62024CJ0257
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
10. srpnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna sigurnost – Radnici migranti – Uredba (EZ) br. 883/2004 – Članak 3. – Materijalno područje primjene – Slobodno kretanje radnika – Članak 45. UFEU‑a – Uredba (EU) br. 492/2011 – Članak 7. – Jednako postupanje – Socijalne povlastice – Maloljetno dijete s invaliditetom pograničnog radnika – Pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom – Uvjet boravišta – Proporcionalnost“
U predmetu C‑257/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Zemaljski socijalni sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije, Njemačka), odlukom od 8. travnja 2024., koju je Sud zaprimio 12. travnja 2024., u postupku
PE, koju zastupaju njezini roditelji
protiv
Städteregion Aachen
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: D. Gratsias, predsjednik vijeća, E. Regan (izvjestitelj) i J. Passer, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za njemačku vladu, J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, B.-R. Killmann kao i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnost (SL 2004., L 166, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravci SL 2020., L 415, str. 88. i SL 2023./90199, L), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. (SL 2009., L 284, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 213.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (SL 2011., L 141, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.) kao i članka 20. i članka 21. stavka 1. UFEU‑a.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe PE, maloljetnog djeteta koje zastupaju njegovi roditelji, i Städteregiona Aachen (Gradska regija Aachen, Njemačka), u vezi s odbijanjem da mu se dodijeli pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 883/2004
3
U glavi I. Uredbe br. 883/2004, naslovljenoj „Opće odredbe”, članak 3. te uredbe, naslovljen „Materijalno područje primjene”, određuje:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
(a)
davanja za slučaj bolesti;
[…]
3.   Ova se Uredba također primjenjuje na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena člankom 70.
[…]
5.   Ova se Uredba ne primjenjuje na:
(a)
socijalnu i medicinsku skrb;
[…]”
4
Članak 70., naslovljen „Opće odredbe”, koji se nalazi u glavi III. Uredbe br. 883/2004, naslovljenoj „Posebne odredbe o različitim kategorijama davanja”, u poglavlju 9., naslovljenom „Posebna nedoprinosna novčana davanja”, u stavku 2. točki (c) propisuje:
„U smislu ovog poglavlja, ‚posebna nedoprinosna novčana davanja’ znači ona koja:
[…]
(c)
navedena su u Prilogu X.”
5
U prilogu X. navedenoj uredbi, pod naslovom „Njemačka”, navodi se:
„(a)
Dohodak za osnovne životne potrebe za starije osobe i osobe sa smanjenom sposobnošću zarađivanja, na temelju poglavlja 4. knjige XII. Socijalnog zakonika.
(b)
Davanja za pokrivanje osnovnih troškova života u okviru temeljne skrbi za tražitelje zaposlenja, osim ako, u odnosu na ta davanja, nisu ispunjeni uvjeti za stjecanje prava na privremeni dodatak slijedom primanja davanja za nezaposlenost (članak 24. stavak 1. knjige II. Socijalnog zakonika).”
Uredba br. 492/2011
6
Članak 7. u stavcima 1. i 2. Uredbe br. 492/2011 propisuje:
„1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.”
Njemačko pravo
7
Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (Socijalni zakonik, deveta knjiga), naslovljena „Rehabilitacija i sudjelovanje osoba s invaliditetom”, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: SGB IX.), predviđa uvjete kojima podliježe dodjela pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom.
8
U članku 101. stavku 1. SGB‑a IX. navodi se sljedeće:
„Njemački državljani koji imaju uobičajeno boravište u inozemstvu ne ostvaruju pravo na davanja za pomoć za integraciju. Od toga se može odstupiti u svakom slučaju zasebno samo ako je to neizbježno zbog iznimne krizne situacije i ako se istodobno dokaže da povratak na njemačko državno područje nije moguć zbog sljedećih razloga:
1.   skrb i odgoj djeteta koje zbog pravnih razloga mora ostati u inozemstvu;
2.   dugotrajna stacionarna skrb u ustanovi ili ozbiljna potreba za dugotrajnom njegom ili
3.   javna ovlast”.
9
Članak 104. stavak 1. SGB‑a IX. glasi:
„Davanja za pomoć za integraciju određuju se ovisno o posebnostima svakog pojedinog slučaja, a osobito s obzirom na vrstu potrebe, osobne okolnosti, društveno okruženje te vlastite mogućnosti […]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
10
Tužiteljica u glavnom postupku, njemačka i irska državljanka rođena u Njemačkoj 2009., živi sa svojim roditeljima u Belgiji u blizini njemačke granice. Njezina majka, njemačka državljanka, zaposlena je kao liječnik na puno radno vrijeme u Aachenu (Njemačka). Njezin otac, irski državljanin, bio je dužnosnik Europske unije na radnom mjestu u Maastrichtu (Nizozemska).
11
Tužiteljica u glavnom postupku ima mentalni invaliditet koji zahtijeva posebnu skrb. Nakon pohađanja specijalizirane obrazovne škole u Eupenu (Belgija) od školske godine 2017./2018. pohađa inkluzivne škole u Aachenu. Gradska regija Aachen dodijelila joj je na njezin zahtjev, u skladu s odredbama SGB‑a IX., pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom za školske godine 2017./2018. do 2020./2021., pri čemu je snosila troškove pomoći u nastavi prvotno u trajanju od 15 sati, a zatim 35 sati tjedno.
12
Odlukom od 9. lipnja 2021. Gradska regija Aachen odbila je zahtjev za dodjelu te pomoći za integraciju za školsku godinu 2021./2022. uz obrazloženje da tužiteljica iz glavnog postupka koja ima uobičajeno boravište u Belgiji ne ispunjava uvjet boravišta na nacionalnom državnom području koji proizlazi iz članka 101. stavka 1. SGB‑a IX. Odlukom od 20. kolovoza 2021. to je tijelo zbog istog razloga odbilo prigovor koji je tužiteljica iz glavnog postupka podnijela protiv prvotne odluke o odbijanju.
13
Presudom od 25. siječnja 2022. Sozialgericht Aachen (Socijalni sud u Aachenu, Njemačka) također je zbog tog razloga odbio tužbu koju je tužiteljica iz glavnog postupka, koju zastupaju njezini roditelji, podnijela protiv tih odluka. Osim toga, taj je sud smatrao da se pravo na pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđeno SGB‑om IX., ne može temeljiti ni na pravu Unije jer ona nije obuhvaćena pojmom „davanja za slučaj bolesti” iz članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 i da članak 3. stavak 5. točka (a) te uredbe izričito određuje da se navedena uredba ne primjenjuje na „socijalnu i medicinsku skrb”.
14
Tužiteljica iz glavnog postupka, koju zastupaju njezini roditelji, podnijela je Landessozialgerichtu Nordrhein‑Westfalen (Zemaljski socijalni sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev, žalbu radi izmjene te presude i nalaganja Gradskoj regiji Aachen, izmjenom odluke od 9. lipnja 2021., kako je potvrđena odlukom od 20. kolovoza 2021., da joj naknadi troškove korištenja pomoći u nastavi za razdoblje od 1. kolovoza 2021. do 30. studenoga 2021., u iznosu od 12782,32 eura, s obzirom na to da je Njemačka jezična zajednica u Belgiji besplatno snosila troškove školske podrške za razdoblje od 1. prosinca 2021. do 30. lipnja 2022.
15
Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da, s obzirom na nacionalno pravo, žalbu koja mu je podnesena treba odbiti. Međutim, pita se je li nacionalno pravo u tom pogledu u skladu s pravom Unije.
16
Kao prvo, taj se sud pita je li ovaj predmet obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 883/2004. Kao davanje za sudjelovanje u obrazovanju u obliku pomoći u nastavi djeci s invaliditetom, ne čini se da pomoć za integraciju o kojoj je riječ u glavnom postupku predstavlja davanje iz sustava socijalne sigurnosti koje ulazi u materijalno područje primjene te uredbe, s obzirom na to da ne podliježe objektivnim zahtjevima, kao što je osobito stupanj invaliditeta, te da se dodjeljuje ovisno o osobnim potrebama dotične osobe, na temelju pojedinačnog ispitivanja tih potreba od strane nadležnog nacionalnog tijela.
17
Osim toga, dvojbeno je može li se pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djece s invaliditetom, predviđena SGB‑om IX., kvalificirati kao „davanje za slučaj bolesti” u smislu članka 3. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 883/2004 s obzirom na to da pojam „bolest” u svojem uobičajenom smislu podrazumijeva privremenu promjenu zdravstvenog stanja, dok je cilj te pomoći za integraciju omogućiti njezinim korisnicima osposobljavanje prilagođeno njihovim kapacitetima i sposobnostima te promicati njihovo sudjelovanje u životu u društvu.
18
Stoga se čini da je pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi za djecu s invaliditetom, predviđena SGB‑om IX., više obuhvaćena pojmom „socijalna skrb”, koji je na temelju članka 3. stavka 5. točke (a) Uredbe br. 883/2004 izričito isključen iz materijalnog područja primjene te uredbe. Naime, ta pomoć za integraciju nije povezana ni s jednim od rizika iz članka 3. stavka 1. navedene uredbe. Osim toga, razdoblja profesionalne djelatnosti, uplaćivanja doprinosa ili pripadnosti nemaju nikakvu ulogu u stjecanju prava na potonje, s obzirom na to da se ono pruža u svakom slučaju zasebno i podredno. Navedena pomoć za integraciju nije ni posebno nedoprinosno novčano davanje u smislu članka 70. iste uredbe jer se ne nalazi u njezinu Prilogu X.
19
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno pojasniti pitanje je li isključenje građanina Unije iz pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđeno SGB‑om IX., u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011, prema kojem svaki radnik državljanin države članice u drugoj državi članici ima pravo na jednake socijalne povlastice kao domaći radnici. Budući da je majka tužiteljice iz glavnog postupka iskoristila svoje pravo na slobodno kretanje, ima pravo pozvati se na tu odredbu u odnosu na državu članicu čiji je državljanin. Međutim, Sud se još nije izjasnio o pitanju je li pomoć za integraciju putem davanja pomoći za školovanje djeteta s invaliditetom pograničnog radnika „socijalna povlastica” u smislu navedene odredbe. Široko tumačenje koje treba dati pojmu „socijalna povlastica” moglo bi ići u prilog njegovu uključivanju u taj pojam. Uvjet boravišta kojem podliježe dodjela pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom predviđen SGB‑om IX. mogao bi stoga predstavljati neizravnu diskriminaciju, s obzirom na to da je vjerojatno da će po svojoj prirodi više utjecati na pogranične radnike nego na domaće radnike.
20
Što se tiče opravdanja takvog ograničenja, taj sud napominje da ugrožavanje financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti može biti legitiman cilj u općem interesu kojim se može opravdati isključenje nerezidenata iz prava na davanja. U tom pogledu, postojanje iznimki od tog isključenja u SGB‑u IX. u slučaju posebnih poteškoća, koje su u biti povezane s vjerojatnim ostvarivanjem prava na davanja u državi članici boravišta, omogućuje da se otkloni svaka neopravdana diskriminacija. Osim toga, moglo bi se tvrditi da je načelo nediskriminacije, koje je općenito utvrđeno u članku 18. UFEU‑a, konkretizirano u članku 3. stavku 5. točki (a) Uredbe br. 883/2004 u pogledu davanja socijalne skrbi, što opravdava to da se pomoć za integraciju o kojoj je riječ ne može dodijeliti osobama koje ne borave na državnom području. Navedeno isključenje stoga potvrđuje načelo teritorijalnosti koje se temelji na međunarodnom javnom pravu, prema kojem se davanja pomoći koja se financiraju porezom trebaju dodijeliti samo osobama koje borave na državnom području.
21
Međutim, nije sigurno da je isključenje nerezidenata iz korištenja prava na pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđeno SGB‑om IX., doista nužno za pravilno korištenje poreznih sredstava. Konkretno, nije jasno u kojoj mjeri Savezna Republika Njemačka zaista štedi na rashodima zahvaljujući tom isključenju uvedenom nakon pooštravanja propisa 1. siječnja 2004. Usto, zbog navedenog isključenja njemački državljani nerezidenti potencijalno bi se morali vratiti u Njemačku, što bi dovelo do povećanja troškova za tu državu članicu. U mjeri u kojoj je nacionalni zakonodavac tim pooštravanjem nastojao smanjiti zlouporabu te pomoći za integraciju, čini se da je taj cilj također upitan, osobito s obzirom na načelo proporcionalnosti. Naime, rizik zlouporabe ne postoji kad je riječ o davanjima u naravi koja se pružaju na njemačkom državnom području. Ne postoje ni dokazi koji bi upućivali na to da je tužiteljica iz glavnog postupka zlouporabila pravo umjetnim stvaranjem uvjeta za stjecanje socijalnih povlastica iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011. Naposljetku, s obzirom na to da je cilj isključenja nerezidenata poštedjeti nadležna nacionalna tijela od složenog ispitivanja uvjeta dodjele njemačkim državljanima nerezidenata, njegova nužnost ostaje upitna jer se ta davanja pružaju na njemačkom državnom području.
22
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita se je li isključenje nerezidenata iz pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom objektivno opravdano ograničenje prava koje građani Unije ostvaruju na temelju članka 20. UFEU‑a i članka 21. stavka 1. UFEU‑a. Naime, tužiteljica u glavnom postupku bila bi u nepovoljnijem položaju samo zbog toga što je odlučila iskoristiti svoje pravo na slobodno kretanje uspostavljanjem svojeg uobičajenog boravišta u Belgiji.
23
U tim je okolnostima Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (Zemaljski socijalni sud Sjeverne Rajne‑Vestfalije) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. [Uredbe br. 883/2004] tumačiti na način da je pomoć za integraciju predviđena [SGB‑om IX.] u obliku davanja za pomoć u nastavi davanje u smislu tog članka 3. i da je stoga obuhvaćena materijalnim područjem primjene te uredbe?
U slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje:
2.
Treba li članak 7. stavak 2. [Uredbe br. 492/2011] tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava kojom se davanja za pomoć za integraciju, koja su predviđena SGB‑om IX. u obliku davanja za pomoć u nastavi, uvjetuje uobičajenim boravištem u tuzemstvu?
3.
Je li riječ o neopravdanom ograničenju prava građana Unije u skladu s člankom 20. i člankom 21. stavkom 1. [UFEU‑a] ako je pomoć za integraciju na temelju SGB‑a IX., u obliku davanja za pomoć u nastavi, uskraćena građanima Unije koji imaju prebivalište odnosno uobičajeno boravište u drugoj državi članici (smještenoj u blizini granice), ali se davanja u naravi pružaju u državi boravišta?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
24
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da je davanje poput pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom predviđene SGB‑om IX. obuhvaćeno materijalnim područjem primjene te uredbe.
25
Kako bi se odgovorilo na postavljeno pitanje, važno je, kao prvo, provjeriti predstavlja li ta pomoć za integraciju davanje iz „sustava socijalne sigurnosti” u smislu članka 3. stavka 1. te uredbe.
26
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kad je riječ o razlikovanju između davanja koja ulaze u područje primjene Uredbe br. 883/2004 i onih koja su iz njega isključena, ta se razlika u biti temelji na sastavnim elementima svakog davanja, osobito ciljevima i uvjetima njegove dodjele, a ne na činjenici da se nacionalnim zakonodavstvom određeno davanje smatra davanjem iz sustava socijalne sigurnosti (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 32. i navedena sudska praksa).
27
Stoga se davanje može smatrati davanjem iz sustava socijalne sigurnosti u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 ako se, s jedne strane, dodjeljuje korisnicima na temelju zakonski definirane situacije, a ne na temelju pojedinačne i diskrecijske ocjene osobnih potreba, te ako se, s druge strane, odnosi na jedan od rizika izričito navedenih u članku 3. stavku 1. Uredbe br. 883/2004. Ta su dva uvjeta kumulativna (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 33. i navedena sudska praksa).
28
U pogledu prvog uvjeta navedenog u prethodnoj točki, valja podsjetiti na to da je on ispunjen kad se dodjela davanja izvršava s obzirom na objektivne kriterije koji, kada su ispunjeni, daju pravo na davanje a da nadležno nacionalno tijelo ne može uzimati u obzir ostale osobne okolnosti (presuda od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 34. i navedena sudska praksa).
29
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom koja je predviđena SGB‑om IX. nije uvjetovana ispunjavanjem objektivnih uvjeta, kao što su, među ostalim, točno određena stopa ili razina poteškoća ili invaliditeta, nego je dodjeljuje nadležno nacionalno tijelo, u skladu s člankom 104. stavkom 1. SGB‑a IX., ovisno o osobnim potrebama dotične osobe, na temelju pojedinačnog i diskrecijskog ispitivanja njezine situacije od strane tog tijela.
30
U tim okolnostima valja utvrditi da pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđena SGB‑om IX. ne ispunjava prvi od dvaju kumulativnih uvjeta navedenih u točki 27. ove presude, tako da ta pomoć nije davanje iz sustava „socijalne sigurnosti” u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 883/2004.
31
Međutim, valja podsjetiti na to da članak 3. stavak 3. te uredbe proširuje njezinu primjenu na posebna nedoprinosna novčana davanja predviđena njezinim člankom 70. U tim okolnostima valja, kao drugo, provjeriti je li pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđena SGB‑om IX., takvo davanje.
32
U tom pogledu dovoljno je istaknuti da iz teksta članka 70. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 883/2004 proizlazi da se posebnim nedoprinosnim novčanim davanjima smatraju samo ona navedena u Prilogu X. toj uredbi. Pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, predviđena SGB‑om IX., ne nalazi se u tom prilogu. Ona stoga ne predstavlja takvo davanje (vidjeti u tom smislu presudu od 12. ožujka 2020., Caisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace‑Moselle, C‑769/18, EU:C:2020:203, t. 35.).
33
Slijedom toga, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da davanje, poput pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom predviđene SGB‑om IX., nije obuhvaćeno materijalnim područjem primjene te uredbe, s obzirom na to da dodjela tog davanja nije uvjetovana ispunjavanjem objektivnih uvjeta, nego se temelji na pojedinačnoj ocjeni potreba dotične osobe koju provodi nadležno nacionalno tijelo.
Drugo pitanje
34
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji dodjelu pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djetetu s invaliditetom pograničnog radnika, koji je državljanin Unije, uvjetuje time da to dijete boravi na državnom području.
35
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja, kao prvo, podsjetiti na to da je svaki državljanin Unije, neovisno o svojem mjestu boravka i državljanstvu, koji se koristi pravom na slobodno kretanje radnika i koji obavlja profesionalnu djelatnost u državi članici koja nije država njegova boravišta, obuhvaćen područjem primjene članka 45. UFEU‑a, odredbe koju Uredba br. 492/2011 nastoji konkretizirati (presuda od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 21. i navedena sudska praksa).
36
Usto, ta se uredba bez razlikovanja odnosi kako na radnike migrante koji borave u državi članici domaćinu tako i na pogranične radnike koji, iako u potonjoj državi članici obavljaju djelatnost zaposlene osobe, borave u drugoj državi članici (vidjeti, u tom smislu, presudu od 15. lipnja 2023., Thermalhotel Fontana, C‑411/22, EU:C:2023:490, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
37
U ovom slučaju valja utvrditi da je majka tužiteljice u glavnom postupku njemačka državljanka koja radi u Njemačkoj, ali boravi u Belgiji.
38
Budući da je ostvario svoje pravo na slobodno kretanje, takav pogranični radnik ima pravo pozvati se, protiv države članice čiji je državljanin, na Uredbu br. 492/2011, a osobito na njezin članak 7. stavak 2., kojim se utvrđuje načelo jednakog postupanja prema radnicima u pogledu korištenja „socijalnih povlastica” u smislu te odredbe. Članovi obitelji takvog pograničnog radnika imaju neizravno pravo na to jednako postupanje (vidjeti u tom smislu presudu od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 25. i 26. i navedenu sudsku praksu).
39
Kao drugo, što se tiče pojma „socijalne povlastice” u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011, valja podsjetiti na to da on, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obuhvaća sve povlastice koje se, bez obzira na to jesu li povezane s ugovorom o radu, općenito priznaju domaćim radnicima zbog toga što imaju boravište na državnom području i čije proširivanje na radnike koji su državljani drugih država članica olakšava njihovo kretanje. Upućivanje u toj odredbi na socijalne povlastice ne smije se usko tumačiti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice, C‑116/23, EU:C:2024:292, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
40
Socijalne povlastice stoga uključuju socijalna davanja koja se dodjeljuju uzdržavanom djetetu radnika migranta koji mora doprinositi njegovu uzdržavanju (vidjeti u tom smislu osobito presude od 20. lipnja 1985., Deak, 94/84 EU:C:1985:264, t. 24.; od 18. lipnja 1987., Lebon, 316/85, EU:C:1987:302, t. 13. i od 20. lipnja 2013., Giersch i dr., C‑20/12, EU:C:2013:411, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
41
Iz toga slijedi da je pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, poput one predviđene SGB‑om IX., socijalna povlastica u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011.
42
Kao treće, valja naglasiti da je ta odredba poseban izraz načela jednakog postupanja, utvrđenog u članku 45. UFEU‑a, u specifičnom području dodjeljivanja socijalnih povlastica te ga treba tumačiti na isti način kao tu odredbu (presuda od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 29. i navedena sudska praksa).
43
To načelo jednakog postupanja zabranjuje ne samo očitu diskriminaciju na temelju državljanstva nego i sve druge prikrivene oblike diskriminacije koji primjenom drugih kriterija razlikovanja dovode do istog rezultata (presuda od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 30. i navedena sudska praksa).
44
Uvjet boravišta, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim propis dotične države članice uvjetuje dodjelu pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom, može po samoj svojoj prirodi staviti pogranične radnike koji borave u drugoj državi članici u nepovoljniji položaj, tako da predstavlja neizravnu diskriminaciju iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011 (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 31. i 32. te navedenu sudsku praksu).
45
Zbog toga nacionalni propis, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji određene radnike stavlja u nepovoljniji položaj samo zato što imaju uobičajeno boravište u drugoj državi članici, predstavlja ograničenje prava radnika na slobodno kretanje u smislu članka 45. UFEU‑a jer, čak i ako se primjenjuje bez razlike, može spriječiti ili odvratiti državljanina države članice od toga da napusti svoju državu podrijetla kako bi ostvario svoje pravo na slobodno kretanje (vidjeti, u tom smislu, presudu od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 36. i navedenu sudsku praksu).
46
Prema sudskoj praksi Suda, takvo ograničenje prava radnika na slobodno kretanje može se dopustiti samo pod uvjetom da je objektivno opravdano. U tu svrhu, ono mora biti prikladno za jamčenje ostvarenja legitimnog cilja i ne smije prekoračiti ono što je nužno za njegovo postizanje (vidjeti, u tom smislu, posebno presude od 13. prosinca 2012., Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, t. 48., i od 2. travnja 2020., PF i dr., C‑830/18, EU:C:2020:275, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
47
U ovom slučaju njemačka vlada tvrdi da je uvjet boravišta o kojem je riječ u glavnom postupku opravdan ciljem koji se sastoji od jamčenja, s jedne strane, stvarne povezanosti između podnositelja zahtjeva za pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom i države članice koja dodjeljuje tu pomoć i, s druge strane, financijske ravnoteže nacionalnog sustava socijalne sigurnosti.
48
U tom pogledu valja podsjetiti na to da su ciljevi koji se žele postići nacionalnim propisom, kojima se nastoji utvrditi stvarna povezanost između podnositelja zahtjeva za socijalno davanje i nadležne države članice kao i očuvati financijska ravnoteža nacionalnog sustava socijalne sigurnosti, načelno legitimni ciljevi kojima se mogu opravdati ograničenja prava radnika na slobodno kretanje (vidjeti, u tom smislu, posebice, presudu od 25. srpnja 2018., A (Pomoć za osobu s invaliditetom), C‑679/16, EU:C:2018:601, t. 69. i navedenu sudsku praksu).
49
Međutim, uvjet boravišta poput onoga u glavnom postupku prekoračuje ono što je nužno za postizanje tih ciljeva. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, budući da pogranični radnici doprinose financiranju socijalnih politika države članice domaćina, i to poreznim i socijalnim doprinosima koje uplaćuju u tu državu u okviru djelatnosti zaposlene osobe koju tamo obavljaju, oni moraju moći uživati, među ostalim, socijalne povlastice pod istim uvjetima kao i radnici rezidenti (vidjeti u tom smislu, posebno, presudu od 16. svibnja 2024., Hocinx, C‑27/23, EU:C:2024:404, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
50
U tom smislu postoji stvarna i dostatna povezanost između podnositelja zahtjeva za pomoć za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom i nadležne države članice, koja omogućuje potonjoj da se osigura da gospodarski teret povezan s isplatom tog davanja ne postane nerazuman (vidjeti, analogno, presudu od 25. srpnja 2018., A (Pomoć za osobu s invaliditetom), C‑679/16, EU:C:2018:601, t. 71. i navedenu sudsku praksu).
51
Osim toga, s obzirom na to da njemačka vlada ističe potrebu uzimanja u obzir socijalnog okruženja osobe s invaliditetom kako bi se osiguralo da ta pomoć za integraciju odgovara upravo njezinim specifičnim individualnim potrebama i, prema tome, kako bi se mogla nadzirati njezina učinkovitost i učinci, dovoljno je istaknuti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je navedena pomoć davanje u naravi koje se pruža na njemačkom državnom području u okviru školovanja djeteta s invaliditetom, tako da njemačka tijela u potpunosti mogu provesti sve potrebne provjere za potrebe takve individualizacije, čak i ako to dijete i njegovi roditelji uobičajeno borave u drugoj državi članici. Osim toga i u svakom slučaju, ta vlada ne objašnjava zašto je boravak na državnom području nužan za individualizaciju takvog davanja u naravi.
52
Slijedom toga, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis koji dodjelu pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djetetu s invaliditetom pograničnog radnika, koji je državljanin Unije, uvjetuje time da to dijete boravi na državnom području, jer takav uvjet prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva koji se nastoje postići tim propisom.
Treće pitanje
53
Uzimajući u obzir odgovor na drugo pitanje, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
Troškovi
54
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009.,
treba tumačiti na način da:
davanje, poput pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djeci s invaliditetom predviđene Neuntes Buchom Sozialgesetzbucha (Socijalni zakonik, deveta knjiga), nije obuhvaćeno materijalnim područjem primjene Uredbe br. 883/2004, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 988/2009, s obzirom na to da dodjela tog davanja nije uvjetovana ispunjavanjem objektivnih uvjeta, nego se temelji na pojedinačnoj ocjeni potreba dotične osobe koju provodi nadležno nacionalno tijelo.
2.
Članak 7. stavak 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji
treba tumačiti na način da mu se:
protivi nacionalni propis koji dodjelu pomoći za integraciju putem davanja za pomoć u nastavi djetetu s invaliditetom pograničnog radnika, koji je državljanin Unije, uvjetuje time da to dijete boravi na državnom području, jer takav uvjet prekoračuje ono što je nužno za postizanje ciljeva koji se nastoje postići tim propisom.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački