62010CJ0087_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑87/10
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale ordinario di Vicenza (Италия) с акт от 30 януари 2010 г., постъпил в Съда на 15 февруари 2010 г., в рамките на производство по дело
Electrosteel Europe SA
срещу
Edil Centro SpA,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑н D. Šváby, г‑жа R. Silva de Lapuerta, г‑н E. Juhász (докладчик) и г‑н T. von Danwitz, съдии,
генерален адвокат: г‑жа J. Kokott,
секретар: г‑н A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
– за Edil Centro SpA, от адв. R. Campese, avvocatessa,
– за Европейската комисия, от г‑н N. Bambara и г‑н M. Wilderspin, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 март 2011 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74, наричан по-нататък „Регламентът“).
2. Запитването е отправено в рамките на спор между Electrosteel Europe SA (наричано по-нататък „Electrosteel“), установено в Arles (Франция), и Edil Centro SpA (наричано по-нататък „Edil Centro“), установено в Piovene Rocchette (Италия), относно изпълнението на договор за продажба на стоки.
Правна уредба
3. Член 2, параграф 1 от Регламента, който е част от глава ІІ, раздел 1, озаглавен „Общи разпоредби“, гласи:
„При условията на настоящия регламент, искове срещу лицата, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.
4. Член 3, параграф 1 от Регламента, който се съдържа в същия раздел 1, предвижда:
„Срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, могат да бъдат предявявани искове в съдилищата на друга държава членка само при съблюдаване на правилата, установени в раздели 2—7 от настоящата глава“.
5. Съгласно член 5 от Регламента, който се съдържа в глава ІІ, раздел 2 от него, озаглавен „Специална компетентност“:
„Срещу лице, което има местоживеене в държава членка, може да бъде предявен иск в друга държава членка:
1) а)	по дела, свързани с договор — [пред] съдилищата по мястото на изпълнение на въпросното задължение;
б) за целите на настоящата разпоредба и освен ако не е договорено друго, мястото на изпълнение на въпросното задължение е:
– в случая на продажба на стоки, мястото в държава членка, където съгласно договора са доставени стоките или е трябвало да бъдат доставени,
– в случая на предоставяне на услуги, мястото в държава членка, където съгласно договора услугите са били предоставени или е трябвало да бъдат предоставени;
в) ако не се прилага буква б), тогава се прилага буква a);
[…]“.
6. Член 23, параграф 1 от Регламента, който е част от посочената глава ІІ, раздел 7, озаглавен „Пророгация на компетентност“, гласи следното:
„Ако страните, една или повече от които имат местоживеене в държава членка, са се договорили, че съд или съдилищата на държава членка са компетентни за разрешаване на всякакви спорове, които са възникнали или които могат да възникнат във връзка с определено правоотношение, този съд или тези съдилища имат компетентност. Тази компетентност е изключителна, освен ако страните са уговорили друго. Споразумението за предоставяне на компетентност се сключва:
а) писмено или устно, потвърдено с писмени доказателства; или
б) във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си; или
в) в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават и който в тази търговска дейност е широко известен на страните и редовно се съблюдава от страните по договори от вида, приложим в конкретната търговска дейност“.
7. Член 60, параграф 1 от Регламента, който е част от глава V, озаглавена „Общи разпоредби“, предвижда:
„За целите на настоящия регламент, търговско дружество или друго юридическо лице или сдружение на физически или юридически лица имат местоживеене в мястото, където се намира тяхното:
а) седалище по устав, или
б) централно управление, или
в) основно място на стопанска дейност“.
Фактите по спора в главното производство и преюдициалният въпрос
8. От предоставената на Съда преписка следва, че Edil Centro (продавачът) и Electrosteel (купувачът) са сключили договор за продажба на стоки. Вследствие на спор във връзка с изпълнението на този договор продавачът предявява пред Tribunale ordinario di Vicenza иск за осъждането на купувача да му заплати цената на придобитите стоки, а именно сума в размер на 36 588,26 EUR.
9. В самото начало в съответствие с разпоредбите на Регламента купувачът повдига възражение за неподсъдност на делото на сезираната италианска юрисдикция. В подкрепа на това възражение той твърди, че седалището му се намира във Франция и че следователно искът срещу него е трябвало да бъде предявен пред юрисдикция на тази държава членка.
10. Обратно, Edil Centro поддържа, че договорът, сключен в седалището му в Италия, съдържа клаузата „Resa: Franco ns. [nostra] sede“ („Предаване: франко седалището ни“) във връзка с мястото на доставка на стоката и че следователно италианските юрисдикции са компетентни да разгледат спора.
11. Edil Centro се позовава на термините, изготвени от Международната търговска камара със седалище в Париж на английски език (официалният за тях език) и наречени „Инкотермс“ („international commercial terms“), в публикуваната им през 2000 г. редакция (наричани по-нататък „Инкотермс“), и твърди, че клаузата „Resa: Franco nostra sede“ отговаря на точки A4 и B4 от клаузата от Инкотермс „EXW“ („Ex Works“), в които се указвало мястото на доставка на стоките.
12. Тези точки от клаузата от Инкотермс „Ex Works“ гласят следното:
„A4 Delivery
The seller must place the goods at the disposal of the buyer at the named place of delivery, not loaded on any collecting vehicle, on the date or within the period agreed or, if no such time is agreed, at the usual time for delivery of such goods. If no specific point has been agreed within the named place, and if there are several points available, the seller may select the point at the place of delivery which best suits his purpose.
B4 Taking delivery
The buyer must take delivery of the goods when they have been delivered in accordance with A4 […]“.
13. Видно от преписката, стоката, предмет на спорния договор, е доставена на купувача от превозвач, който я вдига в седалището на продавача в Италия и я доставя в седалището на купувача във Франция.
14. Запитващата юрисдикция отбелязва, че понятието „място на доставка“ в качеството на „мястото на изпълнение на въпросното задължение“ в съответствие с член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламента се тълкува по различен начин в Италия както от юрисдикциите, които се произнасят по съществото на споровете, така и от Corte suprema di cassazione.
15. С оглед на тези различни тълкувания Tribunale ordinario di Vicenza решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Член 5, точка 1, буква б) от Регламентa […], и по-общо общностното право, съгласно което мястото на изпълнение на задължението в случай на продажба на стоки е мястото, където съгласно договора стоките са доставени или е трябвало да бъдат доставени, трябва ли да се тълкува в смисъл, че релевантното за определяне на компетентния съд място на доставка е крайното местоназначение на стоките, предмет на договора, или в смисъл, че релевантно е мястото, където продавачът се освобождава от задължението за доставка в съответствие с приложимите в конкретния случай материалноправни норми, или посочената разпоредба следва да се тълкува по друг начин?“.
По преюдициалния въпрос
16. В самото начало следва да се посочи, че след отправянето на настоящото преюдициално запитване от запитващата юрисдикция Съдът е постановил Решение от 25 февруари 2010 г. по дело Car Trim (C‑381/08, все още непубликувано в Сборника), като в точка 2 от диспозитива на това решение приема, че член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламента трябва да се тълкува в смисъл, че при дистанционна продажба мястото, където съгласно договора стоките са доставени или е трябвало да бъдат доставени, трябва да се определи въз основа на разпоредбите на този договор. Той посочва още, че ако е невъзможно мястото на доставка да се определи на тази база, без да се направи позоваване на приложимото за договора материално право, това място е там, където е извършено физическото предаване на стоките, посредством което купувачът е придобил или е трябвало да придобие право на ефективно разпореждане с тези стоки в крайното местоназначение на сделката по продажба.
17. Тълкуването на споменатата разпоредба, дадено от Съда в посоченото по-горе Решение по дело Car Trim, е относимо към делото по главното производство и почти напълно отговаря на поставения от Tribunale ordinario di Vicenza въпрос.
18. Трябва обаче да се изясни въпросът по какъв начин следва да се тълкува изразът „съгласно договора“, употребен в член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламе нта, и по-специално в каква степен е възможно да се вземат предвид термини и клаузи на договора, с които мястото на доставка, чрез което би бил определен компетентният да разглежда споровете между страните съд, не е указано пряко и изрично.
19. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 23 от Регламента споразумението за предоставяне на компетентност може да се сключва не само писмено или устно, потвърдено с писмени доказателства, но също и във форма, която е съобразена с практиките, които страните са установили помежду си, или в международната търговия, във форма, която е съобразена с обичая, който страните познават или е трябвало да познават и който в тази търговска дейност е широко известен на страните и редовно се съблюдава от страните по договори от вида, приложим в конкретната търговска дейност.
20. Няма причина да се приема, че волята на законодателя на Съюза е подобни търговски обичаи да не се вземат предвид при тълкуване на други разпоредби от същия регламент, и по-специално при определяне на компетентния съд в съответствие с член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламента.
21. Обичайните правила, по-специално когато са събрани, уточнени и публикувани от признати съсловни организации и са широко използвани в практиката от икономическите оператори, имат голямо значение в уредбата на международната търговия, когато тази уредба не е установена от държавите. Те улесняват операторите при изготвянето на договора, тъй като с употребата на кратки и прости термини последните могат да определят голяма част от съдържанието на търговските си правоотношения. Инкотермс, които са изготвени от Международната търговска камара и определят и кодифицират съдържанието на някои често използвани в международната търговия термини и клаузи, се ползват с особено признание и се използват изключително често в практиката.
22. Така, когато разглежда даден договор, за да определи мястото на доставка по смисъла на член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламента, националната юрисдикция трябва да вземе предвид всички релевантни термини и клаузи на този договор, включително при необходимост термините и клаузите, които са общопризнати и установени в международния търговски обичай, като Инкотермс, стига те да позволяват ясно да се установи това място.
23. Когато съответният договор съдържа такива термини или клаузи, може да се окаже необходимо да се провери дали с тях се определят само условията за разпределяне на свързаните с превоза на стоките рискове или за разпределяне на разходите между страните по договора или се определя и мястото на доставка на стоките. Що се отнася до клаузата от Инкотермс „Ex Works“, на която е направено позоваване в главното производство, следва да се заключи, че както отбелязва генералният адвокат в точка 40 от заключението си, тази клауза съдържа не само разпоредбите на точки A5 и B5, озаглавени „Transfer of risks“ и отнасящи се до преминаването на риска, и разпоредбите на точки A6 и B6, озаглавени „Division of costs“ и отнасящи се до разпределението на разходите, но съдържа отделно и разпоредбите на точки A4 и B4, които са озаглавени съответно „Delivery“ и „Taking delivery“, отнасят се до едно и също място и по този начин позволяват да се укаже мястото на доставка на стоките.
24. За сметка на това, когато стоките, предмет на договора, само се превозват транзитно през територията на държава членка, която се явява трета държава спрямо местоживеенето на страните и мястото, от което се вдигат или към което са предназначени стоките, специално трябва да се провери дали мястото, което е посочено в договора и се намира на територията на такава държава членка, служи само за разпределяне на разходите и на свързаните с превоза на стоките рискове, или дали то не е и мястото на доставка на стоките.
25. Запитващата юрисдикция трябва да прецени дали клаузата „Resa: Franco [nostra] sede“, посочена в разглеждания в главното производство договор, отговаря на клаузата от Инкотермс „Ex Works“, точки A4 и B4 или на друга клауза или друго обичайно правило, което редовно се използва в търговията и с което ясно може да се укаже мястото на доставка на стоките съгласно договора, без да е необходимо да се прибягва до приложимото за последния материално право.
26. С оглед на гореизложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламента трябва да се тълкува в смисъл, че при дистанционна продажба мястото, където съгласно договора стоките са доставени или е трябвало да бъдат доставени, трябва да се определи въз основа на разпоредбите на този договор. За да провери дали мястото на доставка е определено „съгласно договора“, сезираната национална юрисдикция трябва да вземе предвид всички релевантни термини и клаузи на този договор, които могат ясно да укажат това място, включително термините и клаузите, които са общопризнати и установени в международния търговски обичай, като изготвените от Международната търговска камара клаузи Инкотермс, в публикуваната им през 2000 г. редакция. Ако е невъзможно мястото на доставка да се определи на тази база, без да се направи позоваване на приложимото за договора материално право, това място е там, където е извършено физическото предаване на стоките, посредством което купувачът е придобил или е трябвало да придобие право на ефективно разпореждане с тези стоки в крайното местоназначение на сделката по продажба.
По съдебните разноски
27. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
Член 5, точка 1, буква б), първо тире от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела трябва да се тълкува в смисъл, че при дистанционна продажба мястото, където съгласно договора стоките са доставени или е трябвало да бъдат доставени, трябва да се определи въз основа на разпоредбите на този договор.
За да провери дали мястото на доставка е определено „съгласно договора“, сезираната национална юрисдикция трябва да вземе предвид всички релевантни термини и клаузи на този договор, които могат ясно да укажат това място, включително термините и клаузите, които са общопризнати и установени в международния търговски обичай, като изготвените от Международната търговска камара клаузи Инкотермс („international commercial terms“), в публикуваната им през 2000 г. редакция.
Ако е невъзможно мястото на доставка да се определи на тази база, без да се направи позоваване на приложимото за договора материално право, това място е там, където е извършено физическото предаване на стоките, посредством което купувачът е придобил или е трябвало да придобие право на ефективно разпореждане с тези стоки в крайното местоназначение на сделката по продажба.