62022CJ0352_RES
Věc C‑352/22
A.
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberlandesgericht Hamm)
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 18. června 2024
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Směrnice 2011/95/EU – Článek 21 odst. 1 – Směrnice 2013/32/EU – Článek 9 odst. 2 a 3 – Pravomocné přiznání postavení uprchlíka členským státem – Uprchlík, který po přiznání tohoto postavení pobývá v jiném členském státě – Žádost o vydání zaslaná třetím státem původu tohoto uprchlíka členskému státu bydliště – Účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci dotyčného vydávacího řízení – Článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie – Ochrana uvedeného uprchlíka před požadovaným vydáním“
Kontroly na hranicích, azyl a přistěhovalectví – Azylová politika – Postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany – Směrnice 2011/95 – Ochrana před navracením – Rozsah – Státní příslušník třetí země, který v jednom členském státě získal postavení uprchlíka a pobývá v jiném členském státě – Žádost o vydání zaslaná zemí jeho původu členskému státu jeho bydliště – Podmínky pro povolení vydání – Výměna informací mezi dožádaným členským státem a orgánem jiného členského státu, který přiznal postavení uprchlíka – Odnětí uvedeného postavení tímto orgánem
[Článek 4 odst. 3 první pododstavec SEU; čl. 78 odst. 2 písm. a) SFEU; Listina základních práv Evropské unie, články 4 a 18, čl. 19 odst. 2 a čl. 51 odst. 1; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95, body 12 a 21 odůvodnění a čl. 2 písm. b), d) a e), články 11 až 14, čl. 21 odst. 1 a článek 36, a 2013/32, články 1, 9, 44, 45 a 49]
(viz body 39–45, 49, 51–55, 58, 61–72 a výrok)
Shrnutí
Velký senát Soudního dvora, k němuž Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu, Německo) podal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesnil dosah zásady nenavracení v kontextu žádosti o vydání zaslané třetím státem původu uprchlíka členskému státu jeho bydliště v situaci, kdy mu bylo toto postavení přiznáno v jiném členském státě.
V roce 2010 přiznaly italské orgány A., tureckému státnímu příslušníkovi kurdského původu, postavení uprchlíka, platné do roku 2030, neboť mu hrozilo, že bude tureckými orgány politicky pronásledován kvůli podpoře Strany pracujících Kurdistánu (PKK). Od července 2019 pobývá A. v Německu.
Na základě zatýkacího rozkazu vydaného tureckým soudem v červnu 2020 bylo prostřednictvím Mezinárodní organizace kriminální policie (Interpol) vyhlášeno po A. pátrání s cílem jej zadržet za účelem vydání do Turecka k trestnímu stíhání pro vraždu. Poté, co byl A. v Německu dne 18. listopadu 2020 zadržen, byl umístěn nejprve do vyšetřovací vazby a poté do vydávací vazby do 14. dubna 2022.
Usnesením vydaným v listopadu 2021 rozhodl Vrchní zemský soud v Hammu, který je předkládajícím soudem, o přípustnosti vydání A. do Turecka a měl mimo jiné za to, že není vázán rozhodnutím italských orgánů o přiznání postavení uprchlíka. Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavní soud, Německo) však na základě ústavní stížnosti, kterou podal A., toto usnesení zrušil a měl za to, že předkládající soud měl Soudnímu dvoru předložit žádost o rozhodnutí o této předběžné otázce.
V tomto kontextu byla předkládajícímu soud poté, co mu byla tato věc vrácena zpět, znovu předložena žádost o vydání A. a uvedený soud se rozhodl položit Soudnímu dvoru otázku, zda rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem má podle unijního práva závazný účinek v rámci vydávacího řízení vedeného v jiném členském státě.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr v rozsudku nejprve konstatoval, že vzhledem k tomu, že v důsledku rozhodnutí členského státu vyhovět žádosti státu původu o vydání státního příslušníka třetí země, který získal postavení uprchlíka v jiném členském státě, by byl tento státní příslušník zbaven práv a výhod stanovených ve směrnici 2011/95 (
1
), je třeba mít za to, že vydávací řízení vedené v prvním členském státě spadá pod uplatňování unijního práva ve smyslu čl. 51 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Příslušný orgán dožádaného členského státu tedy nemůže povolit vydání státního příslušníka třetí země, kterému bylo jiným členským státem přiznáno postavení uprchlíka, do této třetí země, pokud by takové vydání bylo v rozporu se zásadou nenavracení zakotvenou v čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95 ve spojení s článkem 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny (
2
).
Soudní dvůr v tomto ohledu zdůraznil, že pokud vyžádaná osoba splňuje podmínky pro přiznání postavení uprchlíka, brání článek 18 Listiny jejímu vydání do třetí země, z níž uprchla a v níž jí hrozí pronásledování. Pokud se osoba, které se týká žádost o vydání, dovolává vážného nebezpečí nelidského či ponižujícího zacházení v případě vydání, musí dožádaný členský stát před tím, než přistoupí k případnému vydání, ověřit, že vydání nebude mít nepříznivý dopad na práva uvedená v čl. 19 odst. 2 Listiny.
Pro účely posouzení rizika porušení čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95, jakož i článku 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny představuje okolnost, že jiný členský stát přiznal vyžádané osobě postavení uprchlíka, zvláště závažnou skutečnost, kterou musí příslušný orgán dožádaného členského státu zohlednit, takže rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka musí, nebylo-li toto postavení odňato členským státem, který jej přiznal, vést na základě těchto ustanovení k tomu, že tento orgán vydání odmítne. Společný evropský azylový systém je totiž založen na zásadě vzájemné důvěry, podle níž je třeba – až na výjimečné okolnosti – vycházet z toho, že zacházení s žadateli o mezinárodní ochranu je v každém členském státě v souladu s požadavky unijního práva, Ženevské úmluvy (
3
) a Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (
4
).
Mimoto ustanovení směrnic 2011/95 a 2013/32 (
5
), která se týkají odnětí postavení uprchlíka, a postup, který stanoví, by byly obcházeny, kdyby dožádaný členský stát mohl státního příslušníka třetí země, kterému jiný členský stát přiznal postavení uprchlíka, vydat do země jeho původu. Takové vydání by totiž fakticky znamenalo, že by platnost tohoto postavení byla ukončena a dotyčná osoba by nemohla skutečně požívat ochrany, kterou jí poskytuje článek 18 Listiny, a využít práva a výhody stanovené – pokud jde o obsah mezinárodní ochrany – v kapitole VII směrnice 2011/95 a procesní záruky uvedené v článku 45 směrnice 2013/32.
Na základě zásady loajální spolupráce (
6
) tudíž musí orgán dožádaného členského státu příslušný v oblasti vydávání co nejdříve zahájit výměnu informací s orgánem jiného členského státu, který vyžádané osobě přiznal postavení uprchlíka. V tomto ohledu musí informovat posledně uvedený orgán o žádosti o vydání této osoby, sdělit mu stanovisko k této žádosti a požádat jej, aby mu v přiměřené lhůtě předal jak informace, které má k dispozici a vedly k přiznání tohoto postavení, tak své rozhodnutí, zda je či není třeba odejmout uvedené osobě postavení uprchlíka.
Na jedné straně má tato výměna informací orgánu dožádaného členského státu příslušnému v oblasti vydávání umožnit, aby při plné znalosti věci provedl ověření, která mu ukládají článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny.
Na straně druhé výměna informací umožňuje příslušnému orgánu jiného členského státu případně odejmout postavení uprchlíka na základě článku 14 směrnice 2011/95, a to při plném dodržování záruk uvedených v článku 45 směrnice 2013/32.
S ohledem na výše uvedené Soudní dvůr uvedl, že by unijní právo vydání nebránilo pouze v případě, že by se příslušný orgán členského státu, který přiznal vyžádané osobě postavení uprchlíka, rozhodl odejmout toto postavení na základě článku 14 směrnice 2011/95, a za předpokladu, že by orgán dožádaného členského státu příslušný v oblasti vydávání dospěl k závěru, že tato osoba není nebo již není uprchlíkem a neexistuje žádné vážné nebezpečí, že by uvedená osoba byla v případě vydání do dožadujícího třetího státu vystavena trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu.
Podle čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95, ve spojení s článkem 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny, proto v případě, že se státního příslušníka třetí země, který v jednom členském státě získal postavení uprchlíka, týká v jiném členském státě, na jehož území pobývá, žádost o vydání pocházející ze země jeho původu, nemůže dožádaný členský stát vydání povolit bez toho, aby zahájil výměnu informací s orgánem, který dožádané osobě toto postavení přiznal, a bez toho, aby tento orgán uvedené postavení odňal.
(
1
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9).
(
2
) – Zatímco článek 18 Listiny zakotvuje právo na azyl, čl. 19 odst. 2 Listiny stanoví zásadu nenavracení.
(
3
) – Úmluva o právním postavení uprchlíků, podepsaná dne 28. července 1951 v Ženevě.
(
4
) – Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsaná dne 4. listopadu 1950 v Římě.
(
5
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60).
(
6
) – Soudní dvůr upřesnil, že tato zásada, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 prvním pododstavci SEU a podle které se Unie a členské státy navzájem respektují a pomáhají si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv, nachází konkrétní vyjádření v článku 36 směrnice 2011/95 a v článku 49 směrnice 2013/32.