62013CC0393_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. Svojom žalbom Vijeće Europske unije zahtijeva od Suda ukidanje presude Općeg suda Europske unije Alumina/Vijeće(2) (u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud proglasio ništavom Provedbenu uredbu Vijeća (EU) br. 464/2011 od 11. svibnja 2011. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine(3) (u daljnjem tekstu: osporavana uredba), u mjeri u kojoj se tiče Alumine d.o.o. (u daljnjem tekstu: Alumina), tužitelja u prvostupanjskom postupku.
2. Žalba Vijeća odnosi se na tumačenje koje je usvojio Opći sud pojma „prodaje izvršene u uobičajenom tijeku trgovine“ iz članka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice(4) (u daljnjem tekstu: osnovna uredba).
3. S tom se žalbom u biti postavlja pravno pitanje je li prodaja, pri kojoj je u
cijeni obuhvaćena premija za pokriće rizika od toga da kupac predmetnih proizvoda zbog svoje financijske situacije plati sa zakašnjenjem ili da ne plati, prodaja izvršena u „uobičajenom tijeku trgovine“, radi čega je treba uzeti u obzir pri izračunu uobičajene vrijednosti koja se mora usporediti s izvoznom cijenom kako bi se odredilo postoji li damping ili ne postoji. Vijeće smatra da je Opći sud, odgovorivši negativno na to pitanje, počinio pogrešku koja se tiče prava u pobijanoj presudi u pogledu tumačenja pojma „uobičajeni tijek trgovine“. Zato Vijeće zahtijeva da Sud ukine navedenu presudu.
I – Pravni okvir
4. Članak 2. stavci 1. do 4. i 6. osnovne uredbe propisuje osobito:
„1. Uobičajena vrijednost obično se temelji na cijenama, koje su nezavisni kupci platili ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici.
Međutim, ako izvoznik u zemlji izvoznici ne proizvodi ili ne prodaje istovjetan [istovrstan] proizvod, uobičajena vrijednost može se utvrditi na temelju cijena drugih prodavatelja ili proizvođača.
Cijene između stranaka, koje se čine povezane [koje su povezane] ili da su se [koje su se] međusobno dogovorile o kompenzaciji, ne mogu se smatrati da su u uobičajenom tijeku trgovine, te se ne mogu koristiti za utvrđivanje uobičajene vrijednosti osim ako se utvrdi da taj odnos ne utječe na njih.
[…]
2. Prodaje istovjetnog [istovrsnog] proizvoda za domaću potrošnju obično se koriste za određivanje uobičajene vrijednosti ako [obujam takvih prodaja predstavlja] 5 % ili više obujma prodaje dotičnog proizvoda u Zajednici. Međutim, može se koristiti i manji obujam prodaje ako se, na primjer, naplaćene cijene smatraju reprezentativnima za dotično tržište.
3. Ako se istovjetan [istovrstan] proizvod ne prodaje, odnosno ne prodaje se u dostatnim količinama u uobičajenom tijeku trgovine, ili ako, zbog posebne situacije na tržištu, [takva] prodaja ne omogućava prikladnu usporedbu uobičajena vrijednost istovjetnog [istovrsnog] proizvoda izračunava se na temelju troška proizvodnje u zemlji podrijetla na koji se nadodaje razuman iznos troškova prodaje, općih i administrativnih troškova i iznos dobiti, odnosno na temelju izvoznih cijena u odgovarajuću treću zemlju, u uobičajenom tijeku trgovine, pod uvjetom da su te cijene reprezentativni [reprezentativne].
[…]
4. Prodaja istovjetnog [istovrsnog] proizvoda na domaćem tržištu zemlje izvoznice, odnosno izvozna prodaja u treću zemlju po cijenama ispod jediničnih troškova proizvodnje (fiksnih i varijabilnih) uvećanih za troškove prodaje te opće i administrativne troškove može se smatrati da zbog cijene nije u uobičajenom tijeku trgovine te se može zanemariti u određivanju uobičajene vrijednosti samo ako se utvrdi da se prodaja odvija tijekom dužeg razdoblja u značajnim količinama i po cijenama koje ne osiguravaju povrat svih troškova u razumnom vremenskom razdoblju.
[…]
6. Iznosi troškova prodaje, općih i administrativnih troškova te dobiti temelje se na stvarnim podacima o proizvodnji i prodaji istovjetnog [istovrsnog] proizvoda u uobičajenom tijeku trgovine od strane izvoznika ili proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak. Ako [te] iznose nije moguće odrediti na toj osnovi, oni se mogu odrediti na temelju:
(a) ponderiranih prosječnih stvarnih iznosa određenih za druge izvoznike ili proizvođače nad kojima se provodi ispitni postupak u vezi proizvodnje i prodaje istovjetnog [istovrsnog] proizvoda na domaćem tržištu zemlje podrijetla;
(b) stvarnih iznosa koji se mogu primijeniti na proizvodnju i prodaju, u uobičajenom tijeku trgovine, iste opće kategorije proizvoda dotičnog izvoznika ili proizvođača na domaćem tržištu zemlje podrijetla;
(c) sve druge razumne metode, pod uvjetom da iznos dobiti utvrđen na taj način nije veći od dobiti koju u uobičajenim okolnostima ostvaruju drugi izvoznici ili proizvođači prodajom proizvoda iste opće kategorije na domaćem tržištu zemlje podrijetla.“
II – Okolnosti spora
5. Nakon zahtjeva podnesenog 4. siječnja 2010. Europska komisija objavila je 17. veljače 2010. obavijest o otvaranju antidampinškog postupka o uvozu zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine(5), proizvoda koji se koristi kao dodatak deterdžentima u prahu i omekšivačima za vodu.
6. Komisija je 15. studenoga 2010. donijela Uredbu (EU) br. 1036/2010 o određivanju privremene antidampinške pristojbe na uvoz zeolita A u prahu podrijetlom iz Bosne i Hercegovine(6) (u daljnjem tekstu: privremena uredba), kojom je odredila privremenu antidampinšku pristojbu od 28,1 % na uvoz tog proizvoda iz Bosne i Hercegovine.
7. Iz te uredbe proizlazi, s jedne strane, da razdoblje ispitnog postupka pokriva razdoblje između 1. siječnja i 31. prosinca 2009. i, s druge strane, da je grupacija Birac, kojoj pripada Alumina, tijekom tog razdoblja bila jedini proizvođač izvoznik predmetnog proizvoda u Bosni i Hercegovini(7) .
8. Iz privremene uredbe također proizlazi da je Komisija, u okviru izračuna uobičajene vrijednosti primijenila metodu opisanu u članku 2. stavku 3. osnovne uredbe, s obzirom na to da Aluminina prodaja na domaćem tržištu nije bila reprezentativna u smislu članka 2. stavka 2. te uredbe. S ciljem određivanja uobičajene vrijednosti prema navedenoj metodi Komisija je osobito primijenila prosječnu ponderiranu dobit ostvarenu od domaće prodaje istovrsnog proizvoda, tijekom trajanja ispitnog postupka, od strane grupacije Birac kojoj pripada Alumina, u uobičajenom tijeku trgovine(8) .
9. Dopisima od 1. prosinca 2010. i od 19. ožujka 2011. Alumina je istaknula posebice da je Komisija pri određivanju uobičajene vrijednosti povrijedila članak 2. stavke 3. i 6. osnovne uredbe jer je u tu svrhu primijenila profitnu maržu koja je ostvarena na prodaji jedinom domaćem klijentu grupacije Birac, a koja je bila pod utjecajem povećanog rizika od neplaćanja ili zakašnjelog plaćanja pa je, prema tome, sadržavala uvećanje cijene od 25 % na temelju premije za te rizike. Sukladno tome, prema mišljenju Alumine, ta prodaja nije predstavljala uobičajeni tijek trgovine u smislu osnovne uredbe i stoga se nije mogla uzeti u obzir prilikom određivanja uobičajene vrijednosti.
10. Vijeće je osporavanom uredbom uvelo konačnu antidampinšku pristojbu od 28,1 % na prah zeolita A podrijetlom iz Bosne i Hercegovine, primjenjivu na neto cijene franko granica Europske unije, prije carinjenja.
11. Iz te uredbe proizlazi da je Vijeće odbilo argument koji je istaknula Alumina, a prema kojemu domaće prodaje nisu trebale biti shvaćene kao prodaje izvršene u uobičajenom tijeku trgovine, tvrdeći da je „ispitni postupak […] utvrdio da podaci i dokazi koje je dostavio Birac čine pouzdan temelj za utvrđivanje uobičajene vrijednosti“(9) .
III – Pobijana presuda
12. Zahtjevom podnesenim tajništvu Suda 16. lipnja 2011. Alumina je podnijela tužbu za poništenje protiv osporavane uredbe, u prilog kojoj je istaknula dva tužbena razloga koja se odnose na povredu članka 2. stavaka 3. i 6. i članka 2. stavka 6. osnovne uredbe.
13. Opći je sud u pobijanoj presudi procijenio da najprije treba ispitati drugi tužbeni zahtjev koji se temelji na pogrešnoj primjeni pojma „uobičajenog tijeka trgovine“. Stoga je Opći sud, u biti, odmah odbio prvi dio tog tužbenog razloga u okviru kojeg je Alumina tvrdila da nereprezentativne prodaje, u smislu članka 2. stavka 2. osnovne uredbe, nisu mogle biti uzete u obzir kao da su se odvijale u uobičajenom tijeku trgovine. Nadalje, Opći je sud ispitao drugi dio drugog tužbenog zahtjeva. U tom je dijelu Alumina istaknula da je Vijeće počinilo pogrešku smatrajući da su prodaje predmetnog proizvoda koje je to društvo izvršilo svojem jedinom domaćem klijentu obavljene u uobičajenom tijeku trgovine, iako su njegove cijene bile uvećane za 25 % na temelju premije radi pokrivanja rizika zakašnjenja u plaćanju ili neplaćanja.
14. U tom pogledu Opći sud najprije podsjeća, u točkama 26. do 30. pobijane presude, da je svrha određivanja uobičajene vrijednosti na temelju članka 2. stavaka 3. i 6. osnovne uredbe utvrditi uobičajenu vrijednost koja će biti najbliža cijeni prodaje proizvoda koju bi taj proizvod imao da se prodaje u zemlji podrijetla ili zemlji izvoznici u uobičajenom tijeku trgovine. Nadalje, Opći je sud podsjetio da je svrha sudske prakse, prema kojoj pojam uobičajenog tijeka trgovine koji prema mišljenju Općeg suda ima objektivni doseg, isključiti, radi određivanja uobičajene vrijednosti, slučajeve u kojima prodaje na domaćem tržištu nisu ugovorene pod uobičajenim uvjetima. Prema mišljenju Općeg suda, na taj se pojam mogu pozvati kako institucije, tako i ciljani gospodarski subjekti u okolnostima koje utječu na uobičajen karakter predmetne trgovine.
15. Osobito u odnosu na premiju za predmetni rizik, Opći sud je u točkama 36. do 40. pobijane presude zauzeo stajalište da ona ne predstavlja dio vrijednosti prodanog proizvoda, kao i da nije povezana s njegovim karakteristikama, nego da naprotiv predstavlja protutežu riziku koji preuzima dobavljač prodajući proizvode određenom klijentu, i da duguje svoje postojanje i svoj opseg identitetu klijenta. Zato, prema mišljenju Općeg suda, uzimanje u obzir premije za rizik u okviru određivanja uobičajene vrijednosti dovodi do unošenja u izračun jednog čimbenika kojemu svrha nije utvrđivanje cijene po kojoj će se predmetni proizvod prodati u zemlji podrijetla, nego se on isključivo tiče financijske sposobnosti određenog domaćeg kupca. Prema mišljenju Općeg suda, uzimanjem u obzir te premije za rizik umjetno se povećava izračun uobičajene vrijednosti, utječući na valjanost izračuna, kao i, posljedično, na valjanost ocjene o postojanju dampinga.
16. Na temelju tih razmatranja Opći je sud prihvatio tužbu i proglasio ništavom spornu uredbu u dijelu u kojem se ona tiče Alumine.
IV – Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
17. Vijeće je, podnošenjem akta tajništvu Suda 11. srpnja 2013., uložilo žalbu protiv pobijane presude
18. Uloženom žalbom Vijeće od Suda zahtijeva da:
– ukine pobijanu presudu;
– odbije tužbu, i
– naloži Alumini snošenje troškova vezanih za žalbu i postupak pred Općim sudom.
19. Alumina od Suda zahtjeva da:
– odbije žalbu Vijeća;
– podredno, odluči o tužbi u prvostupanjskom postupku te proglasi ništavom spornu uredbu, i
– naloži Vijeću snošenje troškova.
V – Analiza
20. U prilog svojoj žalbi, koja se odnosi isključivo na točke 36. do 41. pobijane odluke, Vijeće ističe jedan žalbeni razlog temeljen na pogrešnom tumačenju pojma „prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine“. Vijeće, kao prvo, smatra da je Opći sud počinio povredu koja se tiče prava pri tumačenju tog pojma, u mjeri u kojoj je smatrao da prodaje nisu bile obavljene u uobičajenom tijeku trgovine i da stoga ne trebaju biti obuhvaćene kod izračuna uobičajene vrijednosti, ako njihova cijena obuhvaća premiju, kao ovu o kojoj je riječ, namijenjenu za pokrivanje rizika zakašnjenja u plaćanju ili neplaćanja od strane kupca. Kao drugo, Vijeće smatra da je Opći sud usvojivši takvo tumačenje počinio povredu načela pravne sigurnosti. Kao treće, Vijeće ističe povredu Općeg suda u pogledu obveze obrazlaganja.
21. Prije analiziranja osnovanosti argumenata koje je istaknulo Vijeće u svom žalbenom razlogu valja ispitati prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Alumina u odnosu na žalbu.
A – Dopuštenost žalbe
22. Alumina smatra da se jedini žalbeni razlog koje je Vijeće istaknulo u prilog svojoj žalbi odnosi na pitanje činjeničnog stanja, a ne na pitanje povrede pravnog pravila. Navedeni jedini žalbeni razlog je stoga nedopušten pred Sudom te se žalba prema tome mora odbiti kao nedopuštena u cijelosti. Vijeće je sâmo u svojim podnescima podnesenima Općem sudu ocijenilo kao činjenično pitanje o tome jesu li domaće prodaje izvršene od strane Alumine svom jedinom domaćem klijentu bile izvedene u uobičajenom tijeku trgovine. Vijeće osporava prigovor nedopuštenosti i smatra da je njegova žalba dopuštena.
23. U tom smislu valja podsjetiti da iz članka 256. UFEU-a i članka 58. stavka prvog Statuta Suda Europske unije proizlazi da je Opći sud isključivo nadležan da, s jedne strane, utvrdi činjenično stanje i, s druge strane, ocijeni to činjenično stanje. Jedino u slučaju kada materijalna netočnost činjeničnog stanja koje je Opći sud utvrdio proizlazi iz priloga spisu koji su mu podneseni ili u slučaju iskrivljavanja dokaza prihvaćenih u prilog tim činjenicama, tako utvrđeno činjenično stanje i ocjena navedenih dokaza jesu pravna pitanja koja Sud ispituje povodom žalbe. Nasuprot tomu, Sud je nadležan, na temelju članka 256. UFEU-a, ispitati pravnu kvalifikaciju toga činjeničnog stanja kao i pravne zaključke koje je iz njih izveo Opći sud(10) .
24. Iako pitanje konkretnog utvrđivanja jesu li prodaje – ili nisu – izvršene u uobičajenom tijeku trgovine zapravo predstavlja činjenično pitanje te izmiče ispitivanju od strane Suda, valja međutim utvrditi da je Vijeće svojim jedinim žalbenim razlogom prigovorilo Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava u tumačenju pojma „prodaje izvršene u uobičajenom tijeku trgovine“, iz članka 2. osnovne uredbe, tako što je on smatrao da se takav uobičajeni tijek trgovine može dogoditi iako cijena prodaje obuhvaća premiju namijenjenu pokriću rizika neplaćanja ili zakašnjenja u plaćanju.
25. Jedini žalbeni razlog koji je istaknulo Vijeće ne odnosi se stoga na utvrđivanje činjenica ili ocjenu dokaza Općeg suda, nego na tumačenje pravnog pojma i na pravne posljedice koje proizlaze iz njegove primjene na činjenice kao što su ove koje su osporene.
26. Prema mojem mišljenju iz toga proizlazi da jedini istaknuti žalbeni razlog treba smatrati dopuštenim.
B – Meritum
1. Argumentacije stranaka
27. Vijeće ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava polazeći od načela da prodaje nisu izvršene u uobičajenom tijeku trgovine ako cijena obuhvaća element, kao u ovom slučaju premiju za rizik od neplaćanja, koji nije povezan s vrijednošću proizvoda. Takvo tumačenje pojma „prodaja u uobičajenom tijeku trgovine“ ne potkrepljuju ni osnovna uredba niti Sporazum o provedbi članka VI. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.(11) (u daljnjem tekstu: antidampinški sporazum). To tumačenje ne nalazi temelje ni u sudskoj praksi Suda.
28. Kriterij „cijene koja odražava vrijednost proizvoda“ koji je odabrao Opći sud jest, prema mišljenju Vijeća, neprikladan za određivanje je li prodaja obavljena u uobičajenom tijeku trgovine. Zapravo, korištenje tog kriterija bi obvezalo institucije na sustavno „nagađanje“ razloga za plaćanje (i primjenu) dostavljenih cijena te na utvrđivanje stvarne vrijednosti proizvoda. Takva bi praksa bila ne samo neostvariva i suprotna načelu pravne sigurnosti, već ne bi imala nikakvu vezu s pojmom uobičajenog tijeka trgovine, koji pretpostavlja provjeru jesu li predmetne prodaje izvršene u uvjetima i sukladno praksi koja se, tijekom razumnog vremenskog razdoblja, može smatrati uobičajenom za predmetne domaće prodaje.
29. Tumačenje Općeg suda osim toga sadržava važan rizik zlouporabe. Naime, kako domaće prodaje s povećanom cijenom ne bi bile uzete u obzir za izračun dampinga bilo bi dovoljno da izvoznici u svoje ugovore o domaćoj prodaji unesu odredbu koja predviđa da cijena sadržava premiju o bilo kojem umjetnom elementu koji nema nikakve veze s vrijednošću proizvoda i da onda istaknu da se, stoga, te prodaje nisu odvijale u uobičajenom tijeku trgovine i da moraju biti isključene iz izračuna uobičajene vrijednosti.
30. Osim toga, pozivanje Općeg suda na članak 2. stavak 10. točku (k) osnovne uredbe u točki 38. pobijane presude je besmisleno s obzirom na to da su prilagodbe koje su predviđene tim člankom namijenjene za eliminiranje određenih razlika između uobičajene vrijednosti i izvozne cijene i da su primjenjive tek nakon utvrđivanja te vrijednosti, a ne radi njenog utvrđivanja.
31. Naposljetku, Vijeće smatra da Opći sud nije na dostatan način objasnio svoje zaključke i da je stoga povrijedio obvezu obrazlaganja.
32. Alumina, naprotiv, smatra da Opći sud nije počinio nijednu pogrešku u tumačenju pojma prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine, već da je s punim pravom primijenio kriterije koje je razvila sudska praksa Suda. Stoga je Opći sud s punim pravom presudio da se za domaće prodaje sklopljene s premijom za rizik ne može smatrati da su izvršene u uobičajenom tijeku trgovine s obzirom na to da ne proizlaze iz uobičajenog ponašanja kupca ni iz uobičajenog formiranja cijene.
33. Argument koji se odnosi na rizik zlouporabe je pogrešan. Naime sama Komisija je priznala da je na prodaje koje je Alumina izvršila prema svom jedinom domaćem klijentu utjecala premija za rizik od 25 % s izričitom svrhom pokrivanja rizika neplaćanja, tako da Vijeće nije moglo smatrati da je ta premija umjetnog karaktera. Osim toga, nije postojao rizik zlouporabe s obzirom na to da je Opći sud izričito ograničio svoje tumačenje pojma prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine od postojanja premije za rizik, kao što je ova o kojoj je riječ.
34. Naposljetku, Alumina smatra, s jedne strane, da je tumačenje pojma izvršenih prodaja u uobičajenom tijeku trgovine od strane Općeg suda sukladno sudskoj praksi i da prema tome nije suprotno načelu pravne sigurnosti i, s druge strane, da je Opći sud u dovoljnoj mjeri obrazložio svoje zaključke.
2. Ocjena
35. Žalba Vijeća se, u biti, odnosi na tumačenje pojma prodaja izvršenih u „uobičajenom tijeku trgovine“ („ordinary course of trade“) koji je usvojio Opći sud u pobijanoj odluci, koje prema njegovom mišljenju sadržava pogrešku koja se tiče prava.
36. U tom pogledu valja najprije podsjetiti da, u skladu s člankom 1. stavkom 2. osnovne uredbe, kako bi se utvrdilo uzima li se neki proizvod kao dampinški, njegova se izvozna cijena mora usporediti s cijenom u uobičajenom tijeku trgovine istovjetnih proizvoda u zemlji izvoznici.
37. Pojam uobičajenog tijeka trgovine je stoga bitan pojam za damping. Točnije, neodvojiv je od određivanja uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda koji se mora usporediti s izvoznom cijenom kako bi se utvrdilo postojanje dampinga. Pojam uobičajenog tijeka trgovine se zapravo provlači kroz cijeli dio A članka 2. osnovne uredbe, koji sadržava odredbe o utvrđivanju uobičajene vrijednosti(12) . Prodaje koje nisu izvršene u uobičajenom tijeku trgovine moraju biti isključene iz izračuna uobičajene vrijednosti(13) .
38. Iako predstavlja temeljni pojam za određivanje postojanja dampinga, ni antidampinški sporazum niti osnovna uredba ne sadržavaju definiciju pojma uobičajenog tijeka trgovine. Osnovna uredba upućuje na nekoliko pokazatelja u tom pogledu jer ona izričito predviđa dvije vrste prodaje koje, pod određenim uvjetima, ne mogu predstavljati prodaje u uobičajenom tijeku trgovine i čija se cijena može isključiti iz izračuna uobičajene vrijednosti.
39. Kao prvo, riječ je o prodajama koje se odvijaju između povezanih partnera ili onih koji su se međusobno dogovorili o kompenzaciji. U skladu s člankom 2. stavkom 1. trećom rečenicom osnovne uredbe, cijene tih proizvoda ne mogu se smatrati cijenama u uobičajenom tijeku trgovine osim ako se utvrdi da taj odnos ne utječe na njih(14) . Iz toga slijedi da se cijene tih prodaja mogu uzeti u obzir za određivanje uobičajene vrijednosti samo ako se pokaže da odnos povezanosti ili ugovorni odnos koji postoji između prodavatelja i kupca ne utječe na formiranje cijene.
40. Kao drugo, riječ je o prodajama u kojima je proizvod prodan po cijeni nižoj od troškova proizvodnje. U skladu s člankom 2. stavkom 4. osnovne uredbe(15) može se smatrati da se te prodaje nisu dogodile u uobičajenom tijeku trgovine ako se odvijaju tijekom dužeg razdoblja u značajnim količinama i po cijenama koje ne osiguravaju povrat svih troškova u razumnom vremenskom razdoblju.
41. Te dvije vrste prodaja očito nisu jedini slučajevi u kojima se prodaje mogu odvijati izvan uobičajenog tijeka trgovine. Institucije su zapravo u svojoj praksi smatrale da prodaje u raznim drugim situacijama nisu bile izvršene u uobičajenom tijeku trgovine(16) .
42. Sud je već imao priliku izjasniti se o pojmu uobičajenog tijeka trgovine. U presudama Goldstar/Conseil (17) i Ajinomoto i NutraSweet/Vijeće i Komisija(18) Sud je naznačio da se pojam uobičajenog tijeka trgovine tiče karaktera samih predmetnih prodaja i da ima za svrhu isključiti, radi određivanja uobičajene vrijednosti, situacije u kojima prodaje na domaćem tržištu nisu sklopljene pod uobičajenim uvjetima, pogotovo ako je proizvod prodan po cijeni nižoj od troškova proizvodnje ili ako su se prodaje odvile između povezanih partnera ili onih koji su se međusobno dogovorili o kompenzaciji.
43. Ta se sudska praksa – kao što to uostalom proizlazi iz dvije gore navedene situacije, koje su već navedene u osnovnoj uredbi – temelji na svrsi svojstvenoj pojmu uobičajenog tijeka trgovine da osigura da uobičajena vrijednost što više odgovara uobičajenoj izvoznoj cijeni istovjetnog proizvoda na domaćem tržištu. Stoga, ako je prodaja sklopljena pod uvjetima koji ne odgovaraju uobičajenoj trgovini u pogledu istovjetnih proizvoda na navedenom tržištu u danom trenutku za utvrđivanje dampinga, ona ne predstavlja prikladnu osnovu za određivanje uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda na navedenom tržištu i stoga mora biti isključena(19) .
44. Iz svih razmatranja proizlazi da se ocjena, kojoj je svrha utvrditi jesu li se prodaje odvile ili ne u uobičajenom tijeku trgovine, mora izvršiti od strane institucija od slučaja do slučaja i u svjetlu svrhe svojstvene pojmu uobičajenog tijeka trgovine, kako je navedeno u prethodnoj točki. U okviru te ocjene institucije moraju uzeti u obzir sve relevantne čimbenike i sve posebne okolnosti koje se odnose na predmetne prodaje(20) .
45. U tom smislu valja istaknuti da cijena predstavlja samo jedan element, iako bitan, uvjeta prodaje. Stoga, kako bi se utvrdilo odgovara li prodaja uobičajenoj trgovini, njezina cijena mora biti procijenjenas obzirom na ostale uvjete trgovine(21) . Iz toga slijedi da prodajna cijena može biti uzeta u obzir za utvrđivanje uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda samo nakon analize svih relevantnih čimbenika i osobito uvjeta predmetne prodaje.
46. U tom je pogledu korisno podsjetiti da je Sud već potvrdio da institucije u svojoj procjeni uobičajenog karaktera prodaja moraju pružiti obrazloženje koje se ne može ograničiti na kategoričke tvrdnje koje su jednake upućivanju na zakonske tekstove(22) .
47. Što se tiče pojma prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine, valja još dodati da, kao što je to Opći sud – prema mom mišljenju s punim pravom − istaknuo u točki 29. pobijane odluke, taj pojam ima objektivni doseg.
48. To s jedne strane podrazumijeva da se na pojam prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine mogu pozvati ne samo institucije kako bi zaustavile praksu koja može prikriti damping ili njegov opseg, već također i ciljani gospodarski subjekti u okolnostima koje utječu na uobičajeni karakter predmetnih prodaja(23) .
49. S druge strane, iz objektivnog dosega tog pojma proizlazi da se određivanje uobičajenog karaktera trgovine mora temeljiti na objektivnim elementima u odnosu na tu trgovinu. Uobičajeni karakter trgovine može, naprotiv, biti doveden u pitanje u prisutnosti subjektivnih čimbenika koji mogu imati utjecaj na utvrđivanje uvjeta specifične trgovine u pogledu, međutim, isključivo posebnih karakteristika svojstvenih strankama trgovine ili jednoj od njih. U takvim situacijama moguće je da se uzimanje u obzir tih subjektivnih čimbenika pri utvrđivanju uvjeta prodaje ne odrazi na uobičajenost trgovine u predmetnoj državi. Prema mojem mišljenju moguće je da uzimanje u obzir tih specifičnih subjektivnih karakteristika pri utvrđivanju uvjeta prodaje isključi da se ta prodaja kvalificira kao „uobičajeni tijek trgovine“, osim u slučaju analize od slučaja do slučaja.
50. Naposljetku, također smatram bitnim istaknuti da pri procjeni svakog pojedinačnog slučaja s ciljem utvrđivanja jesu li prodaje izvršene ili nisu u tijeku uobičajenog tijeka trgovine institucije moraju raspolagati određenom marginom prosudbe u pogledu kako pitanja koji su čimbenici relevantni u svakom specifičnom slučaju tako i konkretne procjene tih čimbenika prema specifičnostima svojstvenima svakom pojedinom slučaju.
51. Postojanje te margine prosudbe na strani institucija je, prema mom mišljenu potvrđeno terminologijom koju upotrebljava sama osnovna uredba u odnosu na dvije vrste prodaja u gore navedenim točkama 39. i 40., koje pod određenim uvjetima mogu ne predstavljati prodaje izvršene u uobičajenom tijeku trgovine, odnosno prodaje između povezanih partnera ili između partnera koji su se međusobno dogovorili o kompenzaciji i prodaja izvršenih po cijeni nižoj od troškova. Naime, upotreba u osnovnoj uredbi glagola „moći“ u predmetnim odredbama govori u prilog postojanju određene margine prosudbe na strani nadležnih institucija u pogledu konkretne kvalifikacije tih vrsta prodaje kao uobičajenih tijekova trgovine(24) . Međutim, smatram da bi, ako institucije raspolažu takvom marginom prosudbe za procjenu uobičajenog karaktera prodaja uključenih u tipologiju prodaja izričito predviđenih u osnovnoj uredbi, one trebale a fortiori raspolagati istom marginom prosudbe radi procjene navedenog karaktera prodaja koje nisu izričito identificirane u navedenoj uredbi.
52. U odnosu na ta razmatranja valja analizirati, prema mom shvaćanju, argumente koje je istaknulo Vijeće protiv pobijane odluke.
53. U pogledu prigovora Vijeća, prema kojemu je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava polazeći od načela da se prodaje nisu izvršile u uobičajenom tijeku trgovine, osim ako cijena odražava vrijednost proizvoda, taj se prigovor po mome mišljenju temelji na pogrešnom čitanju pobijane odluke.
54. Zapravo u točkama 36. do 39. te presude, temeljeći se na razmatranjima iz točaka 27. do 30. iste presude, Opći sud se ograničio na shvaćanje da uzimanje u obzir, u okviru određivanja uobičajene vrijednosti, premije kao što je ova o kojoj je riječ, ima za učinak uključivanje u izračun te vrijednosti čimbenika kojemu nije cilj utvrditi cijenu po kojoj će proizvod biti prodan u državi podrijetla u uobičajenim uvjetima, nego se on odnosi isključivo na financijsku sposobnost određenog domaćeg kupca. Uključivanje tog elementa u izračun uobičajene vrijednosti sadržava, prema mišljenju Općeg suda, umjetno povećanje rezultata izračuna na način, pa taj rezultat neće više tako vjerno prikazivati cijenu prodaje proizvoda kakva bi bila da se predmetni proizvod prodaje u zemlji podrijetla u uobičajenom tijeku trgovine.
55. To zaključivanje prema mom mišljenju ne predstavlja pogrešku koja se tiče prava. Zapravo, nije osporeno da predmetna premija u ovom slučaju sadržava objektivni element koji ima utjecaja na formiranje cijene, već je štoviše povezana sa subjektivnim čimbenikom odnosno, prema riječima koje upotrebljava Opći sud, „isključivo financijskom sposobnošću određenog domaćeg kupca“(25) .
56. Doista, iako financijska sposobnost kupca predmetnih proizvoda može zasigurno biti čimbenikom koji može imati utjecaja na formiranje cijene specifične prodaje (ili na druge uvjete prodaje), ona se međutim isključivo odnosi na posebne karakteristike tog dijela predmetne prodaje. Doista, kao što sam to istaknuo u gornjoj točki 49., ako se ne provede analiza svakog pojedinačnog slučaja svih relevantnih elemenata u svjetlu cilja svojstvenog pojmu uobičajenog tijeka trgovine spomenute u gornjoj točki 43., prisutnost jednog takvog subjektivnog čimbenika u okviru prodaje sprečava da ta prodaja bude kvalificirana kao „uobičajena“.
57. Suprotno onome što tvrdi Vijeće, prema mom mišljenju, iz pobijane odluke ne proizlazi da je Opći sud smatrao da su prodaje izvršene u uobičajenom tijeku trgovine samo ako cijene odražavaju vrijednost proizvoda.
58. Točno je da je Opći sud u točki 36. pobijane odluke potvrdio da predmetna premija ne predstavlja „dio vrijednosti prodanog proizvoda niti je [bila] povezana s njegovim karakteristikama“ te ju je također kvalificirao u točki 38. iste odluke kao „element koji ne odražava dio vrijednosti prodanog proizvoda“. Međutim, smatram da je pogrešno tumačiti te točke presude na način da je Opći sud u njima izrazio svoje načelne tvrdnje po kojima uobičajeni karakter prodaja nužno ovisi o činjenici da njihova cijena odražava vrijednost proizvoda.
59. S obzirom na razmatranja koja sam iznio u gornjim točkama 36. do 51., smatram da su takve načelne tvrdnje pogrešne jer se pojam uobičajenog tijeka trgovine tiče karaktera prodaja kao takvih i pretpostavlja analizu svakog pojedinačnog slučaja nekoliko čimbenika od kojih je cijena samo jedna među njima.
60. Tvrdnje Općeg suda u točkama 36. i 38. pobijane odluke, koje su daleko od toga da predstavljaju načelno stajalište, moraju, po mome mišljenju, biti shvaćene kao da se odnose na činjenicu da, u posebnim okolnostima slučaja, predmetna premija ne odražava objektivni element koji ima utjecaja na formiranje cijene – kao što je vrijednost proizvoda ili njegove karakteristike – već je prije povezana sa subjektivnim čimbenikom, odnosno financijskom sposobnošću određenog domaćeg kupca.
61. Posebice, što se tiče argumenta Vijeća o riziku zlouporabe, valja istaknuti, s jedne strane, da, kao što sam to napomenuo u gornjim točkama 50. i 51., institucije raspolažu određenom marginom prosudbe u pogledu pitanja o tome koji su to po prirodi relevantni čimbenici koje treba uzeti u obzir, kao i njihovu procjenu. Osim toga, eventualna argumentacija koju su istaknuli gospodarski subjekti nad kojima se provodi ispitni postupak i koji imaju za cilj dovesti u pitanje uobičajenost jedne ili više trgovina mora biti potkrijepljena informacijama ili dokumentacijom koja sadržava dokaze o navodnim okolnostima. Doista, na samim je institucijama da ocijene dostavljene dokaze u prilog tim navodima smatrajući da su, u skladu s člankom 18. stavkom 1. osnovne uredbe, ovlaštene zanemariti lažne ili obmanjujuće informacije. U tom pogledu valja istaknuti da u ovom slučaju osporavana uredba sama potvrđuje pouzdanost dostavljenih informacija(26) .
62. Što se tiče argumenta Vijeća o navodno pogrešnom karakteru upućivanja Općeg suda na članak 2. stavak 10. točku (k) osnovne uredbe, smatram da je bespredmetna. Čak i ako se utvrdi da je to upućivanje bilo pogrešno, to zapravo ne bi imalo nikakvog utjecaja na točnost tumačenja pojma prodaja izvršenih u uobičajenom tijeku trgovine koji je usvojio Opći sud u pobijanoj presudi i ne bi moglo, samo po sebi, dovesti do poništenja predmetne odluke.
63. Iz svih tih razmatranja proizlazi da, u mjeri u kojoj se temelji na pogrešnom tumačenju pobijane odluke, prigovor Vijeća koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava u tumačenju pojma prodaja izvršenih u uobičajenom tijelu trgovine mora biti odbijen. Osim toga, tako shvaćena analiza Općeg suda ne može stvoriti nikakvu pravnu nesigurnost, tako da prigovor Vijeća koji se odnosi na povredu načela pravne sigurnosti također treba odbiti.
64. Iz analize koja prethodi proizlazi da obrazloženje pobijane odluke jasno i nedvojbeno otkriva zaključivanje Općeg suda, što omogućuje zainteresiranim osobama da spoznaju opravdanje donesene odluke i Sudu da izvrši svoju sudsku kontrolu(27) . Iz tog slijedi, prema mom mišljenju, da prigovor koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, koji uostalom nije potkrijepljen nikakvim specifičnim argumentom, treba također odbiti.
65. S obzirom na sve navedeno predlažem da se jedini žalbeni razlog koji je Vijeće istaknulo odbije, a time i žalba u cijelosti.
VI – Troškovi
66. Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da Vijeće nije uspjelo u svojem jedinom žalbenom razlogu, te s obzirom na to da je Alumina zatražila da mu se naloži snošenje troškova, treba udovoljiti tom zahtjevu.
VII – Zaključak
67. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem da Sud odluči kako slijedi:
1. Žalba se odbija.
2. Vijeće Europske unije snosi svoje troškove kao i troškove Alumine d.o.o.
(1) .
(2)
–	T‑304/11, EU:T:2013:224.
(3)
–	SL L 125, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 267.)
(4)
–	SL L 343, str. 51. i ispravak SL 2010., L7, str. 22. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202.)
(5)
–	SL C 40, str. 5.
(6)
–	SL L 298, str. 27.
(7)
–	Vidjeti uvodne izjave 3., 10. i 11. privremene uredbe.
(8)
–	Vidjeti uvodne izjave 21. i 26. privremene uredbe.
(9)
–	Vidjeti uvodnu izjavu 20. osporavane uredbe.
(10)
–	Vidjeti presudu Vijeće/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
(11)
– SL L 336, str. 103. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.). Sporazum koji se nalazi u Dodatku 1. A Sporazumu o osnivanju Svjetske trgovinske organizacije (WTO), potpisanom u Marakešu 15. travnja 1994. i odobrenom Odlukom Vijeća 94/800/EZ od 22. prosinca 1994. o sklapanju u ime Europske zajednice, s obzirom na pitanja iz njezine nadležnosti, sporazuma postignutih u Urugvajskom krugu multilateralnih pregovora (1986.-1994.) (SL L 336, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 3.).
(12)
– Točnije, taj se pojam nalazi kako u članku 2. stavku 1. prvom podstavku osnovne uredbe, koji propisuje da se uobičajena vrijednost obično temelji na cijenama koje su nezavisni kupci platili, ili plaćaju, u uobičajenom tijeku trgovine, u zemlji izvoznici, tako i u članku 2. stavcima 3. i 6. iste uredbe, koji propisuju utvrđivanje uobičajene vrijednosti koja se mora temeljiti na stvarnim podacima o proizvodnji i prodaji istovjetnog proizvoda u uobičajenom tijeku trgovine od strane izvoznika ili proizvođača nad kojim se provodi ispitni postupak.
(13)
– Vidjeti u tom smislu t. 139. Izvješća žalbenog tijela WTO-a od 24. srpnja 2001. u predmetu DS 184 „Sjedinjene države − Antidampinške mjere primijenjene na određene proizvode od vruće valjanog čelika podrijetlom iz Japana“.
(14)
– U pogledu cijena između stranaka koje su se međusobno dogovorile o kompenzaciji, vidjeti presudu Petrotub i Republica (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, osobito t. 85).
(15)
– Ta odredba odgovara odredbi članka 2.2.1 antidampinškog sporazuma.
(16)
– Vidjeti, primjera radi, uvodnu izjavu 13. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2818/91 od 23. rujna 1991. o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz pamučnih vlakana podrijetlom iz Brazila, Egipta i Turske i o zaključenju postupka u odnosu na pamučna vlakna podrijetlom iz Indije i Tajlanda (SL L 271, str. 17.) [neslužbeni prijevod] ili uvodnu izjavu 11. Uredbe Komisije (EZ) br. 837/2000 od 19. travnja 2000. o uvođenju privremene antidampinške pristojbe na uvoz određenih katodnih cijevi za prijemnike televizora u boji podrijetlom iz Indije, Malezije, Narodne Republike Kine i Republike Koreje (SL L 102, str. 15.) [neslužbeni prijevod].
(17)
– C‑105/90, EU:C:1992:69, t. 13.
(18)
– C‑76/98 P i C‑77/98 P, EU:C:2001:234, t. 39.
(19)
– Vidjeti također u tom smislu t. 140. Izvješća žalbenog organa WTO-a od 24. srpnja 2001., navedenog na dnu stranice u bilješci 13. ovog mišljenja.
(20)
– Taj pristup, kojim se analizira svaki pojedinačni slučaj, također primjenjuje američki sud za međunarodnu trgovinu (United States Court of International Trade). Vidjeti, u tom pogledu, CEMEX SA protiv Sjedinjenih Država, 19 cit 587 (1995); NTN Bearing Corp. of America protiv Sjedinjenih Država, 23 cit 486 (1999) i Bergerac NC protiv Sjedinjenih Država, 102 F. supp. 2e 497 (2000).
(21)
– Vidjeti također u tom smislu t. 142. Izvješća žalbenog tijela WTO-a od 24. srpnja 2001., navedenog na dnu stranice u bilješci 13. ovog mišljenja.
(22)
– Vidjeti presudu Petrotub i Republica (EU:C:2003:4, t. 87.).
(23)
– Vidjeti t. 29. i 30. pobijane presude.
(24)
– U tom pogledu valja istaknuti da je glagol moći („may“ u engleskoj verziji) također korišten u članku 2.2.1 antidampinškog sporazuma, koji, kao što sam istaknuo na dnu stranice u bilješci 15. ovog mišljenja, odgovara članku 2. stavku 4. osnovne uredbe.
(25)
– In fine, t. 36. pobijane presude. U tom pogledu ističem da, iako je to utvrđenje bilo pobijano, u svakom se slučaju radilo o činjeničnom utvrđenju koje izmiče ispitivanju od strane Suda.
(26)
– Vidjeti t. 20. osporavane uredbe i gornju t. 11.
(27)
– Vidjeti u tom smislu presudu Areva i dr./Komisija (C-247/11 P, EU:C:2014:257, t. 54. i navedenu sudsku praksu).