobody, znamená to, že se použije článek 8 rámcového rozhodnutí 2008/909, který vykonávajícím španělským orgánům zakazuje trest odnětí svobody přeměnit tak, že jej změní na trest odnětí svobody s podmíněným odkladem výkonu trestu. Pokud je však podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody způsobem výkonu takového trestu, článek 8 rámcového rozhodnutí 2008/909 by se nepoužil. Vykonávající stát by naopak mohl rozhodnout o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody v rámci výkonu takového trestu podle článku 17 uvedeného rámcového rozhodnutí.
28.
Než přistoupím ke zmíněné analýze, budu se stručně věnovat námitce nepřípustnosti vznesené Španělským královstvím (B).
29.
Čtvrtá otázka je podmíněna kladnou odpovědí na první tři předběžné otázky. Vzhledem k tomu, že Soudnímu dvoru navrhnu, aby na uvedené otázky odpověděl záporně, není třeba na čtvrtou otázku odpovídat.
B.
K přípustnosti
30.
Španělská vláda zpochybnila přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Podle jejího názoru není zřejmé, jaký druh řízení probíhá před předkládajícím soudem, ani proč jsou odpovědi Soudního dvora relevantní pro původní řízení.
31.
Podle ustálené judikatury může Soudní dvůr odpovědět na předběžné otázky pouze, pokud může vnitrostátnímu soudu poskytnout užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jímž se zabývá (
13
).
32.
Zároveň z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že k otázkám týkajícím se unijního práva položeným vnitrostátními soudy se váže domněnka relevance. Soudní dvůr smí rozhodnutí o takové otázce odmítnout pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijní normy nemá žádný vztah k předmětu sporu v původním řízení (
14
).
33.
V rámci postupu upraveného rámcovým rozhodnutím 2008/909 musí orgány vydávajícího státu souhlasit s tím, že trest odnětí svobody bude vykonán vykonávajícím státem, vydáním osvědčení (
15
). Dokud nebyl ve vykonávajícím státě výkon trestu zahájen, může být toto osvědčení vzato zpět (
16
).
34.
I když tedy předkládající soud v projednávané věci bohužel v předkládacím rozhodnutí nevysvětlil, jaký je přesně předmět řízení, které před ním zahájilo státní zastupitelství, domněnka přípustnosti vyvrácena nebyla. Odpověď Soudního dvora by mohla předkládajícímu soudu pomoci rozhodnout, zda má být osvědčení vydáno nebo vzato zpět (pokud již bylo vydáno) (
17
).
35.
Není tedy zjevné, že by odpovědi na položené předběžné otázky nebyly nezbytné k tomu, aby předkládající soud rozhodl o sporu, který mu byl předložen. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky odpověděl.
C.
Podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody představuje změnu takového trestu
36.
Jsem toho názoru, že rozhodnutím, kterým se podmíněně odkládá trest odnětí svobody, se mění druh trestu.
37.
V tomto ohledu se tedy ztotožňuji s argumenty portugalské vlády a Komise, které tvrdily, že trest odnětí svobody a podmíněný trest odnětí svobody jsou dva různé druhy trestů.
38.
Rozhodnutí, kterým se podmíněně odkládá výkon trestu odnětí svobody, tudíž není záležitostí výkonu trestu, ale představuje spíše změnu takového trestu. Nespadá tedy do působnosti článku 17 rámcového rozhodnutí 2008/909. Článek 8 uvedeného rámcového rozhodnutí tedy Španělskému království zakazuje podmíněně odložit výkon trestu odnětí svobody uloženého portugalským soudem.
39.
Svůj postoj v této otázce podpořím argumentací vycházející ze znění relevantních ustanovení rámcového rozhodnutí 2008/909, jakož i jejich kontextu a účelu, a současně se vyjádřím k argumentům zúčastněných v řízení v projednávané věci.
1. Argumenty vycházející z článku 8 rámcového rozhodnutí 2008/909
40.
Diskuse o „druhu“ trestu vychází z článku 8 rámcového rozhodnutí 2008/909. Podle odstavce 1 uvedeného článku musí vykonávající stát v zásadě uznat a vykonat trest, tak jak byl vynesen soudem vydávajícího státu. Pouze v případě, že jeho právní řád neuznává tresty odnětí svobody určité délky (čl. 8 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2008/909) nebo určitého druhu (čl. 8 odst. 3 uvedeného rámcového rozhodnutí), může vykonávající stát trest „přeměnit“ (viz bod 20 tohoto stanoviska).
41.
Španělské trestní právo v zásadě uznává trest odnětí svobody v délce šesti měsíců. Podmíněný odklad, který mění druh takového trestu, tedy nemůže být odůvodněn na základě čl. 8 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2008/909.
42.
Kromě toho, považuje-li vykonávající stát za nezbytné přeměnit trest, jak je umožněno podle článku 8 rámcového rozhodnutí 2008/909, musí v souladu čl. 12 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí o svém rozhodnutí co nejrychleji vyrozumět vydávající stát. Tím umožní vydávajícímu státu, aby v případě, že s takovými přeměnami nesouhlasí, rozhodl, že osvědčení bere zpět.
43.
V projednávané věci španělské orgány neposkytly v souladu s článkem 12 rámcového rozhodnutí 2008/909 takové vyrozumění portugalským orgánům, neboť neměly za to, že by přeměnily druh uznaného trestu ve smyslu článku 8 uvedeného rámcového rozhodnutí. Portugalské orgány nicméně byly španělskými orgány vyrozuměny, že byl výkon trestu odnětí svobody podmíněně odložen.
44.
Rozdíl mezi opatřením, které představuje uložení trestu, a opatřením, které se týká jeho výkonu nebo uplatnění, není vždy jednoznačný (
18
).
45.
V projednávané věci španělská vláda tvrdí, že podmíněným odkladem se nezměnil „druh“ trestu. Stále se jedná o trest odnětí svobody o délce šesti měsíců, byť je jeho výkon podmíněně odložen se zkušební dobou v trvání dvou let.
46.
Podle mého názoru lze určité vodítko k problematice toho, zda došlo ke změně „druhu“ trestu, nalézt položením otázky, zda došlo ke změně takového aspektu trestu, který danou osobu zbavuje svobody. V tomto ohledu záleží podle mého názoru na tom, zda je odnětí svobody nevyhnutelné jako na základě trestu odnětí svobody, nebo podmíněné jako na základě podmíněného trestu odnětí svobody. Tento argument podporuje postoj portugalské vlády a Komise, podle kterého jsou trest odnětí svobody a podmíněný trest odnětí svobody dvěma tresty různého druhu.
47.
V kontextu projednávané věci je patrně možno říci, že portugalský soud poté, co konstatoval vinu YX, považoval za vhodné, aby YX trest odnětí svobody vykonal. Pokud by měl uvedený soud za to, že by výkon trestu odnětí svobody měl být podmíněně odložen, mohl uložit podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody (
19
). Vzájemné uznávání, na němž je založena spolupráce v trestních věcech, vyžaduje, aby orgány vykonávajícího státu přijaly rozhodnutí o vině a rozhodnutí o přiměřeném trestu, jak o nich rozhodl soud vydávajícího státu.
48.
Z toho vyplývá, že podmíněným odkladem výkonu trestu odnětí svobody, o němž rozhodl španělský soud, došlo ke změně druhu trestu odnětí svobody, který stanovil portugalský soud, jenž podmíněný odklad výkonu trestu nepředpokládal. Vzhledem k tomu, že španělský právní řád uznává tresty odnětí svobody v délce šesti měsíců, nemůže se Španělské království jakožto vykonávající stát dovolávat odstavce 2 ani odstavce 3 článku 8 rámcového rozhodnutí 2008/909 pro účely podmíněného odkladu výkonu takového trestu.
2. Argumenty vycházející z článku 17 rámcového rozhodnutí 2008/909
49.
Článek 17 rámcového rozhodnutí 2008/909 se týká výkonu trestu, který se v zásadě řídí právem vykonávajícího státu. Odstavce 3 a 4 uvedeného ustanovení se zabývají otázkou podmíněného propuštění z vězení.
50.
Španělská vláda v tomto ohledu uvedla, že podmíněný trest odnětí svobody se podobá předčasnému nebo podmíněnému propuštění z vězení. V obou případech trest odnětí svobody buď není vykonán vůbec, nebo je vykonán pouze částečně. V těchto případech je jak rozhodnutí o podmíněném odložení výkonu trestu odnětí svobody, tak rozhodnutí o předčasném propuštění z výkonu trestu odnětí svobody úzce spjato s osobní situací a chováním odsouzené osoby a může na ně být nahlíženo jako na opatření přispívající k lepší společenské rehabilitaci dotčené osoby.
51.
Předčasné nebo podmíněné propuštění je podle článku 17 rámcového rozhodnutí 2008/909 považováno za způsob výkonu trestu odnětí svobody a podle španělské vlády by vzhledem k podobnostem mělo totéž platit i pro podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody.
52.
Argumentace španělské vlády má sice jistou váhu, nicméně je rovněž zřejmé, že ač rámcové rozhodnutí 2008/909 v článku 17 upravuje předčasné propuštění, neodkazuje k podmíněnému odkladu výkonu trestu odnětí svobody.
53.
Důvodem, proč uvedené rámcové rozhodnutí upravuje otázku předčasného propuštění z vězení, je pravděpodobně skutečnost, že normotvůrce si byl vědom značných rozdílů mezi pravidly týkajícími se předčasného propuštění, která platí v jednotlivých členských státech. Zároveň nicméně platí, že k předčasnému propuštění nutně dochází až po zahájení výkonu trestu odnětí svobody, a lze jej tedy jen stěží chápat jinak než jako způsob výkonu trestu. V reakci na případné problémy, které by z výše uvedeného mohly vzniknout, stanoví čl. 17 odst. 3 povinnost vykonávajícího státu vyrozumět vydávající stát o pravidlech týkajících se předčasného nebo podmíněného propuštění a vydávající stát opravňuje ke zpětvzetí osvědčení, pokud s úpravou vykonávajícího státu v oblasti předčasného propuštění nesouhlasí (
20
). Zpětvzetí osvědčení není podle článku 13 rámcového rozhodnutí 2008/909 možné poté, co byl ve vykonávajícím státě výkonu trestu zahájen. Bylo tedy nezbytné stanovit legislativní řešení, které by vydávajícímu členskému státu umožňovalo odmítnout pravidla vykonávajícího členského státu umožňující předčasné propuštění před zahájením výkonu trestu ve vykonávajícím členském státě.
54.
Takovou možnost unijní normotvůrce pro případ podmíněného odkladu výkonu trestu odnětí svobody nestanovil.
55.
Podle mého názoru a na rozdíl od toho, co tvrdí španělská vláda, představuje volba normotvůrce spočívající v tom, že článek 17 řeší problémy vyplývající z rozdílů v pravidlech týkajících se předčasného propuštění, nikoli ovšem podmíněných trestů odnětí svobody, argument z hlediska (gramatického) výkladu, který hovoří ve prospěch odmítnutí názoru, podle něhož je podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody způsobem výkonu uvedeného trestu. Spíše nasvědčuje závěru, že unijní normotvůrce nechápal podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody jako způsob výkonu takového trestu, ale jako jiný trest.
56.
Takový závěr má oporu i v širším kontextu rámcového rozhodnutí 2008/909.
3. Argumenty vycházející z kontextu
57.
Téhož roku, kdy unijní normotvůrce přijal rámcové rozhodnutí 2008/909, přijal rovněž rámcové rozhodnutí 2008/947/SVV (
21
), které se vztahuje na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty.
58.
Jak uvedla Komise, uvedená dvě rámcová rozhodnutí mají odlišnou působnost a vzájemně se vylučují. Pokud justiční spolupráce zahrnuje uznání a výkon trestu odnětí svobody, jsou použitelná pravidla zakotvená v rámcovém rozhodnutí 2008/909. Pokud se justiční spolupráce týká uznávání a výkonu podmíněného trestu odnětí svobody, jsou použitelná pravidla obsažena v rámcovém rozhodnutí 2008/947.
59.
Takové legislativní řešení naznačuje, že unijní normotvůrce považuje podmíněný trest odnětí svobody a nepodmíněný trest odnětí svobody za dva různé druhy trestů.
60.
V projednávané věci orgány vykonávajícího státu i orgány vydávajícího státu postupovaly na základě rámcového rozhodnutí 2008/909.
4. Argumenty vycházející z účelu rámcového rozhodnutí 2008/909
61.
Závěr, že trest odnětí svobody by neměl být vykonávajícím státem měněn na podmíněný trest odnětí svobody, je v souladu s účelem rámcového rozhodnutí 2008/909.
62.
Jedním z cílů uvedeného nástroje je umožnit vzájemné uznávání trestů v oblasti trestního práva. Pokud členský stát na základě vzájemného uznávání souhlasí s výkonem rozsudku vydaného v jiném členském státě a neuplatňuje některý z důvodů pro odmítnutí výkonu takového rozsudku, měl by být výkon, jak poznamenala Komise, pouhým pokračováním věci zahájené ve vydávajícím státě (
22
).
63.
Souhlasím. Skutečnost, že k výkonu trestu odnětí svobody dochází v jiném členském státě, než ve kterém byl trest uložen, by neměla přeměňovat výkon uvedeného trestu, stejně jako by nebyl přeměněn rozsudek, pokud by měl být vykonán v jiném regionu téhož státu a v rámci působnosti jiného soudu, než který trest uložil. Ač se některá pravidla upravující výkon trestu mohou lišit, výkon trestu je pouhým pokračováním odsouzení.
64.
Zásada vzájemného uznávání, jak je vyjádřena v rámcovém rozhodnutí 2008/909, by proto měla v praxi vést k zautomatizování spolupráce mezi členskými státy v oblasti vymáhání práva. Její součástí by měla být povinnost vykonávajícího státu vykonat cizí rozsudky, aniž by zkoumal, zda by byl takový rozsudek vydán, kdyby řízení proběhlo podle vnitrostátního práva vykonávajícího státu (
23
).
65.
Pokud by vykonávající stát posuzoval otázku, zda trest uložený ve vydávajícím státě odpovídá trestu, který by byl uložen za stejný trestný čin ve vykonávajícím státě, mělo by to být považováno za v rozporu s cíli a duchem rámcového rozhodnutí 2008/909 (
24
).
66.
Jak vysvětlila španělská vláda, přestože je ve Španělsku možný podmíněný odklad výkonu trestu odnětí svobody ve dvou fázích: i) uložení trestu odnětí svobody; ii) odklad jeho výkonu, druhá fáze zasahuje do posouzení viny a přiměřeného trestu, které náleží soudu vydávajícího státu.
67.
Vykonávajícímu státu by nemělo být dovoleno rozhodovat o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody, pokud soud vydávajícího státu takový trest neuložil.
5. Argumenty vycházející z judikatury
68.
Nakonec je nutno zvážit argumenty španělské vlády uvedené v jejím písemném vyjádření a potvrzené na jednání, podle nichž její tvrzení, že rozhodnutí o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody je způsobem výkonu takového trestu, nikoli jeho změnou, podporují rozsudky Ardic (
25
) a Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (
26
).
69.
V uvedených rozsudcích Soudní dvůr rozhodl, že rozhodnutí o odvolání odkladu původně uloženého trestu odnětí svobody nemá vliv na povahu ani na výši trestů odnětí svobody uložených původními rozsudky, kterými byl dotčený pravomocně odsouzen (
27
).
70.
Portugalská vláda a Komise měly za to, že uvedené věci nejsou v projednávané věci relevantní, neboť se týkaly jiné otázky. S takovým názorem nemohu souhlasit. V uvedených věcech sice byl Soudní dvůr žádán, aby vyložil pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno [dané] rozhodnutí“, obsažený v čl. 4 rámcového rozhodnutí 2002/584, nicméně se v nich jednalo o podobné dilema, zda je odvolání podmíněného odkladu součástí odsouzení, nebo jen výkonem již uloženého trestu. Mám tedy za to, že uvedené věci jsou pro projednávanou věc relevantní.
71.
Nicméně ve shodě s Komisí jsem toho názoru, že rozhodnutí o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody dotčené v projednávané věci a odvolání podmíněného odkladu, o které se jednalo ve výše zmíněných rozsudcích, mají odlišnou povahu. Zatímco rozhodnutí výkon trestu odnětí svobody podmíněně odložit je součástí procesu odsouzení, který zahrnuje rozhodování o vině a přiměřeném trestu, odvolání podmíněného odkladu výkonu trestu je výkonem podmíněného trestu odnětí svobody, jehož podmínky již byly stanoveny ve fázi odsouzení.
72.
Z uvedeného důvodu skutečnost, že Soudní dvůr považoval odvolání podmíněného odkladu výkonu trestu odnětí svobody za způsob výkonu trestu, nebrání závěru, že naopak rozhodnutí výkon trestu odnětí svobody podmíněně odložit je součástí odsouzení.
6. Dílčí závěr
73.
Závěrem uvádím, že v unijním právu jsou podle mého názoru podmíněný trest odnětí svobody a nepodmíněný trest odnětí svobody dva různé druhy trestů. Vykonávající stát tudíž nemůže podmíněně odložit výkon trestu odnětí svobody v rámci vykonání trestu, který se zavázal uznat. Takový podmíněný odklad není záležitostí výkonu, který se řídí článkem 17 rámcového rozhodnutí 2008/909. Naopak mění se jím druh trestu, což je článkem 8 rámcového rozhodnutí 2008/909 v zásadě zakázáno.
74.
V konkrétní situaci dané v projednávané věci platí, že pokud si vykonávající stát nepřeje vykonat trest odnětí svobody, má možnost vykonat EZR a předat odsouzenou osobu vydávajícímu státu za účelem výkonu trestu ve vydávajícím státě.
75.
Po odmítnutí výkonu EZR podle čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí 2002/584 z důvodu místa pobytu odsouzené osoby a po uznání odsuzujícího rozsudku se však vykonávající stát nemůže dovolávat uplatnění své vnitrostátní právní úpravy, aby odložil skutečný výkon trestu odnětí svobody, který byl uložen vydávajícím státem.
76.
Tím, že rozhodl o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody, který byl jako přiměřený uložen portugalským soudem za daňový trestný čin spáchaný YX, nezahájil španělský soud výkon trestu, ale změnil trest v rozporu s článkem 8 rámcového rozhodnutí 2008/909. Jelikož výkon trestu nebyl dosud zahájen, mohou se portugalské orgány i nadále rozhodnout v tom smyslu, že osvědčení vezmou zpět.
IV. Závěry
77.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (okresní soud v Portu – místní trestní soud ve Vila Nova de Gaia, Portugalsko) odpověděl následovně:
„1)
Články 8 a 17 rámcového rozhodnutí Rady 2008/909/SVV ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii,
musí být vykládány v tom smyslu, že:
–
vykonávající členský stát se nemůže poté, co s ohledem na místo bydliště odsouzeného na základě čl. 4 odst. 6 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy odmítl vykonat evropský zatýkací rozkaz, a poté, co uznal odsuzující rozsudek, dovolávat uplatnění vnitrostátní právní úpravy, aby odložil skutečný výkon trestu odnětí svobody, který byl uložen vydávajícím státem;
–
justiční orgán vykonávajícího státu může změnit rozhodnutí justičního orgánu vydávajícího státu, které nabylo právní moci, pouze v případech stanovených v článku 8 odst. 2 a 3 rámcového rozhodnutí 2008/909. V tomto ohledu může vykonávající stát nahradit trest jiným trestem jiného druhu pouze, pokud právní řád vykonávajícího státu neuznává takový druh trestu, který byl původně uložen soudem vydávajícího členského státu.
2)
Článek 17 odst. 1 rámcového rozhodnutí 2008/909
musí být vykládán v tom smyslu, že vykonávajícímu státu neumožňuje uložit podmíněný odklad skutečného výkonu trestu odnětí svobody tím, že uplatní podmínky vnitrostátní právní úpravy, pokud tak v souladu se svým právem neučinily příslušné orgány vydávajícího státu.
3)
Vzhledem k odpovědím poskytnutým na předchozí otázku není třeba odpovídat na čtvrtou předběžnou otázku.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
2
) – Viz například rozsudek ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu) (C‑314/18, EU:C:2020:191; bod 51).
(
3
) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání rozsudků v trestních věcech, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, za účelem jejich výkonu v Evropské unii (Úř. věst. 2008, L 327, s. 27) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2008/909“).
(
4
) – Takové nahrazení peněžitého trestu odnětím svobody je možné, jak je vysvětleno v předkládacím rozhodnutí, na základě článku 45 portugalského trestního zákoníku.
(
5
) – V tomto ohledu předkládací rozhodnutí odkazuje na čl. 45 odst. 2 a čl. 49 odst. 3 portugalského trestního zákoníku.
(
6
) – Portugalská vláda dodatečně vysvětlila na jednání, že portugalský soudce nemá v takové situaci žádnou jinou možnost, než se vrátit k původnímu trestu odnětí svobody. Jak bylo vysvětleno, v tomto okamžiku již soudce nemohl rozhodnout o podmíněném odkladu výkonu trestu odnětí svobody.
(
7
) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2002/584“).
(
8
) – Uvedené ustanovení umožňuje soudům podmíněně odložit výkon trestu odnětí svobody na dobu od dvou do pěti let, pokud se jedná o trest odnětí svobody v délce kratší než dva roky.
(
9
) – Viz rozsudek ze dne 29. června 2017, Popławski (C‑579/15, EU:C:2017:503, body 22 až 24).
(
10
) – Pokud by tedy byla neslučitelnost způsobena určitou délkou trestu, nesmí být přeměněný trest nižší než horní hranice trestu stanoveného za obdobné trestné činy právem vykonávajícího státu (čl. 8 odst. 2 rámcového rozhodnutí 2008/909). Pokud je neslučitelnost dána druhem trestu, musí přeměněný trest co nejvíce odpovídat trestu uloženému ve vydávajícím státě, přičemž v žádném případě nelze trest přeměnit na peněžitý trest (čl. 8 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2008/909).
(
11
) – Poté, co Soudní dvůr vysvětlil pojem „soudní jednání, ve kterém bylo vydáno dané rozhodnutí“ ve smyslu článku 4a rámcového rozhodnutí 2002/584, uvedl, že pojmem „rozhodnutí“, který je v něm uveden, je míněno soudní rozhodnutí, jímž bylo po posouzení skutkových a právních okolností věci pravomocně rozhodnuto o vině dotčené osoby a případně trestu odnětí svobody, který se jí ukládá. Viz rozsudek ze dne 22. prosince 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, bod 67).
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2016, (C‑554/14, EU:C:2016:835, bod 36). Soudní dvůr potvrdil takový závěr ve věci, která vzešla z podobných okolností souvisejících s uplatněním čl. 5 odst. 3 rámcového rozhodnutí 2002/584, nikoli čl. 4 odst. 1 uvedeného rámcového rozhodnutí, v rozsudku ze dne 11. března 2020, SF (Evropský zatýkací rozkaz – Záruka vrácení do vykonávajícího státu) (C‑314/18, EU:C:2020:191; bod 65). Viz též rozsudek ze dne 15. dubna 2021, AV (Souhrnný rozsudek) (C‑221/19, EU:C:2021:278, bod 35).
(
13
) – Viz rozsudek ze dne 11. září 2008, CEPSA (C‑279/06, EU:C:2008:485, bod 31) (a citovaná judikatura).
(
14
) – Ex multis viz rozsudek ze dne 16. prosince 2021, AB a další (Zrušení amnestie) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, bod 46); rozsudek ze dne 8. dubna 2025, Úřad evropského veřejného žalobce (Soudní přezkum procesních úkonů) (C‑292/23, EU:C:2025:255, bod 36).
(
15
) – Viz článek 4 a příloha I rámcového rozhodnutí 2008/909.
(
16
) – Článek 13 rámcového rozhodnutí 2008/909.
(
17
) – Nejasným aspektem projednávané věci je, zda orgány vydávajícího státu již vydaly osvědčení.
(
18
) – V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 3. dubna 2025, MA (C‑743/24, EU:C:2025:230, bod 26) [Alchaster II]. Viz též stanovisko generálního advokáta J. Richarda de la Tour ve věci SH (C‑798/23, EU:C:2025:265, bod 60), v němž odkazuje na rozsudek Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) ze dne 10. listopadu 2022, Kupinskyy v. Ukrajina (CE:ECHR:2022:l 1 10JUD000508418, bod 49 a citovaná judikatura).
(
19
) – Podle všeho nicméně poté, co přeměnil alternativně uložený peněžitý trest, který nebyl zaplacen, na trest odnětí svobody, právní úprava neumožňovala portugalskému soudu, aby podmíněně odložil výkon původního trestu odnětí svobody (viz bod 7 a poznámka pod čarou 6 tohoto stanoviska).
(
20
) – To znamená, že unijní normotvůrce uznal, že vydávající stát může odmítnout výkon trestu uloženého jeho soudem v jiném členském státě, pokud by to mělo vést k propuštění z vězení dříve, než jak je stanoveno v uloženém trestu a v právním předpise upravujícím předčasné propuštění ve vydávajícím státě.
(
21
) – Rámcové rozhodnutí Rady ze dne 27. listopadu 2008 o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. 2008, L 337, s. 102) (dále jen „rámcové rozhodnutí 2008/947“).
(
22
) – Komise odkázala na takový požadavek jako na zásadu pokračování ve výkonu trestu.
(
23
) – V tomto ohledu viz Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing Ltd, 2016, s. 128. Schiff Berman, P., Global Legal Pluralism. A Jurisprudence of Law Beyond Borders, Cambridge University Press, 2012, s. 16.
(
24
) – V tomto ohledu viz zpráva Komise Evropskému parlamentu a Radě o provádění rámcových rozhodnutí 2008/909/SVV, 2008/947/SVV a 2009/829/SVV o vzájemném uznávání rozsudků, které ukládají trest odnětí svobody nebo opatření spojená se zbavením osobní svobody, rozsudků a rozhodnutí o probaci a alternativních trestech a rozhodnutí o opatřeních dohledu jakožto alternativy zajišťovací vazby (COM/2014/057 final, s. 8).
(
25
) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2017, (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026).
(
26
) – Rozsudek ze dne 23. března 2023, (C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235).
(
27
) – Rozsudek ze dne 22. prosince 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, bod 78). Soudní dvůr tento postoj potvrdil v rozsudku ze dne 23. března 2023, Minister for Justice and Equality (Zrušení podmíněného odkladu) (C‑514/21 a C‑515/21, EU:C:2023:235, bod 53).