62022CC0608
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 9. studenoga 2023. (
1
)
Spojeni predmeti C‑608/22 i C‑609/22
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
uz sudjelovanje
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(zahtjevi za prethodnu odluku koje je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2011/95/EU – Standardi za odobravanje međunarodne zaštite i za sadržaj takve zaštite – Članak 9. stavak 1. točka (b) – Pojam ‚djela proganjanja’ – Skup diskriminirajućih postupanja i mjera uvedenih prema djevojčicama i ženama – Načini ocjenjivanja potrebne razine ozbiljnosti – Članak 4. stavak 3.– Pojedinačna procjena zahtjeva – Uzimanje u obzir spola, isključujući druge elemente svojstvene osobnim okolnostima – Margina prosudbe država članica”
I. Uvod
1.
Nakon što su talibani ponovno preuzeli vlast u Afganistanu, naglo se pogoršao položaj djevojčica i žena u toj zemlji, do te mjere da se može govoriti o samom negiranju njihova identiteta. Kako bi izbjegle tu nepodnošljivu situaciju, afganistanske djevojčice i žene bježe iz svoje zemlje ili se ne žele u nju vratiti te odlaze tražiti azil, među ostalim, u Europskoj uniji. U toj situaciji tijela država članica dvoje treba li tim ženama odobriti status izbjeglice samo na temelju njihova spola ili pojedinačno ocijeniti postoji li opasnost od proganjanja.
2.
U ovom će predmetu Sud imati priliku razjasniti tu situaciju.
3.
Konkretnije, zahtjevima za prethodnu odluku o kojima je riječ od Suda se traži da pojasni na koji način treba ocijeniti postoji li osnovani strah od „djela proganjanja” u smislu članka 9. Direktive 2011/95/EU (
2
) kada je zahtjev za međunarodnu zaštitu podnijela žena na temelju toga što bi u slučaju povratka u zemlju podrijetla mogla biti izložena skupu diskriminirajućih postupanja i mjera kojima joj se ograničava ostvarivanje građanskih, političkih, gospodarskih, socijalnih i kulturnih prava.
4.
Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija) konkretno pita Sud mogu li se mjere koje je talibanski režim donio od 15. kolovoza 2021., kojima se ograničava pristup djevojčica i žena obrazovanju, obavljanju plaćenog rada i zdravstvenoj zaštiti, kojima se ograničava njihovo sudjelovanje u javnom i političkom životu te njihova sloboda kretanja i mogućnost bavljenja sportom, kojima im se usto nalaže da u cijelosti prekrivaju tijelo i lice te im se uskraćuje zaštita od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji, s obzirom na njihov kumulativni učinak i intenzitet smatrati „djelom proganjanja” u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive 2011/95. Sud je dakle, u tom kontekstu, pozvan da dopuni načela koja je već utvrdio u presudama od 5. rujna 2012., Y i Z (
3
), i od 7. studenoga 2013., X i dr. (
4
), u pogledu tumačenja pojma „djela proganjanja” u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2004/83/EZ (
5
), koja je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktivom 2011/95, pri čemu članak 9. u tim dvjema direktivama glasi gotovo jednako.
5.
Usto, sud koji je uputio zahtjev nastoji od Suda doznati može li nadležno tijelo, u okviru ispitivanja položaja i osobnih okolnosti podnositeljice zahtjeva, koje je potrebno za pojedinačnu procjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, zaključiti da postoji osnovani strah od takvog djela proganjanja zbog njezina spola, a da ono pritom ne mora istraživati druge elemente svojstvene njezinim osobnim okolnostima.
6.
To drugo pitanje, koje se odnosi na opseg pojedinačne procjene koju je zakonodavac Unije propisao u članku 4. stavku 3. Direktive 2011/95, postavlja se u posebnom kontekstu. Naime, određene su države članice, kao što su Kraljevina Švedska (
6
) i Kraljevina Danska (
7
) ili pak Republika Finska (
8
), već odlučile priznavati status izbjeglice afganistanskim državljankama gotovo automatski, samo na temelju njihova spola, pri čemu su te države slijedile praksu onih koje su, od kolovoza 2021., predvidjele uvođenje sustava privremene zaštite uspostavljenog Direktivom 2001/55/EZ (
9
). Agencija Europske unije za azil (EUAA) zaključuje pak, u svojem posljednjem informativnom izvješću o Afganistanu (2023.), da će za afganistanske djevojčice i žene općenito biti dokazan osnovani strah od proganjanja s obzirom na mjere koje je donio talibanski režim (
10
), a Visoki povjerenik Ujedinjenih naroda za izbjeglice (UNHCR) u svojoj je izjavi izdanoj u kontekstu zahtjeva za prethodnu odluku o kojima je riječ također naglasio da postoji presumpcija priznavanja statusa izbjeglice afganistanskim ženama i djevojčicama (
11
).
7.
U ovom ću mišljenju izložiti razloge zbog kojih smatram da mjere koje je naveo sud koji je uputio zahtjev čine „djelo proganjanja” u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive 2011/95. Objasnit ću to da teška, sustavna i institucionalizirana diskriminacija afganistanskih djevojčica i žena dovodi do toga da im se uskraćuju ključna temeljna prava u životu u društvu te povređuje načelo punog poštovanja ljudskog dostojanstva, kako je utvrđeno člankom 2. UEU‑a i člankom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
12
).
8.
Izložit ću i razloge zbog kojih smatram da nema prepreke tomu da nadležno tijelo zaključi da postoji osnovani strah od proganjanja samo zbog spola podnositeljice zahtjeva, a da pritom ne mora istraživati druge elemente svojstvene njezinim osobnim okolnostima.
II. Pravni okvir
A.
EKLJP
9.
Člankom 15. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
13
), naslovljenim „Derogiranje u vrijeme izvanrednog stanja”, u stavcima 1. i 2. propisano je:
„1.   U vrijeme rata ili drugog izvanrednog stanja koje ugrožava opstanak naroda svaka visoka ugovorna stranka može, u opsegu koji je strogo određen potrebama tih izvanrednih prilika, poduzeti mjere koje derogiraju njezine obveze iz ove Konvencije, uz uvjet da te mjere nisu nespojive s njezinim ostalim obvezama po međunarodnom pravu.
2.   Na temelju te odredbe ne može se derogirati članak 2. [‚Pravo na život’], osim za slučajeve smrti prouzročene zakonitim ratnim činima, niti članci 3. [‚Zabrana mučenja’], 4. (stavak 1.) [‚Zabrana ropstva’] i 7. [‚Nema kazne bez zakona’].”
B.
Direktiva 2011/95
10.
U uvodnoj izjavi 14. Direktive 2011/95 navodi se:
„Države članice trebaju imati mogućnost uvođenja ili zadržavanja odredaba koje su povoljnije od standarda određenih u ovoj Direktivi za državljane trećih zemalja ili osobe bez državljanstva koje od države članice traže međunarodnu zaštitu, ako se takvo traženje temelji na tome da je dotična osoba ili izbjeglica u smislu članka 1.A [K]onvencije [o statusu izbjeglica (
14
), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica (
15
) (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija)] ili osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu.”
11.
U članku 2. točki (d) te direktive propisuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(d)
‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osoba bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.”
12.
U članku 3. navedene direktive, naslovljenom „Povoljniji standardi”, određuje se:
„Države članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde prema kojima se određuje koje osobe ispunjavaju uvjete za dobivanje statusa izbjeglica ili za odobrenje supsidijarne zaštite, kao i ona prema kojima se utvrđuje sadržaj međunarodne zaštite, pod uvjetom da su ti standardi u skladu s ovom Direktivom.”
13.
Članak 4. Direktive 2011/95, naslovljen „Procjena činjenica i okolnosti”, glasi:
„1.   Države članice mogu utvrditi kao obvezu podnositelja zahtjeva da čim prije dostavi sve potrebne elemente kojima će potkrijepiti svoj zahtjev za međunarodnu zaštitu. Dužnost je države članice da u suradnji s podnositeljem zahtjeva procijeni odgovarajuće elemente zahtjeva.
2.   Elementi iz stavka 1. uključuju izjave podnositelja zahtjeva i svu dokumentaciju kojom on raspolaže i koja se odnosi na njegovu dob, podrijetlo, uključujući i podrijetlo njegove rodbine, njegov identitet, državljanstvo/državljanstva, zemlju(-e) i mjesto(-a) prethodnog boravišta, prethodne zahtjeve za azil, smjerove putovanja, putne isprave i razloge za podnošenje zahtjeva za međunarodnu zaštitu.
3.   Zahtjevi za međunarodnu zaštitu procjenjuju se pojedinačno, pri čemu se uzima u obzir sljedeće:
(a)
sve odgovarajuće činjenice koje se odnose na zemlju podrijetla u vrijeme donošenja odluke o zahtjevu, uključujući zakone i propise zemlje podrijetla i način na koji se oni primjenjuju;
(b)
odgovarajuće izjave i dokumentaciju koje je dostavio podnositelj zahtjeva uključujući informacije o tome je li podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen proganjanju ili ozbiljnoj nepravdi;
(c)
položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, postupci kojima je podnositelj zahtjeva bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem ili ozbiljnom nepravdom;
[…]”
14.
Člankom 9. te direktive, naslovljenim „Djelo proganjanja”, u stavcima 1. i 2. propisano je:
„1.   Da bi se neko djelo smatralo djelom proganjanja u smislu članka 1.A Ženevske konvencije, djelo mora:
(a)
biti dovoljno ozbiljno po svojoj prirodi ili ponavljanju da predstavlja ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno prava koja ne mogu biti ograničena [od kojih nisu moguća nikakva odstupanja] prema članku 15. stavku 2. [EKLJP‑a]; ili
(b)
biti skup različitih mjera, uključujući kršenja ljudskih prava, koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u točki (a).
2.   Djela proganjanja u smislu stavka 1. mogu, između ostalog, biti u obliku:
(a)
fizičkog ili mentalnog nasilja, uključujući seksualno nasilje;
(b)
zakonskih, administrativnih, policijskih i/ili sudskih mjera koje su same po sebi diskriminacijske ili koje se primjenjuju na diskriminacijski način;
(c)
sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće;
[…]
(f)
djela koja su po prirodi specifično vezana uz spol ili djecu.”
III. Činjenice iz glavnih postupaka i prethodna pitanja
15.
Podnositeljica revizije iz glavnog postupka u predmetu C‑608/22, osoba AH, afganistanska je državljanka rođena 1995. Nakon ulaska u Austriju 31. kolovoza 2015. u toj je zemlji podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu. U potporu svojem zahtjevu među ostalim je navela da je pobjegla pred prisilnim brakom koji je dogovorio njezin otac. Podnositeljica revizije, koja je tada imala oko 14 godina, s majkom je pobjegla u Iran, gdje je živjela sa svoje dvije sestre do 2015. Svoj je zahtjev podnijela u Austriji jer je ondje već živio njezin suprug, s kojim se vjenčala tijekom boravka u Grčkoj.
16.
Podnositeljica revizije iz glavnog postupka u predmetu C‑609/22, osoba FN, također je afganistanska državljanka, rođena 2007. U Austriji je 2020. podnijela zahtjev za međunarodnu zaštitu. Nikad nije živjela u Afganistanu. Njezino je posljednje mjesto boravka bilo u Iranu, gdje je živjela s majkom i svoje dvije sestre, odakle je pobjegla zbog toga što članovi njezine obitelji ondje nisu imali dozvolu boravka te im nije bilo dopušteno raditi i zbog toga što se ona sama nije mogla školovati. Navela je da bi u slučaju povratka u Afganistan, zbog činjenice da je žena, bila izložena opasnosti od otmice, da ne bi mogla ići u školu i da bi mogla doći u situaciju da se ne može uzdržavati bez svoje obitelji. U prilog svojem zahtjevu osoba FN također je tvrdila da želi živjeti slobodno i biti ravnopravna muškarcima.
17.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Savezni ured za imigraciju i azil, Austrija) smatrao je da argumenti koje je osoba AH iznijela u pogledu razloga bijega nisu vjerodostojni te da osoba FN, s obzirom na izvješća dostupna u trenutku donošenja odluke, odnosno u listopadu 2020., nije bila u stvarnoj opasnosti od proganjanja u Afganistanu. To je tijelo stoga u obama slučajevima odbilo odobriti status izbjeglice u smislu članka 2. točke (e) Direktive 2011/95. Međutim, osobama AH i FN priznao je status stranca pod supsidijarnom zaštitom na osnovi toga što bi, s obzirom na to da nemaju društvene veze u Afganistanu, u slučaju povratka bile suočene s financijskim i socijalnim poteškoćama.
18.
I osoba AH i osoba FN protiv odluke kojom im je odbijeno odobrenje statusa izbjeglice podnijele su žalbu Bundesverwaltungsgerichtu (Savezni upravni sud, Austrija), pri čemu su osobito tvrdile da se situacija u Afganistanu, nakon što su talibani preuzeli vlast u ljeto 2021., u tolikoj mjeri promijenila da su žene sada izložene proganjanju velikih razmjera. Osoba FN smatra da bi sama činjenica da je žena iz Afganistana trebala biti dovoljna da joj se odobri status izbjeglice, kao što je to priznao Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) u svojoj sudskoj praksi iz razdoblja u kojem su talibani prethodno preuzeli vlast.
19.
Bundesverwaltungsgericht (Savezni upravni sud) odbio je te dvije žalbe kao neosnovane, pri čemu je, među ostalim, istaknuo da žaliteljice, s obzirom na njihove životne okolnosti u Austriji, nisu prihvatile „zapadnjački stil života” na način da je on postao tako bitnim sastavnim dijelom njihova identiteta da ga se nikako ne bi mogle odreći kako bi u zemlji podrijetla izbjegle prijetnju od proganjanja.
20.
I osoba AH i osoba FN podnijele su reviziju Verwaltungsgerichtshofu (Visoki upravni sud), ponovno istaknuvši da je položaj žena pod novim talibanskim režimom sam po sebi dovoljan razlog da im se odobri status izbjeglice.
21.
U tim je okolnostima Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja su u tim dvama predmetima jednaka:
„1.
Treba li skup mjera koje u državi određuje, potiče ili tolerira tijelo koje faktički obnaša vlast i koje se sastoje osobito od toga da se ženama
–
zabranjuje sudjelovanje u političkim tijelima i procesima donošenja političkih odluka,
–
ne stavlja na raspolaganje nikakvo pravno sredstvo kako bi mogle ostvariti zaštitu od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji,
–
općenito prijeti opasnošću od sklapanja prisilnog braka iako je takve brakove tijelo koje faktički obnaša vlast zabranilo, ali im se ženama protiv sklapanja prisilnog braka ne pruža učinkovita zaštita i takva se sklapanja brakova ponekad obavljaju i uz sudjelovanje osoba koje faktički imaju državnu vlast i znaju da je riječ o prisilnom braku,
–
ne dopušta obavljati plaćeni rad ili im se rad dopušta u ograničenom opsegu pretežno samo kod kuće,
–
otežava pristup zdravstvenim ustanovama,
–
u cijelosti ili uvelike zabranjuje pristup obrazovanju (primjerice tako da se djevojčicama dopušta samo osnovnoškolsko obrazovanje),
–
ne dopušta zadržavanje ili kretanje u javnosti bez pratnje muškarca (koji je s njom u određenom srodničkom odnosu), osobito u slučaju prelaženja određene udaljenosti od mjesta stanovanja,
–
nalaže u javnosti u cijelosti prekriti svoje tijelo i zakriti lice,
–
ne dopušta bavljenje sportom,
u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive [2011/95], smatrati dovoljno ozbiljnim da utječe na ženu na sličan način kako je navedeno u točki (a) članka 9. stavka 1. te direktive?
2.
Je li za odobravanje statusa azilanta dovoljno da se na ženu tim mjerama u zemlji podrijetla utječe samo zbog njezina spola ili je za ocjenu o tome utječe li se na ženu tim mjerama, koje valja promatrati kao skup, u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive [2011/95] potrebno procijeniti njezinu individualnu situaciju?”
22.
Odlukom predsjednika Suda od 13. listopada 2022., ti su predmeti spojeni u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka te donošenja odluke Suda.
23.
Pisana očitovanja podnijele su podnositeljice revizije, austrijska, belgijska, španjolska i francuska vlada te Europska komisija.
IV. Analiza
24.
U skladu s člankom 2. točkom (d) Direktive 2011/95, priznavanje statusa izbjeglice podrazumijeva da državljanin treće zemlje osnovano strahuje od proganjanja u zemlji podrijetla zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini.
25.
Da bi odobrilo status izbjeglice, nadležno tijelo treba dakle zaključiti da je osoba o kojoj je riječ izložena proganjanju ili je u opasnosti od proganjanja.
26.
S jedne strane, iz članka 9. u vezi s člankom 10. Direktive 2011/95 proizlazi da se pojam „proganjanje” sastoji od dvaju elemenata.
27.
Prvi je materijalni element. Riječ je o „djelu proganjanja” definiranom u članku 9. te direktive. Taj je element odlučujući jer se na njemu temelji strah pojedinca i jer objašnjava zašto taj pojedinac nije u mogućnosti ili se ne želi staviti pod zaštitu zemlje podrijetla. Postavljanjem prvog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev zato nastoji utvrditi imaju li diskriminirajuće mjere koje je talibanski režim donio prema djevojčicama i ženama razinu ozbiljnosti koja se zahtijeva člankom 9. navedene direktive da bi se mogle kvalificirati kao „djelo proganjanja”. Drugi je konceptualni element. Riječ je o razlogu, kako se navodi u članku 10. te direktive, počinjenja ili primjene djela ili cijelog skupa djela ili mjera. U ovim predmetima nije riječ o tom drugom elementu.
28.
S druge strane, nadležno tijelo mora, na temelju procjene činjenica i okolnosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu koju nalaže članak 4. Direktive 2011/95, ispitati je li strah podnositelja zahtjeva, da će biti izložen proganjanju kada se vrati u zemlju podrijetla, osnovan. Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati, osobito s obzirom na članak 4. stavak 3. te direktive, može li se ženi iz Afganistana odobriti međunarodna zaštita bez pojedinačne procjene njezine situacije, s obzirom na to da se određene žene možda neće protiviti mjerama koje su talibani donijeli ili dopuštaju, ili će ih čak odobravati, te one stoga neće nužno utjecati na konkretnu situaciju tih žena.
A.
Opseg pojma „djela proganjanja” u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive 2011/95 (prvo pitanje)
29.
Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95 tumačiti na način da se smatraju „djelom proganjanja” diskriminirajuća postupanja i mjere kojima se djevojčicama i ženama strogo ograničava sloboda kretanja, sudjelovanje u javnom i političkom životu, pristup obrazovanju i zdravstvenoj zaštiti, mogućnost obavljanja plaćenog rada i bavljenja sportom, a usto im se uskraćuje zaštita od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji, te se ženama nalaže da se odijevaju na način da u cijelosti prekriju svoje tijelo i lice.
1. Uvodne napomene
30.
Osoba AH, belgijska vlada i Komisija u svojim očitovanjima izražavaju dvojbe u pogledu opsega tog pitanja.
31.
Kao prvo, Komisija i belgijska vlada naglašavaju da nije na Sudu da odluči, in abstracto, o tome čini li skup mjera koje je izričito naveo sud koji je uputio zahtjev „djelo proganjanja” u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) Direktive 2011/95. Točno je da je, u skladu s člankom 4. te direktive i člankom 10. stavkom 3. Direktive 2013/32/EU (
16
), za tu ocjenu isključivo odgovorno nadležno tijelo, koje mora ocijeniti potrebe podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom nakon odgovarajućeg, cjelovitog i ažurnog razmatranja.
32.
Međutim, ne smatram da je prvo prethodno pitanje postavljeno na taj način. Sud koji je uputio zahtjev želi, naime, samo shvatiti na koji način treba ocijeniti ozbiljnost tih mjera koja proizlazi iz njihova kumulativnog učinka, u odnosu na razinu ozbiljnosti koja se zahtijeva u članku 9. stavku 1. točki (a) Direktive 2011/95. Kao što to pokazuje upotreba priloga „osobito” u formulaciji tog pitanja, taj sud nije imao namjeru navesti sve mjere kojima mogu biti izložene afganistanske državljanke u slučaju povratka u zemlju podrijetla. Opseg tih mjera stalno se povećava, kao što to pokazuje posljednje informativno izvješće EUAA‑a o Afganistanu (2023.) (
17
), kao i nedavna uredba talibanskog režima kojom se nalaže zatvaranje kozmetičkih salona, posljednjeg „javnog” mjesta na kojem je bilo dopušteno okupljanje žena. Navedeni je sud svjestan da se navedenim mjerama, iako promatrane svaka za sebe zaslužuju osudu, ne povređuje apsolutno pravo kako se navodi u članku 15. stavku 2. EKLJP‑a, od kojeg nisu moguća nikakva odstupanja, te da se one, kada se promatraju u cjelini, možda neće smatrati ozbiljnima u onoj mjeri u kojoj se to zahtijeva člankom 9. stavkom 1. točkom (a) te direktive.
33.
Kao drugo, osoba AH u svojim očitovanjima tvrdi da diskriminirajuće mjere koje je naveo sud koji je uputio zahtjev nije potrebno ispitati s obzirom na članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95 jer su afganistanske djevojčice i žene izložene i djelima koja ozbiljno utječu na njihova temeljna prava u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) te direktive. Naime, očito je da rodno utemeljeno nasilje i nasilje u obitelji, kojem bi one mogle biti izložene u slučaju povratka u zemlju podrijetla, mogu zbog svoje prirode ili ponavljanja činiti „ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava” i stoga djelo proganjanja u smislu te odredbe (
18
).
34.
Također nema nikakve dvojbe da sudski progon i kažnjavanje kojem se afganistanske državljanke izlažu kada ne poštuju propise koji su im nametnuti sami po sebi mogu činiti djelo proganjanja u smislu navedenog članka 9. stavka 1. točke (a) jer mogu dovesti do ozbiljnih i nedopustivih povreda ljudskog bića.
35.
Napominjem, međutim, da se prethodna pitanja odnose na kvalifikaciju diskriminirajućih mjera donesenih u pogledu afganistanskih djevojčica i žena s obzirom na članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95 i da nadležno tijelo mora u cijelosti utvrditi kojim bi djelima proganjanja ili ozbiljnim povredama podnositeljica zahtjeva mogla biti izložena u slučaju njezina vraćanja u zemlju podrijetla.
36.
S jedne strane, iz zahtjeva utvrđenih u članku 4. Direktive 2011/95 proizlazi da je nadležno nacionalno tijelo dužno na odgovarajući način i učinkovito razmotriti zahtjev za međunarodnu zaštitu kako bi se zajamčila temeljita procjena potreba za zaštitom dotične osobe. Sud je tako, u presudi Y i Z, presudio da, „kada nadležno tijelo, u skladu s člankom 4. stavkom 3. [te] direktive, pojedinačno procjenjuje zahtjev za međunarodnu zaštitu, ono je obvezno uzeti u obzir sva djela kojima je podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen kako bi utvrdio mogu li se ta djela, s obzirom na njegove osobne okolnosti, smatrati proganjanjem u smislu članka 9. stavka 1. [navedene] direktive” (
19
).
37.
S druge strane, to treba omogućiti da se izbjegnu osjetljive situacije u kojima bi se moglo smatrati, u skladu s člankom 11. stavkom 1. točkom (e) Direktive 2011/95, da dotična osoba prestaje imati pravo na status izbjeglice zbog promjene okolnosti u njezinoj zemlji podrijetla i da se stoga njezin status preuranjeno opoziva zbog nepotpunog utvrđivanja opasnosti.
38.
U tim okolnostima, iako je očito da određene diskriminirajuće mjere o kojima je riječ nedvojbeno čine djelo proganjanja u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/95, na nadležnom je nacionalnom tijelu da nakon ocjene postojanja opasnosti utvrdi u kojoj bi mjeri podnositeljice zahtjeva mogle biti izložene i djelima proganjanja obuhvaćenima člankom 9. stavkom 1. točkom (b) te direktive (
20
).
2. Meritum
39.
U članku 9. Direktive 2011/95 definiraju se elementi na temelju kojih se neko djelo može smatrati proganjanjem u smislu članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije (
21
).
40.
Članak 9. stavak 1. te direktive odnosi se na zahtjeve u vezi s prirodom i ozbiljnošću djela, dok se u članku 9. stavku 2. navedene direktive navode neki od mogućih oblika djela proganjanja.
41.
U ovom je slučaju nedvojbeno da se mjere koje navodi sud koji je uputio zahtjev ubrajaju u ta navedena djela, s obzirom na to da ovdje nije riječ o tumačenju članka 9. stavka 2. Direktive 2011/95. Naime, zakonodavac Unije ne namjerava djela proganjanja ograničiti na fizičko nasilje, nego također želi, dovoljno otvorenom i prilagodljivom formulacijom, obuhvatiti sasvim raznolike oblike proganjanja koji su podložni stalnim promjenama (
22
). Tako u skladu s člankom 9. stavkom 2. točkama (b), (c) i (f) te direktive djela proganjanja mogu, „između ostalog”, biti u obliku „zakonskih, administrativnih, policijskih i/ili sudskih mjera koje su same po sebi diskriminacijske ili koje se primjenjuju na diskriminacijski način”, „sudskog progona ili kažnjavanja koje je nerazmjerno ili diskriminirajuće” i „ djela koja su po prirodi specifično vezana uz spol ili djecu”.
42.
Međutim, mogu li te mjere imati razinu ozbiljnosti koja se zahtijeva člankom 9. stavkom 1. Direktive 2011/95?
43.
U tom se članku uvodi razlikovanje s obzirom na to povređuju li se djelom o kojem je riječ temeljna ljudska prava (točka (a)) ili druga ljudska prava (točka (b)).
44.
Kad je riječ, kao prvo, o članku 9. stavku 1. točki (a) Direktive 2011/95, u njemu se određuje da predmetno djelo mora „biti dovoljno ozbiljno po svojoj prirodi ili ponavljanju da predstavlja ozbiljno kršenje temeljnih ljudskih prava, posebno prava koja ne mogu biti ograničena prema članku 15. stavku 2. [EKLJP‑a]” (
23
).
45.
Djelo koje po svojoj prirodi možda nije dovoljno ozbiljno da bi se smatralo ozbiljnim kršenjem temeljnih ljudskih prava zbog svojeg ponavljanja može imati tu razinu ozbiljnosti i činiti takvo kršenje.
46.
Prava na koja se upućuje u članku 15. stavku 2. EKLJP‑a takozvana su „apsolutna” ili „neotuđiva” prava svakog pojedinca. Ne mogu se nikako ograničiti, pa čak ni u slučaju izvanrednog stanja „koje ugrožava opstanak naroda”. Riječ je o pravu na život, pravu osobe da ne bude podvrgnuta mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni, pravu osobe da ne bude držana u ropstvu ili ropstvu sličnom odnosu te pravu osobe da ne bude proizvoljno uhićena ili zadržana (
24
). Vijeće je u svojem zajedničkom stajalištu 96/196/PUP (
25
) pojam „proganjanje” već definiralo na način da se odnosi na djela koja predstavljaju napad na temeljna ljudska prava, kao što su, na primjer, pravo na život, slobodu ili tjelesni integritet ili koja jasno upućuju na to da pojedincu koji ih je pretrpio onemogućuju da nastavi živjeti u svojoj zemlji podrijetla (
26
). Djelo proganjanja mora dakle, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2011/95, predstavljati tešku i nedopustivu povredu ljudskog bića, posebno njegovih ključnih temeljnih prava.
47.
Međutim, kao što je to Sud istaknuo, u tom se članku na članak 15. stavak 2. EKLJP‑a upućuje „ilustrativno” kako bi se odredilo koja djela posebno treba smatrati proganjanjem (
27
). Iz toga proizlazi da, kada se podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu u svojem zahtjevu poziva na povredu apsolutnog prava na koje se upućuje u toj odredbi, postojanje proganjanja utvrđeno je ipso facto ako je ta povreda počinjena na osnovi rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini.
48.
Suprotno tomu, Sud smatra da, kada se podnositelj u svojem zahtjevu poziva na povredu temeljnog prava koje nije apsolutno pravo, takva povreda sama po sebi ne obvezuje nadležno tijelo da mu odobri status izbjeglice (
28
). Sud smatra da ta povreda mora dosezati „određen[u] razinu ozbiljnosti” (
29
) koja „znatno utječe na predmetnu osobu” (
30
). Prema mišljenju Suda stoga treba ispitati ne čini li ta povreda zakonito ograničenje u ostvarivanju temeljnog prava o kojem je riječ, a u tom je slučaju isključena kvalifikacija djela kao „djela proganjanja” (
31
). Također valja utvrditi u kojoj mjeri navedena povreda može biti toliko ozbiljna da se po toj ozbiljnosti može izjednačiti s povredom apsolutnih prava na koja se upućuje u članku 15. stavku 2. EKLJP‑a ili biti istovrijedna takvoj povredi (
32
). U tom kontekstu Sud smatra da treba izići iz okvira „nomenklature” prava ili slobode o kojima je riječ kako bi se, osim ozbiljnosti svojstvene postupanju ili mjeri te njihovih posljedica za pogođenu osobu, uzele u obzir i priroda i težina represije nad tom osobom (
33
). Sud je stoga u presudi Y i Z i presudi od 4. listopada 2018., Fathi (
34
), presudio da je podnositelj zahtjeva izložen opasnosti od djela proganjanja jer je zbog ostvarivanja slobode vjeroispovijedi u svojoj zemlji podrijetla izložen stvarnoj opasnosti, među ostalim, od sudskog progona ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazni koje provodi jedan od počinitelja predviđenih u članku 6. Direktive 2011/95 (
35
).
49.
Kad je riječ, kao drugo, o članku 9. stavku 1. točki (b) Direktive 2011/95, na koji upućuje sud koji je uputio zahtjev, u njemu se pojašnjava da djelo proganjanja može biti i skup različitih mjera, uključujući kršenja ljudskih prava, koje je dovoljno ozbiljno da utječe na pojedinca na sličan način kako je navedeno u članku 9. stavku 1. točki (a) te direktive.
50.
Zakonodavac Unije tom odredbom obuhvaća postupanja i mjere, uključujući kršenja ljudskih prava, kojima se, ako se promatraju zasebno, ne povređuju temeljna prava podnositelja zahtjeva. Kao što je to vidljivo iz teksta te odredbe, ta postupanja ili mjere mogu biti istovrijedna proganjanju samo ako, zbog svojeg učinka kao „skupa”, utječu na podnositelja zahtjeva na sličan način kao ozbiljno kršenje temeljnog ljudskog prava u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) navedene direktive (
36
).
51.
Taj je posljednji element odlučujući jer se na temelju njega pojam „djela proganjanja” mora moći razlikovati od svake druge diskriminirajuće mjere. Naime, cilj zajedničkog europskog sustava azila nije taj da se zaštita odobrava u svakom slučaju u kojem osoba u svojoj zemlji podrijetla ne može u potpunosti i efektivno ostvariti jamstva koja su joj priznata Poveljom i EKLJP‑om, nego da se status izbjeglice priznaje samo onim pojedincima kojima bi ključna temeljna prava mogla biti ozbiljno uskraćena ili sustavno kršena te kojima je zbog toga u toj zemlji život postao nepodnošljiv.
52.
Stoga je, da bi se utvrdilo postoji li materijalno djelo proganjanja, potrebno ispitati u kojoj mjeri ograničenja ili diskriminacije kojima je podnositelj zahtjeva izložen u ostvarivanju svojih prava, među ostalim nekog temeljnog prava, zbog svojeg kumulativnog učinka uzrokuju ozbiljne posljedice za tog podnositelja u njegovoj zemlji podrijetla, te zato imaju razinu ozbiljnosti jednaku ozbiljnom kršenju nekog od temeljnih prava (
37
). U okviru Ženevske konvencije, UNHCR naglašava da nije moguće utvrditi opće pravilo kad je riječ o kumulativnim razlozima na temelju kojih bi zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice mogao biti valjan (
38
). Prema njegovu mišljenju, diskriminirajuća mjera predstavlja proganjanje samo ako uzrokuje izrazito štetne posljedice za pogođenu osobu, kao što su ozbiljna ograničenja prava na rad, prava na očitovanje vjere ili pak prava na pristup obrazovnim ustanovama, te će ovisiti o sveukupnim okolnostima, među ostalim o konkretnom zemljopisnom, povijesnom i etnološkom kontekstu (
39
).
53.
Prema načelima koja je Sud utvrdio u pogledu tumačenja članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/95, nadležno tijelo mora ispitati konkretnu situaciju kojoj se osoba o kojoj je riječ izlaže u zemlji podrijetla s obzirom na njezine osobne okolnosti, uzimajući pritom u obzir ne samo prirodu i ozbiljnost diskriminirajućih mjera kojima bi ona mogla biti izložena te njihove posljedice za nju, nego i prirodu i ozbiljnost sankcija kojima se ona izlaže u slučaju nepoštovanja ograničenja i zabrana koji su joj na taj način nametnuti. Naime, podsjećam na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda, djela koja se mogu smatrati proganjanjem u smislu članka 9. stavka 1. Direktive 2011/95 treba odrediti s obzirom na ozbiljnost mjera i sankcija koje su poduzete ili bi mogle biti poduzete protiv osobe o kojoj je riječ (
40
).
54.
U ovom je slučaju nedvojbeno da, neovisno o prirodi represije kojoj se afganistanske djevojčice i žene izlažu u slučaju nepoštovanja propisa koje je donio talibanski režim – koji bi sami po sebi mogli činiti djelo proganjanja u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/95 jer mogu dovesti do ozbiljnih i nedopustivih povreda ljudskog bića – diskriminirajuća postupanja i mjere o kojima je riječ dosežu razinu ozbiljnosti jednaku povredi apsolutnih prava na koja se upućuje u članku 15. stavku 2. EKLJP‑a i zbog njihova intenziteta i kumulativnog učinka, i zbog njihovih posljedica za pogođenu osobu..
55.
Ograničenja pristupa zdravstvenim službama u tolikoj su mjeri ozbiljna da se njima povređuje temeljno pravo na zdravstvenu zaštitu utvrđeno u članku 35. Povelje, a afganistanske djevojčice i žene, zbog nemogućnosti pristupa kvalificiranim zdravstvenim službama, izlažu opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje. Ograničenjima pristupa obrazovanju, strukovnom osposobljavanju i tržištu rada povređuju se prava žena na obrazovanje i na rad, koja su osobito priznata člancima 14. i 15. Povelje, što ih izlaže riziku da neće moći zadovoljiti svoje najosnovnije potrebe i najosnovnije potrebe svoje djece, kao što su prehrana, higijena i smještaj (
41
). Takva ograničenja, zbog ozbiljnosti uskraćivanja koja podrazumijevaju, mogu ugroziti njihov tjelesni i psihički integritet jednako kao izravnije prijetnje životu. U tom pogledu, tim djevojčicama i ženama također je uskraćena pravna zaštita od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji, što povrh povrede načela jednakosti pred zakonom i prava na djelotvorni pravni lijek može činiti i povredu prava na život te povredu zabrane mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne (
42
).
56.
Tim se mjerama pridodaju druge diskriminirajuće mjere donesene prema afganistanskim djevojčicama i ženama, kojima se ograničava, ili čak zabranjuje, njihova sloboda kretanja na javnim mjestima, sloboda izražavanja i udruživanja ili pak sloboda sudjelovanja u političkim tijelima i procesima donošenja političkih odluka. Te mjere zajedno pokazuju jasnu namjeru počiniteljâ proganjanja da isključe djevojčice i žene iz života u društvu poricanjem njihovih prava, bez obzira na to je li riječ o građanskim, političkim, gospodarskim, socijalnim ili kulturnim pravima. Navedene mjere zbog svojeg kumulativnog učinka te planirane i sustavne primjene upućuju na uspostavu društvenog uređenja koje se temelji na režimu segregacije i ugnjetavanja djevojčica i žena, u kojem su one isključene iz civilnog društva i lišene prava na dostojanstven i pristojan život u svojoj zemlji podrijetla.
57.
U svojem mišljenju u spojenim predmetima Y i Z nezavisni odvjetnik Y. Bot naglasio je da je „proganjanje krajnje ozbiljno djelo jer se njime jasno i ustrajno poriču ključna temeljna prava osobe, zbog njezine boje kože, nacionalnosti, spola i spolne orijentacije, političkog mišljenja ili vjerskog uvjerenja. Bez obzira na oblik u kojem se provodi i diskriminaciju koju stvara, proganjanje podrazumijeva negiranje osobe te mu je cilj isključiti je iz društva. Proganjanje počiva na konceptu zabrane, zabrane osobi da živi u društvu s drugima zbog svojeg spola, zabrane da dobije jednake prilike kao ostali zbog svojih uvjerenja ili zabrane da pristupi zdravstvenoj zaštiti i da se obrazuje zbog svoje rase. Te su zabrane same po sebi sankcija, sankcija onoga što pojedinac jest ili što on predstavlja” (
43
).
58.
U ovom slučaju nema nikakve dvojbe da su diskriminirajuće mjere, bez obzira na njihov oblik, neovisno je li riječ o uredbama koje je donio režim na vlasti ili postupanjima koje taj režim dopušta, same po sebi sankcija, sankcija onoga što žena jest ili što ona predstavlja u toj zemlji. Naime, rezultat je tih mjera očigledno i ustrajno negiranje ključnih temeljnih prava djevojčica i žena zbog njihova spola, čime im se oduzima identitet, a njihov svakodnevni život čini nepodnošljivim.
59.
S obzirom na te elemente, smatram da članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da je pojmom „djela proganjanja” obuhvaćen skup diskriminirajućih postupanja i mjera koji su u nekoj zemlji uvedeni prema djevojčicama i ženama, kojima im se ograničava, ili čak zabranjuje, među ostalim, pristup obrazovanju ili zdravstvenoj zaštiti, obavljanje plaćenog rada, sudjelovanje u javnom i političkom životu, sloboda kretanja i bavljenje sportom, kojima im se uskraćuje zaštita od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji te im se nalaže da u cijelosti prekrivaju tijelo i lice, jer se tim postupanjima i mjerama, zbog njihova kumulativnog učinka, tim djevojčicama i ženama uskraćuju ključna temeljna prava u životu u društvu i time povređuje načelo punog poštovanja ljudskog dostojanstva, kako je utvrđeno člankom 2. UEU‑a i člankom 1. Povelje.
B.
Opseg pojedinačne procjene koju je nadležno tijelo dužno provesti na temelju članka 4. stavka 3. Direktive 2011/95 (drugo pitanje)
60.
Svojim drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud treba li članak 4. stavak 3. točku (c) Direktive 2011/95 tumačiti na način da se njime nadležno tijelo obvezuje da – kako bi utvrdilo čine li diskriminirajuće mjere, kojima je podnositeljica zahtjeva bila ili bi mogla biti izložena u svojoj zemlji podrijetla, proganjanje u smislu članka 9. stavka 1. točke (b) te direktive – uzme u obzir druge elemente svojstvene osobnim okolnostima podnositeljice zahtjeva osim njezina spola.
61.
Taj se sud osobito pita je li dovoljno utvrditi da je podnositeljica zahtjeva žena ili je potrebno dokazati da je ta žena konkretno progonjena zbog drugih elemenata svojstvenih njezinim osobnim okolnostima.
62.
To se pitanje temelji na dvama različitim razmatranjima.
63.
S jedne strane, ono proizlazi iz sudske prakse suda koji je uputio zahtjev utvrđene u pogledu ocjene zahtjeva za međunarodnu zaštitu koje su podnijele afganistanske djevojčice i žene koje su pobjegle od prijašnjeg talibanskog režima u Afganistanu. Prema toj sudskoj praksi, koja je nastala prije donošenja Direktive 2011/95, situacija u kojoj su se nalazile te djevojčice i žene trebala se u cjelini kvalificirati kao dovoljno ozbiljna da se moglo smatrati da diskriminirajuće mjere protiv njih, same po sebi, čine djelo proganjanja u smislu Ženevske konvencije. Zbog toga se podnositeljicama zahtjeva priznavao status izbjeglice samo zbog toga što su afganistanske djevojčice ili žene. Nakon pada talibanskog režima sud koji je uputio zahtjev izmijenio je pravac svoje sudske prakse, smatrajući da međunarodnu zaštitu mogu ostvariti samo djevojčice i žene koje bi mogle biti progonjene zato što su prihvatile „zapadnjački orijentirani stil života”, koji je postao tako bitnim dijelom njihova identiteta da se od njih ne može očekivati da ga se odreknu kako bi izbjegle prijetnju od proganjanja, pri čemu se takva ocjena temelji na ispitivanju okolnosti pojedinog slučaja in concreto.
64.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev naglašava da je, iako se mjere koje je donio talibanski režim odnose na djevojčice i žene u cjelini, moguće da u pojedinačnim slučajevima neka od tih djevojčica ili žena nije konkretno izložena jednoj od tih mjera ili više njih, na način da diskriminirajuće mjere kojima jest izložena, kada se gleda njihov kumulativni učinak, ne dosežu razinu ozbiljnosti sličnu onomu što je predviđeno člankom 9. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2011/95.
65.
U članku 4. Direktive 2011/95 navode se pravila u pogledu procjene činjenica i okolnosti na kojima se temelji ispitivanje potreba za međunarodnom zaštitom. Sud je presudio da se taj članak primjenjuje na sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu, bez obzira na razloge proganjanja na kojima se temelje (
44
).
66.
Članak 4. stavak 3. Direktive 2011/95 obvezuje nadležno tijelo da zahtjeve procjenjuje pojedinačno. Ta procjena tom tijelu treba omogućiti da utvrdi kojim je osobama zaista potrebna međunarodna zaštita i da ocijeni njihovu vjerodostojnost (
45
). U okviru te procjene nadležno je tijelo dužno, u skladu s člankom 4. stavkom 3. točkom (c) te direktive, uzeti u obzir „položaj i osobne okolnosti podnositelja zahtjeva, uključujući čimbenike kao što su podrijetlo, spol i dob, kako bi se procijenilo bi li se, s obzirom na [njegove] osobne okolnosti […], postupci kojima je [on] bio izložen ili bi mogao biti izložen mogli smatrati proganjanjem” (
46
). Zakonodavac Unije ne navodi specifična pravila u pogledu težine i važnosti koju treba pridati elementima svojstvenim položaju i osobnim okolnostima podnositelja zahtjeva.
67.
Time što u članku 4. stavku 1. i članku 10. stavku 3. točki (a) Direktive 2013/32 zahtijeva da nadležno tijelo razmotri zahtjev na odgovarajući način i cjelovito (
47
), zakonodavac Unije dodjeljuje tom tijelu dovoljnu marginu prosudbe da, u svakom slučaju zasebno i s obzirom na sve informacije kojima raspolaže, utvrdi relevantne elemente zahtjeva u svrhu ispitivanja potrebe podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom. Navedeno je tijelo, naime, u najboljem položaju da utvrdi koji se elementi moraju uzeti u obzir, s obzirom na činjenice i okolnosti na kojima se temelji zahtjev (
48
).
68.
Sud je priznao postojanje te margine prosudbe u svojoj sudskoj praksi.
69.
Tako je Sud u presudama od 2. prosinca 2014., A i dr. (
49
) i od 25 siječnja 2018., F (
50
), koje se odnose na strah od proganjanja zbog spolne orijentacije, presudio da, iako se odredbe članka 4. Direktive 2011/95 primjenjuju na sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu, bez obzira na razloge proganjanja na kojima se temelje, nadležna tijela moraju prilagoditi načine ocjene izjava i dokumentacije ili drugih dokaza ovisno o karakteristikama svake pojedinačne kategorije zahtjeva za međunarodnu zaštitu, poštujući pritom prava zajamčena Poveljom (
51
). Sud, dakle, nije isključio da se određeni oblici vještačenja mogu pokazati korisnima za procjenu činjenica i okolnosti, pod uvjetom da se njihovim provođenjem poštuju temeljna prava podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu (
52
).
70.
Usto, Sud je u presudi od 17. veljače 2009., Elgafaji (
53
), koja se odnosi na strah od ozbiljne i individualne prijetnje zbog općeg nasilja u situaciji oružanog sukoba, priznao da se postojanje takve prijetnje iznimno može smatrati utvrđenim ako stupanj općeg nasilja koje obilježava oružani sukob koji je u tijeku, koji ocjenjuju nadležna nacionalna tijela, doseže tako visoku razinu da bi civil vraćen u zemlju ili, ovisno o okolnostima, regiju o kojoj je riječ samom činjenicom svoje prisutnosti na njezinu području bio u stvarnoj opasnosti od te prijetnje, a da pritom on ne mora podnijeti dokaz da je konkretno pogođen zbog elemenata svojstvenih njegovim osobnim okolnostima (
54
).
71.
Iz toga proizlazi da sam zahtjev za provedbu pojedinačne procjene zahtjeva za međunarodnu zaštitu pretpostavlja da nadležno tijelo način ocjene činjenica i dokaza prilagođava karakteristikama svakog pojedinačnog zahtjeva.
72.
Doista, zahtjevi za međunarodnu zaštitu koje podnesu djevojčice i žene podrijetlom iz Afganistana, prema mojem mišljenju, imaju karakteristike koje nadležnim tijelima dopuštaju da prilagode način ocjene tih zahtjeva.
73.
Naime, diskriminirajuće mjere kojima bi afganistanske djevojčice i žene mogle biti izložene dio su režima segregacije i ugnjetavanja koji se primjenjuje na njih samom činjenicom njihove prisutnosti na državnom području, bez obzira na njihov identitet ili osobne okolnosti (
55
). Doduše, iako je moguće da jedna od predmetnih mjera ili više njih zbog posebnih karakteristika neće utjecati na podnositeljicu zahtjeva, ona ostaje izložena ograničenjima i uskraćivanjima koja, promatrana pojedinačno ili u cjelini, dosežu razinu ozbiljnosti jednaku onoj koja se zahtijeva člankom 9. stavkom 1. točkom (a) Direktive 2011/95. Uostalom, taj se režim, koji je uvelike dokumentiran, karakterizira kao režim koji nije nalik nijednom drugom (
56
). I u izvješćima koja su sastavili EUAA, tijela Vijeća Europe ili tijela u okviru sustava Ujedinjenih naroda i u izvješćima koja su objavile međunarodne nevladine organizacije utvrđeno je da je postupanje prema djevojčicama i ženama u Afganistanu takve prirode da postoji opća potreba za međunarodnom zaštitom podnositeljica zahtjeva.
74.
U takvim se okolnostima, prema mojem mišljenju, ništa ne protivi tomu da nadležno tijelo, s obzirom na sve informacije kojima raspolaže, zaključi da nije potrebno utvrditi da je podnositeljica zahtjeva izložena proganjanju zbog drugih razlikovnih osobina osim njezina spola.
75.
To je ujedno i pristup u odlučivanju Europskog suda za ljudska prava. Tako taj sud navodi zahtjev prema kojem podnositelj zahtjeva treba moći dokazati postojanje stvarne opasnosti od lošeg postupanja zbog okolnosti svojstvenih njegovu slučaju ili zbog posebnih karakteristika u predmetima u kojima je utvrđeno da je podnositelj zahtjeva dio skupine koja je sustavno na meti proganjanja u svojoj zemlji podrijetla i da će u situaciji općeg nasilja u toj zemlji samom činjenicom da se u nju vrati biti izložen opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja protivnog članku 3. EKLJP‑a (
57
).
76.
Čini mi se da takav način ocjene također ulazi u manevarski prostor koji zakonodavac Unije daje državama članicama u članku 3. Direktive 2011/95. Na temelju tog članka, države članice mogu uvesti ili zadržati povoljnije standarde osobito kada je riječ o određivanju toga koje osobe ispunjavaju uvjete za odobravanje statusa izbjeglice, ali pod uvjetom da su ti standardi u skladu s tom direktivom. Kao što je Sud na to podsjetio u presudi od 9. studenoga 2021., Bundesrepublik Deutschland (Održavanje obiteljskog jedinstva) (
58
), navedeni se standardi mogu, među ostalim, sastojati od olakšavanja uvjeta za odobravanje statusa izbjeglice te ne smiju biti protivni općoj strukturi i ciljevima navedene direktive (
59
).
77.
Međutim, takvi načini ocjene prema mojem mišljenju ne mogu biti protivni općoj strukturi i cilju Direktive 2011/95 ako se status izbjeglice prizna nakon odgovarajućeg i cjelovitog razmatranja potrebe podnositeljice zahtjeva za međunarodnom zaštitom, u skladu s uvjetima za odobravanje tog statusa navedenima u poglavljima II. i III. te direktive.
78.
S obzirom na te elemente, smatram da članak 4. stavak 3. točku (c) Direktive 2011/95 treba tumačiti na način da mu se ne protivi da nadležna nacionalna tijela, u okviru ispitivanja položaja i osobnih okolnosti podnositeljice zahtjeva, koje je potrebno za pojedinačnu procjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, zaključe da postoji osnovani strah od djela proganjanja zbog njezina spola, a da pritom ne moraju istraživati druge elemente svojstvene njezinim osobnim okolnostima.
V. Zaključak
79.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Verwaltungsgerichtshof (Visoki upravni sud, Austrija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite
treba tumačiti na način da:
pojam „djela proganjanja” obuhvaća skup diskriminirajućih postupanja i mjera koji su u nekoj zemlji uvedeni prema djevojčicama i ženama, kojima im se ograničava, ili čak zabranjuje, među ostalim, pristup obrazovanju ili zdravstvenoj zaštiti, obavljanje plaćenog rada, sudjelovanje u javnom i političkom životu, sloboda kretanja i bavljenje sportom, kojima im se uskraćuje zaštita od rodno utemeljenog nasilja i nasilja u obitelji te im se nalaže da u cijelosti prekrivaju tijelo i lice, jer se tim postupanjima i mjerama, zbog njihova kumulativnog učinka, tim djevojčicama i ženama uskraćuju ključna temeljna prava u životu u društvu i time povređuje načelo punog poštovanja ljudskog dostojanstva, kako je utvrđeno člankom 2. UEU‑a i člankom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
2.
Članak 4. stavak 3. točku (c) Direktive 2011/95
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi to da nadležna nacionalna tijela, u okviru ispitivanja položaja i osobnih okolnosti podnositeljice zahtjeva, koje je potrebno za pojedinačnu procjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu, zaključe da postoji osnovani strah od djela proganjanja zbog njezina spola, a da pritom ne moraju istraživati druge elemente svojstvene njezinim osobnim okolnostima.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravak SL 2020., L 76, str. 37.)
(
3
)	C‑71/11 i C‑99/11, u daljnjem tekstu: presuda Y i Z, EU:C:2012:518. Ta se presuda odnosi na razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji se temeljio na opasnosti od proganjanja podnositelja zahtjeva zbog njegove vjere. Vidjeti također presudu od 4. listopada 2018., Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803).
(
4
)	C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720. Ta se presuda odnosi na razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji se temeljio na opasnosti od proganjanja podnositelja zahtjeva zbog njegove homoseksualnosti.
(
5
)	Direktiva Vijeća od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.)
(
6
)	Vidjeti priopćenja Migrationsverketa (Ured za migracije, Švedska) od 7. prosinca 2022., naslovljena „Women from Afghanistan to be granted asylum in Sweden” i „Being a woman from Afghanistan is enough to get protection”.
(
7
)	Vidjeti priopćenje Flygtningenævneta (Povjerenstvo za izbjeglice, Danska) od 30. siječnja 2023., dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: Flygtningenævnet giver asyl til kvinder og piger fra Afghanistan – Fln.
(
8
)	Vidjeti priopćenje Maahanmuuttovirasta (Državni ured za imigraciju, Finska) od 15. veljače 2023., naslovljeno „Refugee Status to Afghan Women and Girls”.
(
9
)	Direktiva Vijeća od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba (SL 2001., L 212, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 49.). Vidjeti, slijedom komentara Josepa Borrella, visokog predstavnika Europske unije za vanjske poslove i sigurnosnu politiku i potpredsjednika Komisije, od 19. kolovoza 2021., Rezoluciju Europskog parlamenta od 16. rujna 2021. o stanju u Afganistanu (2021/2877(RSP), t. 41.).
(
10
)	Vidjeti EUAA, Country guidance: Afghanistan, siječanj 2023., osobito t. 3.15. (str. 23.) te str. 86. i sljedeće.
(
11
)	Vidjeti UNHCR, Statement on the concept of persecution on cumulative grounds in light of the current situation for women and girls in Afghanistan, issued in the context of the preliminary ruling reference to the Court of Justice of the European Union in the cases of AH and FN v. Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (C‑608/22 and C‑609/22), t. 5.1.11.
(
12
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
13
)	Potpisana u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP
(
14
)	Potpisana je u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)) te je stupila na snagu 22. travnja 1954.
(
15
)	Sklopljen je u New Yorku 31. siječnja 1967. te je stupio na snagu 4. listopada 1967.
(
16
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38. i SL 2020., L 415, str. 90.)
(
17
)	Vidjeti bilješku 10. ovog mišljenja.
(
18
)	Upućujem na svoje mišljenje u predmetu Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Žene koje su žrtve nasilja u obitelji) (C‑621/21, EU:C:2023:314, bilješka 17.).
(
19
)	Vidjeti točku 68. te presude. Moje isticanje.
(
20
)	Smatram da to tumačenje nije protivno činjenici da je u članku 9. stavku 1. Direktive 2011/95 upotrijebljen veznik „ili”.
(
21
)	U toj se konvenciji ne definira pojam „djela proganjanja”. Samo se u njezinu članku 1. odjeljku A točki 2. prvoj alineji određuje da se pojam „izbjeglica” odnosi na svaku osobu koja se „nalazi izvan zemlje svog državljanstva […] te uslijed osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini, ili zbog političkog mišljenja, ne može ili, zbog tog straha, ne želi prihvatiti zaštitu dotične zemlje” (moje isticanje).
(
22
)	Vidjeti, u pogledu Direktive 2004/83, Komisijine komentare o članku 11., naslovljenom „Priroda proganjanja” (koji je postao članak 9. Direktive 2004/83), u Prijedlogu direktive Vijeća od 12. rujna 2001. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (COM(2001) 510 final).
(
23
)	Vidjeti presudu Y i Z (t. 57.).
(
24
)	Ta se prava navode, redom, u člancima 2. i 3., članku 4. stavku 1. i članku 7. EKLJP‑a te u člancima 2. i 4., članku 5. stavku 1. i članku 49. Povelje.
(
25
)	Zajedničko stajalište od 4. ožujka 1996. koje je definiralo Vijeće na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji o usklađenoj primjeni definicije pojma „izbjeglica” iz članka 1. Ženevske konvencije o statusu izbjeglica od 28. srpnja 1951. godine (SL 1996., L 63, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 4.)
(
26
)	Vidjeti točku 4. tog zajedničkog stajališta. Napominjem da je zakonodavac Unije 2001., u okviru akata Vijeća u pogledu prijedloga direktive navedenog u bilješci 22. ovog mišljenja, uputio na temeljna ljudska prava ustrajući u prvom redu na „životu, slobodi ili […] tjelesnom integritetu”, nakon čega je, slijedom zadrški koje su izrazile određene države članice, uputio na prava u pogledu kojih nisu moguća nikakva odstupanja na temelju članka 15. stavka 2. EKLJP‑a (vidjeti dokumente dostupne na internetskoj stranici Vijeća pod referentnim brojevima 13620/01, 11356/02, 12620/02 i 13648/02).
(
27
)	Vidjeti presudu Y i Z (t. 57.).
(
28
)	Vidjeti presudu Y i Z (t. 58.).
(
29
)	Vidjeti presude od 7. studenoga 2013., X i dr. (C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, t. 53.) i od 19. studenoga 2020., Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojna služba i azil) (C‑238/19, EU:C:2020:945, t. 22. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, t. 94. i navedena sudska praksa).
(
31
)	Vidjeti presudu Y i Z, u kojoj je Sud, primjerice, naveo da su „automatski isključena djela koja predstavljaju ograničenja u ostvarivanju temeljnog prava na slobodu vjeroispovijedi u smislu članka 10. stavka 1. Povelje koja su predviđena zakonom, a da se njima ne povređuje to pravo, jer su obuhvaćena člankom 52. stavkom 1. Povelje” (t. 60.).
(
32
)	Vidjeti presudu Y i Z, u kojoj je Sud pojasnio da se „[n]i djela koja, iako se njima povređuje pravo priznato u članku 10. stavku 1. Povelje, nisu u
jednakoj mjeri ozbiljna kao povrede temeljnih ljudskih prava u pogledu kojih nisu moguća nikakva odstupanja na temelju članka 15. stavka 2. EKLJP‑a ne mogu smatrati proganjanjem u smislu članka 9. stavka 1. Direktive [2004/83] i članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije” (t. 61., moje isticanje).
(
33
)	Vidjeti u tom pogledu presudu Y i Z, u kojoj je Sud pojasnio da djela koja se zbog svojstvene im ozbiljnosti i ozbiljnosti njihovih posljedica za pogođenu osobu mogu smatrati proganjanjem ne treba odrediti s obzirom na aspekt slobode vjeroispovijedi koji je povrijeđen nego s obzirom na prirodu represije nad dotičnom osobom i njezine posljedice (t. 65. i 66.).
(
34
)	C‑56/17, EU:C:2018:803
(
35
)	Vidjeti presude Y i Z (t. 67.) i od 4. listopada 2018., Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, t. 95. i navedena sudska praksa).
(
36
)	Vidjeti u tom pogledu EUAA, Qualification for International Protection, Judicial analysis, second edition, siječanj 2023. (osobito t. 1.4.3., koja se odnosi na članak 9. stavak 1. točku (b) Direktive 2011/95).
(
37
)	Vidjeti u tom pogledu pravnu analizu na koju se upućuje u bilješci 36. ovog mišljenja, u kojoj EUAA ističe da „[m]anje povoljno postupanje u kontekstu različitog postupanja s različitim skupinama samo po sebi ne čini proganjanje. Diskriminirajuće zakonodavstvo ili diskriminirajuća primjena zakona mogu se smatrati djelom proganjanja samo u slučaju iznimno ozbiljnih otegotnih okolnosti, kao što su izrazito štetne posljedice za podnositelja zahtjeva”. EUAA smatra da „[o]zbiljna ograničenja prava osobe na obavljanje zanimanja, očitovanje vjere ili pristup obrazovnim ustanovama mogu sama po sebi ili u okviru kumulativnog učinka s drugim ograničenjima, ovisno o okolnostima, biti istovrijedna proganjanju ako utječu na pojedinca na sličan način kao ozbiljno kršenje temeljnog ljudskog prava u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2011/95. U tom kontekstu treba uzeti u obzir sve pojedinačne okolnosti i osobito učinak skupa diskriminirajućih postupanja i/ili mjera na životne uvjete osobe” (slobodan prijevod) (t. 1.4.4.3.).
(
38
)	Vidjeti UNHCR, Guide des procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut de réfugié et principes directeurs sur la protection internationale au regard de la convention [de Genève], veljača 2019. (t. 53. do 55.).
(
39
)	Vidjeti UNHCR, Guide et principes directeurs sur les procédures et critères à appliquer pour déterminer le statut des réfugiés
au regard de la convention [de Genève], prosinac 2011. (t. 53. do 55.) i UNHCR, Principes directeurs sur la protection internationale no. 1: La persécution liée au genre dans le cadre de l'article 1A (2) de la [convention de Genève], 8. srpnja 2008. (t. 14.).
(
40
)	Sud je u presudi Y i Z presudio da povreda prava na slobodu vjeroispovijedi može činiti proganjanje u smislu članka 9. stavka 1. točke (a) Direktive 2004/83 ako je podnositelj zahtjeva za azil, zbog ostvarivanja te slobode u svojoj zemlji podrijetla, izložen stvarnoj opasnosti, među ostalim, od sudskog progona ili nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazni koje provodi neki od počinitelja predviđenih u članku 6. te direktive (t. 67.). Vidjeti također presudu od 4. listopada 2018., Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, t. 95.).
(
41
)	Sud smatra da je osobito visok stupanj ozbiljnosti predviđen člankom 4. Povelje dosegnut u situacijama koje obilježava izuzetna materijalna oskudica osobe o kojoj je riječ, koja bi joj onemogućila zadovoljavanje najosnovnijih potreba kao što su, posebice, one prehrane, higijene i smještaja te u kojoj bi njezino fizičko ili mentalno zdravlje bilo ugroženo ili bi se našla u ponižavajućem položaju nespojivom s ljudskim dostojanstvom. Sud je, u presudi od 19. ožujka 2019., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, t. 92.), uputio na presudu ESLJP‑a od 21. siječnja 2011., M. S. S. protiv Belgije i Grčke (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, t. 252. do 263.).
(
42
)	Vidjeti u tom pogledu presudu ESLJP‑a od 9. lipnja 2009., Opuz protiv Turske (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, t. 176.).
(
43
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u spojenim predmetima Y i Z (C‑71/11 i C‑99/11, EU:C:2012:224, t. 56.).
(
44
)	Vidjeti presudu od 25. siječnja 2018., F (C‑473/16, EU:C:2018:36, t. 36.).
(
45
)	Vidjeti uvodnu izjavu 12. Direktive 2011/95. Vidjeti također presude od 30. siječnja 2014., Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, t. 33.); od 18. prosinca 2014., M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, t. 37.); od 25. siječnja 2018., F (C‑473/16, EU:C:2018:36, t. 34.) i od 10. lipnja 2021., Bundesrepublik Deutschland (Pojam ozbiljna i individualna prijetnja) (C‑901/19, EU:C:2021:472, t. 44.). Podsjećam na to da uzimanje u obzir osobnih okolnosti podnositelja zahtjeva treba usto omogućiti nadležnom tijelu da procijeni jesu li podnositelju zahtjeva potrebna posebna postupovna jamstva u skladu s člankom 24. Direktive 2013/32 i da utvrdi koje povlastice treba odobriti korisnicima međunarodne zaštite na temelju članka 20. stavaka 3. i 4. Direktive 2011/95.
(
46
)	Moje isticanje. Vidjeti u tom pogledu EUAA, Analyse juridique, Évaluation des éléments de preuve et de la crédibilité dans le contexte du régime d’asile européen commun, 2018., gdje EUAA ističe da zajednički učinak diskriminirajućih mjera treba ocijeniti s obzirom na osobne okolnosti podnositelja zahtjeva uzimajući u obzir sva djela kojima je podnositelj zahtjeva bio ili bi mogao biti izložen (t. 4.3.1., str. 67.).
(
47
)	Vidjeti uvodne izjave 18. i 20. Direktive 2013/32.
(
48
)	Tako iz članka 18. stavka 1. Direktive 2013/32 proizlazi da nadležno tijelo može, ako to smatra potrebnim za procjenu zahtjeva za međunarodnu zaštitu u skladu s člankom 4. Direktive 2011/95, uz pristanak podnositelja zahtjeva organizirati zdravstveni pregled podnositelja zahtjeva u vezi sa znakovima koji mogu ukazivati na proganjanje ili tešku štetu u prošlosti.
(
49
)	C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406
(
50
)	C‑473/16, EU:C:2018:36
(
51
)	Vidjeti presude od 2. prosinca 2014., A i dr. (C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 54.) i od 25. siječnja 2018., F (C‑473/16, EU:C:2018:36, t. 36.).
(
52
)	Vidjeti presudu od 25. siječnja 2018., F (C‑473/16, EU:C:2018:36, t. 37.). Metode koje se upotrebljavaju moraju biti u skladu s odredbama direktiva 2011/95 i 2013/32 i, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 16. prve direktive i uvodne izjave 60. druge direktive, s temeljenim pravima zajamčenima Poveljom, poput prava na poštovanje ljudskog dostojanstva iz članka 1. Povelje te prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života, zajamčenog njezinim člankom 7. Vidjeti u tom smislu presudu od 2. prosinca 2014., A i dr. (C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, t. 53.).
(
53
)	C‑465/07, EU:C:2009:94
(
54
)	Vidjeti presude od 17. veljače 2009., Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, t. 43.), i od 10. lipnja 2021., Bundesrepublik Deutschland (Pojam ozbiljna i individualna prijetnja) (C‑901/19, EU:C:2021:472, t. 28.).
(
55
)	To je ujedno i mišljenje koje je UNHCR izrazio u svojoj izjavi izdanoj u kontekstu zahtjeva za prethodnu odluku o kojima je riječ: „Dok će, u slučaju određenih zahtjeva povezanih sa spolnom pripadnošću, podnositelji zahtjeva biti izloženi opasnosti od proganjanja zbog specifičnih okolnosti – na primjer kažnjavanja zbog kršenja društvenih običaja ili nasilja u obitelji, drugi će biti izloženi takvoj opasnosti zbog opće situacije diskriminacije i rodno utemeljenog nasilja u zemlji” (slobodan prijevod) (t. 5.2.4.).
(
56
)	Vidjeti Vijeće za ljudska prava, Situation des droits de l’homme en Afghanistan, rapport du Rapporteur spécial sur la situation des droits de l’homme en Afghanistan, 9. rujna 2022.: „Ni u jednoj drugoj zemlji nisu žene i djevojčice tako brzo nestale iz svih vidova javnog života niti je njihov položaj toliko nepovoljan u svim aspektima njihova života” (t. 21.).
(
57
)	Vidjeti, na primjer, presudu ESLJP‑a od 25. veljače 2020., A. S. N. i drugi protiv Nizozemske (CE:ECHR:2020:0225JUD006837717, t. 107. i navedena sudska praksa).
(
58
)	C‑91/20, EU:C:2021:898
(
59
)	Vidjeti točke 39. i 40. te presude i navedenu sudsku praksu. Sud je podsjetio na to da su osobito zabranjeni standardi na temelju kojih se status izbjeglice priznaje državljanima trećih zemalja koji se nalaze u situacijama koje nemaju nikakve veze s logikom međunarodne zaštite (t. 40. i navedena sudska praksa).