GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2025 m. lapkričio 27 d.(1)
Byla C-412/24
Fauré Le Page Maroquinier SAS,
Fauré Le Page Paris SAS
prieš
Goyard ST-Honoré SAS
(Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Prekių ženklai – Direktyva 2008/95/EB – 3 straipsnis – Atsisakymo registruoti prekių ženklą ar negaliojimo pagrindai – 3 straipsnio 1 dalies g punktas – Klaidinantys prekių ženklai – Prekių ženklai, kuriuose paminėti metai – Prabangūs odos gaminiai, pavyzdžiui, rankinės – Prekių ženklai, kurie tariamai klaidina visuomenę dėl jų savininko įsteigimo metų “
I.      Įvadas
1.        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su Direktyvos 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti(2) 3 straipsnio 1 dalies g punkto aiškinimu. Pagal tą nuostatą valstybės narės privalo atsisakyti registruoti arba pripažinti negaliojančiais prekių ženklus, kurie „gali suklaidinti visuomenę dėl, pavyzdžiui, prekių ir paslaugų rūšies, kokybės ar geografinės kilmės“.
2.        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas kilus ginčui tarp trijų Prancūzijos bendrovių, gaminančių ir parduodančių rankines ir kitus odos gaminius, t. y. Fauré Le Page Maroquinier SAS bei Fauré Le Page Paris SAS (toliau kartu – Fauré Le Page) ir Goyard ST-Honoré SAS (toliau – Goyard), dėl dviejų Fauré Le Page Paris turimų nacionalinių pusiau vaizdinių prekių ženklų, kuriuose nurodyti metai „1717“, galiojimo.
3.        Goyard teigimu, ginčijami prekių ženklai gali klaidinti visuomenę, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą, ir todėl turėtų būti pripažinti negaliojančiais pagal tą nuostatą. Šiuo klausimu ji tvirtina, kad į šiuos prekių ženklus įtraukti metai „1717“ sukuria įspūdį, kad jų savininkas buvo įsteigtas 1717 m. ir todėl prekės, kurioms taikomi šie prekių ženklai, yra gaminamos taikant įmonės per šimtmečius įgytą praktinę patirtį ir pasižymi ypatinga kokybe. Vis dėlto iš tikrųjų taip nėra, nes Fauré Le Page Paris ir Fauré Le Page Maroquinier buvo įsteigtos atitinkamai tik 2009 m. ir 2011 m.
4.        Mano žiniomis, iki šiol Teisingumo Teismas yra priėmęs tik vieną sprendimą dėl ankstesnės šios nuostatos versijos aiškinimo(3). Ši byla suteikia Teisingumo Teismui galimybę dar labiau patikslinti jos taikymo sąlygas.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
5.        Direktyvos 2008/95 3 straipsnyje „Atsisakymo registruoti ir negaliojimo pagrindai“ nurodyta:
„1.      Toliau išvardyti žymenys neregistruojami arba, jeigu įregistruoti, registracija gali būti pripažinta negaliojančia:
<…>
g)      prekių ženklai, kurie gali suklaidinti visuomenę dėl, pavyzdžiui, prekių ir paslaugų rūšies, kokybės ar geografinės kilmės;
<…>“
B.      Prancūzijos teisė
6.        Remiantis šios bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos Code de la propriété intellectuelle (Intelektinės nuosavybės kodeksas) L. 711-3 straipsnio c punktu, kaip prekių ženklas ar prekių ženklo elementas negali būti registruojamas žymuo, galintis suklaidinti visuomenę, be kita ko, dėl prekių ar paslaugų rūšies, kokybės ar geografinės kilmės.
III. Bylos faktinės aplinkybės, procesas nacionaliniame teisme ir prejudiciniai klausimai
7.        Iki 1992 m. Prancūzijos bendrovė Saillard Paris Sàrl (toliau – Saillard) buvo vienintelė kitos Prancūzijos bendrovės Maison Fauré Le Page, kuri nuo 1716 m. Paryžiuje vertėsi ginklų, šaudmenų ir odinių aksesuarų pirkimu ir pardavimu, akcininkė. 1992 m. lapkričio 27 d. pastaroji bendrovė buvo likviduota, o visas jos turtas ir įsipareigojimai perleisti bendrovei Saillard.
8.        Fauré Le Page Paris, viena iš ieškovių pagrindinėje byloje, yra Prancūzijos bendrovė, 2009 m. spalio 14 d. įregistruota registre du commerce et des sociétés (Įmonių registras, Paryžius). 2009 m. spalio 29 d. iš bendrovės Saillard ji įsigijo Prancūzijos prekių ženklą „Fauré Le Page“ Nr. 134782, be kita ko, skirtą žymėti prekėms „duriamieji ir pjaunamieji ginklai; šaunamieji ginklai ir jų dalys; šaudmenys ir sviediniai; sprogmenys; šaudymo atramos; šovinių dėtuvės; odos ir odų pakaitalai; lagaminai ir kelioniniai krepšiai“.
9.        2011 m. birželio 17 d. Fauré Le Page Paris pateikė paraišką įregistruoti Prancūzijos prekių ženklus „Fauré Le Page Paris 1717“ Nr. 3839809 ir Nr. 3839811, be kita ko, prekėms „odos ir odų pakaitalai; kelioniniai ir rankiniai lagaminai; kelioniniai krepšiai; rankinės“ žymėti. Šie prekių ženklai buvo įregistruoti.
10.      Fauré Le Page Marroquinier, kita ieškovė pagrindinėje byloje, yra Prancūzijos bendrovė, 2012 m. Paryžiuje (Prancūzija) atidariusi fizinę parduotuvę, kurioje parduodamos prekės, pažymėtos ginčijamais prekių ženklais. Nuo 2013 m. ji taip pat turi mažmeninę parduotuvę vienoje Prancūzijos universalinėje parduotuvėje, kurioje taip pat parduodamos tokios prekės.
11.      2012 m. spalio 26 d. Goyard pareiškė ieškinį bendrovei Fauré Le Page ir, be kita ko, reikalavo pripažinti ginčijamus prekių ženklus negaliojančiais, motyvuodama tuo, kad jie gali klaidinti visuomenę, kaip tai suprantama pagal Intelektinės nuosavybės kodekso L. 711-3 straipsnio c punktą. 2015 m. sausio 30 d. sprendimu Tribunal de Grande Instance de Paris (Paryžiaus apygardos teismas, Prancūzija) atmetė Goyard ieškinį šiuo klausimu. Goyard apskundė šį sprendimą Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas, Prancūzija).
12.      2016 m. spalio 4 d. sprendimu Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas) atmetė Goyard apeliacinį skundą dėl ginčijamų prekių ženklų klaidinančio pobūdžio. Šis sprendimas buvo panaikintas 2018 m. birželio 27 d. chambre commerciale de la Cour de cassation (Kasacinio Teismo komercinių bylų kolegija, Prancūzija) sprendimu, motyvuojant tuo, kad metai „1717“ visuomenės nebūtinai būtų suprantami kaip nuoroda į Fauré Le Page įsteigimo metus, o greičiau kaip atitinkantys laikotarpį, kai buvo įkurta Maison Fauré Le Page (kurią perėmė Fauré Le Page).
13.      Grąžinus bylą po kasacinio skundo nagrinėjimo, Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas) 2021 m. lapkričio 23 d. nusprendė, kad ginčijami prekių ženklai gali klaidinti visuomenę ir todėl turėtų būti pripažinti negaliojančiais.
14.      Visų pirma tas teismas pripažino, kad ginčijamuose prekių ženkluose esantys elementai „Paris 1717“ visuomenės būtų suprantami kaip nuoroda į Fauré Le Page verslo įsteigimo vietą ir metus, todėl visuomenė manytų, kad nuo 1717 m. veikla buvo tęsiama ir pradinė bendrovė Maison Fauré Le Page perdavė praktinę patirtį bendrovei Fauré Le Page, nors iš tiesų taip nebuvo. Teismas pridūrė, kad prabangius odos gaminius perkantys vartotojai dažnai teikia reikšmę juos parduodančios įmonės istorijai ir veiklos trukmei, nes tai laikoma jos gamybos patirties ir kokybės garantija.
15.      Fauré Le Page apskundė šį sprendimą Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija), kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
16.      Šioje instancijoje Fauré Le Page teigia, kad, norint prekių ženklą laikyti galinčiu klaidinti visuomenę, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą, vidutinis vartotojas turi būti klaidinamas ne dėl prekių ženklo savininko savybių, o dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti skirtas prekių ženklas, savybių. Kadangi ginčijami prekių ženklai nenurodo jokių konkrečių prekių, kurioms žymėti jie yra skirti, savybių ir daugiausia rodo, kad tos prekės yra tam tikros kokybės ar prestižo, jie negali būti laikomi patenkančiais į šios nuostatos taikymo sritį.
17.      Cour de cassation (Kasacinis Teismas) mano, kad nors Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkte išvardytos įvairios prekių ar paslaugų savybės, dėl kurių prekių ženklas gali būti klaidinantis, šis sąrašas nėra išsamus. Todėl ši nuostata taip pat gali būti taikoma tais atvejais, kai prekių ženklas perteikia klaidingą informaciją apie prekių ženklo savininką (kaip, pavyzdžiui, šioje byloje – apie jo veiklos trukmę tam tikrame sektoriuje) ir dėl to vidutinis vartotojas mano, kad prekės ar paslaugos yra tam tikros kokybės ar prestižo.
18.      Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją(4) prabangių prekių kokybė turėtų būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jų materialines savybes, bet ir į patrauklumą ir prestižinį įvaizdį, kuris suteikia joms prabangos įspūdį.
19.      Be to, nacionalinis teismas pažymi, jog Sprendimas Emanuel, kuriame Teisingumo Teismas nurodė, kad prekių ženklas negali klaidinti visuomenės, jei tariamai klaidinga informacija, kurią jis perteikia, yra susijusi su prekes gaminančia įmone, o ne su pačiomis prekėmis, buvo priimtas esant kitokiai situacijai. Iš tiesų toje byloje nagrinėjamą prekių ženklą sudarė mados dizainerio vardas.
20.      Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena Cour d’appel de Paris (Paryžiaus apeliacinis teismas) išvadas, kurios apibendrintos šios išvados 14 punkte.
21.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Cour de cassation (Kasacinis Teismas) mano, jog ginčo pagrindinėje byloje išsprendimas priklauso nuo to, ar šios išvados yra pakankamos, kad ginčijami prekių ženklai būtų pripažinti negaliojančiais pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą.
22.      Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pirmiausia reikia nustatyti, ar to, kad prekių ženklu pateikiama klaidinga informacija apie jo savininką, galinti daryti poveikį vidutiniam šiuo prekių ženklu žymimų prekių ir paslaugų vartotojui, pakanka, kad būtų padaryta išvada, jog jis yra klaidinantis, ar vis dėlto vidutinio vartotojo klaidinimas turi būti susijęs su minėtų prekių ar paslaugų savybėmis.
23.      Be to, jeigu tas klaidinimas yra susijęs su prekių ar paslaugų, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, savybe, Cour de cassation (Kasacinis Teismas) klausia, ar tam, kad prekių ženklas būtų laikomas klaidinančiu, jis turi pakankamai konkrečiai apibūdinti galimas tų prekių ar paslaugų savybes.
24.      Galiausiai, jei į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, nacionalinis teismas teiraujasi, ar, ypač prabangių prekių atveju, aplinkybė, kad prekių ženklu jo savininkui priskiriama didelė patirtis ar praktinės žinios prekių, kurioms žymėti jis yra skirtas, gamybos srityje, gali būti laikoma pakankamai konkrečiu apibūdinimu.
25.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Cour de cassation (Kasacinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos [2008/95] 3 straipsnio 1 dalies g punktas turi būti aiškinamas taip, kad dėl [išgalvotų metų] nurodymo prekių ženkle, kuriame pateikiama klaidinga informacija apie prekių gamintojo ilgaamžiškumą, rimtumą ir praktinę patirtį, taigi ir apie vieną iš minėtų prekių nematerialiųjų savybių, galima daryti prielaidą, jog iš tikrųjų suklaidinamas vartotojas arba yra pakankamai didelė galimybė jį suklaidinti?
2.      Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar šis straipsnis turėtų būti aiškinamas taip[:]
a)      kad prekių ženklas gali būti laikomas klaidinančiu, kai yra galimybė, jog juo žymimų prekių ir paslaugų vartotojas manys, kad šio prekių ženklo savininkas šias prekes gamina kelis šimtmečius, taip sudarant jų prestižinį įvaizdį, nors taip nėra[;]
b)      kad būtų galima pripažinti, jog vartotojas iš tikrųjų klaidinamas arba kyla pakankamai didelė galimybė jį suklaidinti, dėl kurios prekių ženklas gali būti pripažintas klaidinančiu, reikia, kad prekių ženklas apimtų pakankamai konkretų galimų prekių ir paslaugų, kurioms žymėti jis įregistruotas, savybių apibūdinimą ir dėl to atitinkamas vartotojas manytų, jog prekės ir paslaugos turi tam tikrų savybių, kurių jos iš tikrųjų neturi?“
26.      2024 m. birželio 5 d. prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme užregistruotas 2024 m. birželio 10 d. Fauré Le Page, Goyard, Prancūzijos Respublika ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Tos pačios suinteresuotosios šalys taip pat raštu atsakė į Teisingumo Teismo klausimus. Teismo posėdis nebuvo surengtas.
IV.    Analizė
27.      Trimis prejudiciniais klausimais, kuriuos analizuosiu kartu, Cour de cassation (Kasacinis Teismas) iš esmės teiraujasi apie Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkte numatyto negaliojimo pagrindo taikymą prekių ženklui, kurio vienas iš elementų yra metai (šiuo atveju 1717 m.). Šis teismas klausia, ar tokie metai visuomenei galėtų būti suprantami tik kaip (neteisingi) ginčijamų prekių ženklų savininko (šiuo atveju Fauré Le Page Paris) įsteigimo metai, ar taip pat kaip perteikiantys (tariamai neteisingą) informaciją apie šių ženklų prekių savybę, t. y. kad jos yra pagamintos taikant įmonės per šimtmečius įgytą praktinę patirtį ir pasižymi tam tikra kokybe.
28.      Pradėdamas vertinimą, paaiškinsiu, kad prekių ženklas, galintis klaidinti visuomenę dėl jo savininko savybės, negali būti pripažintas negaliojančiu pagal tą nuostatą, nebent būtų nustatyta, kad toks prekių ženklas taip pat klaidina dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybės. Be to, prekių ženklas turi pakankamai konkrečiai apibūdinti tokias savybes. Paaiškinsiu priežastis, dėl kurių, mano nuomone, toks prekių ženklas kaip ginčijami prekių ženklai neatitinka nė vienos iš šių sąlygų (A dalis).
29.      Tada paaiškinsiu, kad net darant prielaidą, jog prekių ženklo elementas, pavyzdžiui, metai „1717“, gali perteikti informaciją, susijusią su konkrečia prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybe, bet koks galimas tos informacijos netikslumas ir atitinkamai ženklo klaidinantis pobūdis turi būti vertinamas tik atsižvelgiant į prekių ar paslaugų savybes, kaip jos nurodytos registracijos paraiškoje. Tos savybės neapima pašalinių elementų, pavyzdžiui, faktinių prekių ženklo savininko įsteigimo metų (šiuo atveju 2009 m.) (B dalis).
30.      Galiausiai paaiškinsiu, kad sprendimas, kurį Teisingumo Teismui siūlau priimti, skirtingai nei tuo atveju, kai prekių ženklas pripažįstamas negaliojančiu, vis dėlto neužkerta kelio pagal kitą Direktyvos 2008/95 nuostatą panaikinti prekių ženklo, kuriame yra nuoroda į (apytikrius) metus, kai buvo įsteigta prekių, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, pradinė gamintoja (šiuo atveju Maison Fauré Le Page), o ne į dabartinio savininko (šiuo atveju Fauré Le Page Paris) įsteigimo metus. Jis taip pat neužkerta kelio taikyti kitų teisinių gynimo priemonių (C dalis).
A.      Prekių ženklas turi klaidinti visuomenę dėl konkrečios  prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybės
31.      Visos bylos šalys ir suinteresuotosios šalys, išskyrus Goyard, mano, kad prekių ženklas, jei norima jį paskelbti negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą, turi klaidinti visuomenę dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybių.
32.      Goyard savo ruožtu teigia, kad nors šioje nuostatoje aiškiai nurodyta, jog klaidinantis prekių ženklo pobūdis gali būti susijęs su „prekių ar paslaugų rūšimi, kokybe ar geografine kilme“, šis sąrašas nėra išsamus (nes prieš jį yra žodis „pavyzdžiui“). Todėl prekių ženklas, kuris gali klaidinti visuomenę dėl jo savininko (arba prekių, kurioms žymėti jis yra skirtas, gamintojo) tam tikros savybės, pavyzdžiui, įsteigimo metų, taip pat gali būti pripažintas negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir nebūtina nustatyti, kad prekių ženklu perteikiama informacija yra susijusi su kokia nors konkrečia prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybe(5).
33.      Nesutinku su tuo. Pirmiausia pažymėtina, kad visi šioje nuostatoje išvardyti pavyzdžiai („rūšis, kokybė ar geografinė kilmė“) yra aiškiai nurodyti kaip prekių ar paslaugų, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, savybės. Remdamasi tuo, Prancūzijos vyriausybė mano, jog Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkte vartojamas žodis „pavyzdžiui“ rodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino palikti prekių ar paslaugų, kurių atžvilgiu prekių ženklas gali būti klaidinantis, savybių sąrašą nebaigtą, o ne leisti nustatyti prekių ženklo klaidinantį pobūdį atsižvelgiant vien į jo savininko savybes.
34.      Teisingumo Teismo jurisprudencija patvirtina šį aiškinimą. Sprendime Emanuel(6)Teisingumo Teismas nusprendė, kad negalima atsisakyti registruoti prekių ženklą, atitinkantį prekių, žymimų tuo prekių ženklu, dizainerio ir pirmojo gamintojo, kuris jau nedalyvavo jų gamyboje, vardą, vien dėl to, kad jis gali klaidinti visuomenę. Šis sprendimas yra pirmasis požymis, kad Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktas nebuvo skirtas taikyti prekių ženklams, kurie tik gali klaidinti visuomenę dėl jų savininko savybių, pavyzdžiui, to asmens tapatybės (kaip Sprendime Emanuel) ar įsteigimo metų (kaip tariamai yra šioje byloje).
35.      Be to, Bendrojo Teismo jurisprudencijos pavyzdžiai dėl Reglamento (EB) Nr. 207/2009(7) 7 straipsnio 1 dalies g punkto (kuris taikomas Sąjungos prekių ženklams, bet yra tapatus Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkto formuluotei) rodo, kad vertinimas, ar prekių ženklas „gali klaidinti visuomenę“, visada atliekamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, savybes.
36.      Visų pirma Bendrasis Teismas yra pripažinęs, kad Sąjungos žodinis prekių ženklas „BIO-INSECT Shocker“ galėjo suklaidinti atitinkamą visuomenę, nes ji galėjo manyti, kad šiuo ženklu pažymėti ekologiški produktai arba produktai, susiję su aplinkos apsauga, nors iš tiesų jis buvo įregistruotas biocidiniams produktams žymėti(8). Bendrasis Teismas taip pat yra nusprendęs, kad buvo pagrįstai atsisakyta įregistruoti žymenį „CAFFÈ NERO“ kaip Sąjungos žodinį prekių ženklą, nes vartotojai galėtų manyti, kad kai kurios prekės, dėl kurių buvo pateikta registracijos paraiška, t. y. arbata, kakava ir pusgaminiai iš kakavos, taip pat kavos pakaitalai, yra juoda kava arba jų sudėtyje yra juodos kavos, nors iš tikrųjų taip nėra(9).
37.      Apskritai Bendrasis Teismas yra nusprendęs, kad, taikant Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punktą, reikia nustatyti, ar prekių ženklo registracijos paraiškos pateikimo dieną nebuvo prieštaravimo tarp ginčijamu prekių ženklu perteikiamos informacijos ir paraiškoje nurodytų prekių savybių(10). Šis teismas taip pat yra pažymėjęs, jog „[t]ik tuo atveju, kai tikslinis vartotojas lenkiamas manyti, kad prekės ir paslaugos turi tam tikrų savybių, nors iš tikrųjų jos tokių savybių neturi, laikytina, kad jis klaidinamas prekių ženklo“(11), ir taip patvirtino, kad vertinimas pagal tą nuostatą turi būti sutelktas į atitinkamos visuomenės suvokimą apie pačias prekes ar paslaugas.
38.      Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkto kontekstinis ir teleologinis aiškinimas dar labiau patvirtina išvadą, kad, norint prekių ženklą pripažinti negaliojančiu pagal tą nuostatą, būtina, kad jis klaidintų dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti yra skirtas, (o ne vien dėl jo savininko) savybių.
39.      Pirma, Direktyvos 2008/95 13 straipsnyje nurodyta, kad „[j]eigu pagrindai, dėl kurių atsisakoma registruoti prekių ženklą, panaikinti registraciją ar pripažinti negaliojančia, egzistuoja tik tam tikrų prekių ar paslaugų, kurioms jis įregistruotas, atžvilgiu, atsisakymas registruoti, registracijos panaikinimas ar pripažinimas negaliojančia taikomas tik toms prekėms ar paslaugoms“. Kaip nurodo Fauré Le Page, kadangi šioje nuostatoje numatyta, kad prekių ženklas gali klaidinti tik dėl kai kurių prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybių, ji patvirtina, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalies g punkte numatytas negaliojimo pagrindas visada turi būti vertinamas tik tų prekių ar paslaugų atžvilgiu.
40.      Antra, mano siūlomas Teisingumo Teismui aiškinimas atitinka Direktyvos 2008/95 2 straipsnio formuluotę, kurioje nurodyta, kad „prekių ženklu“ gali būti laikomi tik žymenys, kurie leidžia atskirti vienai įmonei priklausančias prekes arba paslaugas(12) nuo kitai įmonei priklausančių prekių arba paslaugų. Dėl Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punkto taikymo Bendrasis Teismas nusprendė, kad pagrindinė prekių ženklo funkcija yra užtikrinti vartotojui ar galutiniam naudotojui prekių ženklu pažymėtų prekių ar paslaugų kilmės tapatumą, kad jis galėtų neklysdamas atskirti tas prekes ar paslaugas nuo kitų prekių ar paslaugų, kurios yra kitokios kilmės. Todėl vertinimas pagal šią nuostatą turi apsiriboti, viena vertus, atitinkamomis prekėmis ir paslaugomis, ir, kita vertus, atitinkamos visuomenės suvokimu apie prekių ženklą(13). Man akivaizdu, kad ta pačia logika grindžiamas Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktas.
41.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad prekių ženklas, kuris gali klaidinti visuomenę tik dėl jo savininko savybių, pavyzdžiui, jo įsteigimo metų, o ne dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybių, negali būti pripažintas negaliojančiu pagal tą nuostatą.
42.      Iš to išplaukia, kad šiuo atveju vien tai, jog ginčijami prekių ženklai gali klaidinti visuomenę dėl jų savininko įsteigimo metų, nėra pakankama priežastis pripažinti juos negaliojančiais pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą. Kaip pažymi Prancūzijos vyriausybė, tie metai savaime neperteikia jokios informacijos apie prekes ar paslaugas, kurios pažymėtos tais prekių ženklais.
43.      Vis dėlto, kaip nurodo pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prekių ženklo savininko įsteigimo metų įtraukimas į prekių ženklą gali būti visuomenės suvokiamas, ypač jei tie metai yra labai ankstyvi, kaip rodantis, kad prekės ar paslaugos, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, yra gaminamos ar teikiamos taikant specialią praktinę patirtį ir pasižymi tam tikra kokybe ar prestižu.
44.      Kita vertus, šiuos aspektu primenu, kad, jei norima prekių ženklą pripažinti negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą, tas prekių ženklas turi ne tik klaidinti visuomenę dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybių, bet ir pakankamai konkrečiai nurodyti tokias savybes. Iš tiesų pagal suformuotą Bendrojo Teismo jurisprudenciją (o jai, mano nuomone, Teisingumo Teismas turėtų pritarti) tuomet, kai prekių ženklas neperteikia pakankamai konkrečios ir aiškios informacijos apie saugomas prekes ir paslaugas arba jų savybes, o tik yra užuomina apie jas, negali būti jokio klaidinimo dėl tų prekių ir paslaugų(14).
45.      Mano nuomone, vien tai, kad metai įtraukti į prekių ženklą, aiškiai nenurodant, kad jie (tariamai) atitinka prekių ženklo savininko įsteigimo metus, savaime nėra pakankamai konkretus apibūdinimas.
46.      Iš tiesų, nesant jokių papildomų paaiškinimų, tokie metai visuomenei gali būti suprantami kaip įmonės, šiuo metu gaminančios ar parduodančios prekes ar teikiančios paslaugas, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, įsteigimo metai (o tai gali būti kitas juridinis ar fizinis asmuo nei prekių ženklo savininkas), arba kaip įmonės, kuri iš pradžių gamino tas prekes ar teikė tas paslaugas, o vėliau perdavė savo turtą kitam subjektui, įsteigimo metai (ar kiti jos istorijoje svarbūs metai). Jeigu šioje byloje būtų vadovaujamasi pastaruoju aiškinimu, tuomet manau – su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks vertinimą –, kad ginčijami prekių ženklai vargu ar galėtų būti laikomi galinčiais klaidinanti visuomenę, nes Maison Fauré Le Page, pradinė prekių, kuriomis prekiauja bendrovė Fauré Le Page, gamintoja, egzistavo 1717 m. (buvo įsteigta metais anksčiau – 1716 m.).
47.      Be to, vien prekių ženkle nurodyti metai „1717“ taip pat galėtų būti suprantami kaip metai, kai pirmą kartą buvo sukurtas prekių, pažymėtų šiuo ženklu, dizainas, arba metai, kai pirmasis šių prekių modelis ar versija buvo pateikti rinkai. Jie taip pat galėtų būti aiškinami kaip metai, kai pirmą kartą buvo sukurtos prekių gamybai taikomos praktinės žinios arba technologija, arba, kaip pažymi Komisija, kaip grynai išgalvoti ar fiktyvūs metai, kurie nepatvirtina nei prekių gamintojo praktinių žinių ar patirties, susijusios su prekėmis, nei tų prekių kokybės.
48.      Mano nuomone, Cour de cassation (Kasacinis Teismas) pateiktų prejudicinių klausimų formuluotė patvirtina šį dviprasmiškumą. Tas teismas pažymi, kad ginčijamų prekių ženklų elementas „1717“ gali būti vertinamas, viena vertus, kaip perteikiantis klaidingą informaciją apie „prekių gamintojo ilgaamžiškumų, rimtumą ir praktinę patirtį“, ir, kita vertus, kaip leidžiantis manyti, kad šių prekių ženklų savininkas tas prekes gamina jau šimtmečius, o tai joms suteikia prestižo įvaizdį. Tai, kad Cour de cassation (Kasacinis Teismas) numato tokias įvairias ir tam tikru mastu neaiškias elemento „1717“ interpretacijas, mano nuomone, patvirtina, kad ginčijami prekių ženklai nepakankamai konkrečiai apibūdina prekių, kurioms žymėti jie yra skirti, savybę. Vertinimas galėtų būti kitoks, jeigu vietoj šio elemento prekių ženkluose būtų naudojamos tikslesnės formuluotės, pavyzdžiui, „Amatininkystė nuo 1717 m.“ arba „Technologija, taikoma nuo 1717 m.“ Vis dėlto šioje byloje taip nėra.
B.      Vertinimas pagal 3 straipsnio 1 dalies g punktą turi būti grindžiamas tik prekių ženklu ir prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, sąrašu
49.      Šioje dalyje paaiškinsiu, kad net jei prekių ženklo elementas, pavyzdžiui, metai „1717“, perteikia informaciją apie konkrečią prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybę, tarkim, nurodo, kad tos prekės yra pagamintos taikant įmonės per šimtmečius įgytą praktinę patirtį ir pasižymi tam tikra kokybe, tos informacijos netikslumas ir todėl galimas klaidinantis prekių ženklo pobūdis bet kuriuo atveju gali būti vertinamas tik atsižvelgiant į prekių ar paslaugų savybes, nurodytas registracijos paraiškoje. Tokios savybės neapima prekių ženklo savininko faktinių įsteigimo metų (šiuo atveju 2009 m.).
50.      Šiuo klausimu primenu, kad savo išvadoje byloje PMJC(15) paaiškinau, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad, siekiant „nustatyti, ar prekių ženklas buvo įregistruotas pažeidžiant atsisakymo įregistruoti paraišką pagrindą, susijusį su suklaidinimu [suklaidinimo pavojumi], turi būti nustatyta, ar žymuo, kuris buvo pateiktas įregistruoti kaip prekių ženklas, pats kėlė tokį pavojų“(16). Kaip teigia Fauré Le Page, Prancūzijos vyriausybė ir Komisija, siekiant taikyti Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkte nurodytą negaliojimo pagrindą, būtina nustatyti, kad prekių ženklo registracijos paraiškos pateikimo momentu prekių ženklas buvo iš esmės klaidinantis(17), t. y. visuomenė galėjo padaryti išvadas, kurios yra akivaizdžiai klaidingos, atsižvelgiant į paraiškoje išvardytas prekes ar paslaugas. Kitaip tariant, nuo pat pradžių turėjo būti(18) prieštaravimas tarp prekių ženklu perteikiamos informacijos ir paraiškoje nurodytų prekių ar paslaugų savybių(19).
51.      Iš to išplaukia, kad vertinant klaidinamą pobūdį pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą neturėtų būti atsižvelgiama į jokią konkrečią aplinkybę, kuri nekyla iš paties ženklo ar prekių ir paslaugų, kurioms žymėti yra skirtas tas ženklas, sąrašo, pateikto kartu su paraiška(20).
52.      Šioje byloje nėra jokio prieštaravimo tarp prekių ženklu perteikiamos informacijos ir prekių ar paslaugų savybių, kurias galima nustatyti iš registracijos paraiškos. Iš tiesų paraiškoje pateiktame prekių sąraše, t. y. „odos ir odų pakaitalai; kelioniniai ir rankiniai lagaminai; kelioniniai krepšiai; rankinės“, nėra nieko, kas galėtų prieštarauti informacijai, kurią tariamai perteikia ginčijami prekių ženklai, t. y. kad šiais ženklais žymimos prekės yra gaminamos taikant įmonės per šimtmečius įgytą praktinę patirtį ir pasižymi ypatinga kokybe. Į aplinkybę, kad Fauré Le Page Paris ir Fauré Le Page Maroquinier buvo įsteigtos tik atitinkamai 2009 m. ir 2011 m., negali būti atsižvelgiama, nes, kaip jau paaiškinau, ši informacija nėra pateikta pačiuose ginčijamuose prekių ženkluose ar prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jie yra skirti, sąraše.
53.      Vis dėlto Goyard teigia, kad iš įvairių pavyzdžių, nurodytų Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkte ir pakartotų šios išvados 31 punkte, pavyzdys dėl „geografinės kilmės“ suponuoja, kad atsižvelgiama į aplinkybes, susijusias su vieta, kurioje gaminamos atitinkamos prekės ar teikiamos paslaugos, kurios yra pašalinės paties prekių ženklo ar prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, sąrašo atžvilgiu. Goyard nuomone, iš to išplauktų, kad į tokius elementus kaip šiuo atveju aplinkybė, kad Fauré Le Page Paris ir Fauré Le Page Maroquinier buvo įsteigtos atitinkamai 2009 m. ir 2011 m., kuri nėra nurodyta nei pačiame prekių ženkle, nei prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, sąraše, taip pat gali būti atsižvelgiama nustatant prekių ženklo negaliojimą pagal Direktyvos 2008/95 1 straipsnio g punktą.
54.      Vėlgi nesutinku. Pirmiausia pripažįstu, kad Teisingumo Teismo – ar, šiuo atveju, Bendrojo Teismo – jurisprudencijoje nėra pavyzdžių, kad prekių ženklas būtų pripažintas galinčiu klaidinti visuomenę, kaip suprantama pagal minėtą nuostatą ar Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punktą (kuris, kaip jau paaiškinau šios išvados 35 punkte, yra suformuluotas taip pat, kaip Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktas), atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, „geografinę kilmę“.
55.      Vis dėlto man atrodo, kad kalbėdamas apie Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punkto taikymą Bendrasis Teismas sąvoką „geografinė kilmė“ aiškino plačiai, suprasdamas ją kaip prekių ar paslaugų kilmės vietą, pavyzdžiui, seną ūkį, kuris nebūtinai turi būti konkreti geografinė vieta(21).
56.      Todėl galiu lengvai įsivaizduoti, pavyzdžiui, kad prekių ženklas, kuriame yra žodžiai „Iš miško“, galėtų būti pripažintas negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą prekių, kurios registracijos paraiškoje būtų apibūdintos kaip „baldai, pagaminti iš medžiagų, imituojančių medį (pavyzdžiui, plastiko)“, atžvilgiu remiantis tuo, kad toks prekių ženklas gali klaidinti visuomenę ne tik dėl sudėties, bet ir dėl atitinkamų produktų kilmės vietos. Toks vertinimas galėtų būti atliktas be būtinybės atsižvelgti į kitus elementus, išskyrus patį prekių ženklą ar prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, sąrašą.
57.      Taigi manęs neįtikino Goyard argumentas, kad prekių ar paslaugų „geografinės kilmės“ nuoroda toje nuostatoje būtinai reiškia, jog būtina atsižvelgti į pašalinius elementus(22).
58.      Atsižvelgdamas į šias aplinkybes manau, jog šiuo atveju aplinkybe, kad Fauré Le Page Paris ir Fauré Le Page Marroquinier buvo įsteigtos atitinkamai 2009 m. ir 2011 m., negali būti remiamasi siekiant parodyti, kad ginčijami prekių ženklai gali suklaidinti visuomenę ir todėl turėtų būti pripažinti negaliojančiais pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą. Remiantis tuo ir priklausomai nuo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo išvadų, man sunku suprasti, kaip toje nuostatoje nustatytas negaliojimo pagrindas galėtų būti taikomas šiems prekių ženklams.
C.      Baigiamosios pastabos: skirtumas tarp negaliojimo ir panaikinimo bei kitų teisinių gynimo priemonių
59.      Kaip jau paaiškinau įvade, pagrindinis Goyard argumentas dėl ginčijamų prekių ženklų yra tai, kad juose yra elementas, t. y. metai „1717“, kuris gali sudaryti visuomenei (klaidingą) įspūdį, kad prekių, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, pradinė gamintoja (1716 m. įsteigta bendrovė Maison Fauré Le Page) vis dar dalyvauja jų gamyboje, nors dabartinė savininkė (Fauré Le Page Paris) buvo įsteigta 2009 m.
60.      Baigdamas savo vertinimą, norėčiau pridurti, kad prekių ženklo, kaip antai ginčijamų prekių ženklų, pripažinimas negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą vien dėl tos priežasties, mano nuomone, prieštarautų pagrindiniam principui, kad prekių ženklai yra savarankiški komercinių sandorių objektai. Jų nuosavybės teisė gali būti perduodama vieno asmens ar įmonės kitam asmeniui ar įmonei ir dėl tokio perdavimo prekių ženklas netampa negaliojantis. Iš esmės būtent tai Sprendime Emanuel Teisingumo Teismas konstatavo dėl prekių ženklo, kuriame buvo nurodytas pradinės atitinkamų drabužių dizainerės, kuri jau nebuvo susijusi su jų gamyba, vardas(23).
61.      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą suprantu, kad Fauré Le Page teisėtai įsigijo Prancūzijos prekių ženklą „Fauré Le Page“ iš bendrovės Saillard – pradinės įmonės Maison Fauré Le Page, iš kurios vėliau įsigijo visą turtą ir perėmė įsipareigojimus, vienintelės akcininkės. Taip pat sutinku su Fauré Le Page, kad visuomenė žino, jog prekių ženklai, visų pirma registruoti prabangos prekėms, kaip šiuo atveju, dažnai nurodo pradinio ar pirmo gamintojo įkūrimo metus, net jei tas gamintojas jau negamina prekių. Tai yra natūrali pasekmė to, kad šimtmečius veikiančios įmonės retai lieka nepakitusios laikui bėgant ir praktikoje vykdo įvairius sandorius – pardavimo, atpirkimo, restruktūrizavimo ir prekių ženklų licencijavimo. Akivaizdu, kad dėl tokių sandorių prekių ženklai negali savaime tapti negaliojantys, jeigu juose yra elementų, susijusių su ankstesniu arba pradiniu savininku.
62.      Vis dėlto Teisingumo Teismui mano siūlomas sprendimas, manau, neatima galimybės panaikinti tokius prekių ženklus, jeigu aplinkybės, susijusios su jų naudojimu po registracijos, rodo, kad pradinis gamintojas (arba ankstesnis ar pradinis prekių ženklo savininkas) nebedalyvauja prekių, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, gamyboje ar teikiant paslaugas, kurioms žymėti yra skirtas prekių ženklas, ir dėl to prekių ženklas gali klaidinti visuomenę dėl tų prekių ar paslaugų savybių.
63.      Šiuo aspektu primenu, kad savo išvadoje byloje PMJC(24) paaiškinau skirtumą tarp Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkto, susijusio su negaliojimu, t. y. klausimu, ar prekių ženklas apskritai turėjo būti įregistruotas, ir tos pačios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies b punkto, susijusio su panaikinimu, t. y. klausimu, ar teisėtai įregistruotas prekių ženklas vis dėlto turėtų būti panaikintas, nes nebeatitinka registracijos sąlygų. Kaip jau nurodžiau, pagal pirmąją nuostatą negalima atsižvelgti į elementus, kurie nėra nurodyti pačiame prekių ženkle arba prekių ar paslaugų sąraše, pateiktame registracijos paraiškoje. Direktyvos 2008/95 12 straipsnio 2 dalies b punkte savo ruožtu nustatyta, kad prekių ženklas gali būti panaikintas po registracijos dienos, jeigu „paties savininko arba su jo sutikimu prekių ženklas buvo naudojamas žymėti prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas, taip, kad gali suklaidinti visuomenę[,] ypač dėl tų prekių [ar paslaugų] pobūdžio, kokybės ar geografinės kilmės“(25).
Pagal šią nuostatą gali būti atsižvelgiama į pašalinius elementus, susijusius su tuo, kaip prekių ženklas buvo naudojamas po jo įregistravimo.
64.      Iš to išplaukia, kad nors prekių ženklas, kuriame yra elementų, nusakančių jo ankstesnį ar pradinį savininką arba pradinį prekių ar paslaugų, kuriems žymėti jis yra skirtas, gamintoją ar teikėją, negali būti pripažintas negaliojančiu pagal Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punktą, vis dėlto jis gali būti panaikintas pagal tos direktyvos 12 straipsnio 2 dalies b punktą, jeigu būtų įrodyta, pavyzdžiui, kad po registracijos prekių ženklas buvo naudojamas prekėms, kurių gamyba neturėjo jokio ryšio su tuo pradiniu gamintoju. Primenu, kad iš esmės tai yra išvada, mano padaryta išvadoje byloje PMJC, kurioje pasiūliau Teisingumo Teismui aiškinti pastarąją nuostatą taip, kad ji nedraudžia panaikinti prekių ženklą, sudarytą iš dizainerio pavardės, remiantis tuo, kad po perleidimo jis buvo naudojamas taip, kad visuomenė tikrai manė, jog tas dizaineris ir toliau dalyvauja kuriant prekes, pažymėtas tuo prekių ženklu, nors tai jau nebuvo tiesa.
65.      Galiausiai pažymėtina, kad Direktyvos 2008/95 7 konstatuojamoje dalyje nustatyta, jog ši direktyva „neturėtų panaikinti galimybės prekių ženklams taikyti kitas nei valstybių narių prekių ženklų teisės aktų nuostatas, pvz., reguliuojančias nesąžiningą konkurenciją, civilinę atsakomybę arba vartotojų teisių apsaugą“. Kaip Teisingumo Teismas paaiškino Sprendime Emanuel(26), „neteisingos“ informacijos įtraukimas į prekių ženklą tam tikromis aplinkybėmis ir civilinės atsakomybės nustatymo tikslais gali būti laikomas „sukčiavimu“, net jei tai nėra klaidinimas, kaip tai suprantama pagal tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies g punktą. Tai galėtų būti ypač tuo atveju, kai prekių ženklo savininkas atitinkamai visuomenei prisistato kaip ankstesnio panašaus prekių ženklo savininko juridinių ar ekonominių teisių perėmėjas, nors tarp jų nėra jokio tęstinumo ar teisių perėmimo ryšio.
66.      Jeigu tokia aplinkybė jau egzistavo prekių ženklo registracijos momentu, ji taip pat galėtų būti įvertinta sprendžiant dėl to prekių ženklo negaliojimo remiantis kitu Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 2 dalies pagrindu, būtent jos 3 straipsnio 2 dalies d punktu, kuris susijęs su nesąžiningomis paraiškomis(27).
67.      Vis dėlto bet kokio tokio alternatyvaus reikalavimo sėkmė priklausytų nuo to, ar būtų galima įrodyti, kad prekių ženklo savininkas – šiuo atveju Fauré Le Page – sąmoningai siekė sukurti klaidingą tęstinumo ar teisių perėmimo įspūdį. Kaip suprantu ir su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks vertinimą, šiuo atveju taip nėra, nes, kaip jau pažymėjau šios išvados 60 punkte, bendrovė Fauré Le Page Paris teisėtai įgijo prancūzišką prekių ženklą „Fauré Le Page“ iš bendrovės Saillard, o pastaroji pati buvo pradinės bendrovės Maison Fauré Le Page, iš kurios vėliau įgijo visą turtą ir perėmė įsipareigojimus, vienintelė akcininkė.
V.      Išvada
68.      Atsižvelgdamas į visa, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 3 straipsnio 1 dalies g punktas
turi būti aiškinamas taip, kad metų, kuriuos visuomenė gali suprasti kaip nurodančius prekių ženklo savininko įsteigimo metus, kai tai nėra tiesa, įtraukimas į prekių ženklą savaime negali būti pagrindas pripažinti tą prekių ženklą negaliojančiu. Tam, kad prekių ženklas būtų pripažintas negaliojančiu pagal tą nuostatą, jis turi klaidinti visuomenę dėl prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, savybių ir pakankamai konkrečiai apibūdinti tas savybes. Be to, atliekant vertinimą pagal tos direktyvos 3 straipsnio 1 dalies g punktą, neturi būti atsižvelgiama į aplinkybę, pavyzdžiui, faktinius dabartinio prekių ženklo savininko įsteigimo metus, kuri yra pašalinė paties prekių ženklo ar juo pažymėtų prekių ir paslaugų, kaip jos buvo nurodytos registracijos paraiškos pateikimo momentu, atžvilgiu.
1      Originalo kalba: anglų.
2      2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 299, 2008, p. 25). Ši direktyva nebegalioja, ji buvo pakeista 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 336, 2015, p. 1). Vis dėlto ginčui pagrindinėje byloje ratione temporis taikytina Direktyva 2008/95.
3      Žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215; toliau – Sprendimas Emanuel). Tame sprendime Teisingumo Teismas išaiškino 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92) 3 straipsnio 1 dalies g punktą. Šios nuostatos formuluotė yra iš esmės tapati Direktyvos 2008/95, kuri ją pakeitė, 3 straipsnio 1 dalies g punktui. Taigi tame sprendime pateiktas išaiškinimas gali būti taikomas ir šiai nuostatai.
4      Žr. 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Copad (C-59/08, EU:C:2009:260). Šiame sprendime buvo nagrinėjama, ar prekių ženklo savininkas gali pareikšti pretenzijas licenciatui dėl prekių kokybės pablogėjimo.
5      Beje pažymėtina, kad Goyard argumentai šiuo klausimu nėra visiškai nuoseklūs. Viena vertus, kaip ką tik paaiškinau, bendrovė teigia, kad iš Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkto formuluotės matyti, jog atitinkama savybė nebūtinai turi būti susijusi su prekėmis, kurioms žymėti yra skirtas tas prekių ženklas, ir gali būti susijusi, pavyzdžiui, su tų prekių gamintoju. Kita vertus, atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą, ji, atrodo, mano, kad prekių ženklo perteikta (neteisinga) informacija apie tą gamintoją būtinai turi leisti visuomenei manyti, kad prekės turi tam tikras savybes, kurių jos iš tikrųjų neturi.
6      51 punktas.
7      2009 m. vasario 26 d. Reglamentas dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, 2009, p. 1), kuris buvo taikomas prieš įsigaliojant 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentui (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1). Pastarojo reglamento 7 straipsnio 1 dalies g punkto formuluotė yra identiška Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punkto formuluotei.
8      Žr. 2020 m. gegužės 13 d. Sprendimą SolNova / EUIPO – Canina Pharma (BIO-INSECT Shocker) (T-86/19, EU:T:2020:199).
9      Žr. 2016 m. spalio 27 d. Sprendimą Caffè Nero Group / EUIPO (CAFFÈ NERO) (T-29/16, nepaskelbtas Rink., EU:T:2016:635). Taip pat žr. 2017 m. spalio 26 d. Sprendimą Alpirsbacher Klosterbräu Glauner / EUIPO (Klosterstoff) (T-844/16, EU:T:2017:759), kuriuo Bendrasis Teismas patvirtino sprendimą atsisakyti įregistruoti žymenį „Klosterstoff“, motyvuodamas tuo, kad prašomas įregistruoti prekių ženklas yra tokio pobūdžio, kad gali suklaidinti atitinkamą visuomenės dalį dėl prekių „nealkoholiniai gėrimai, visų pirma nealkoholinis alus“, ir 2023 m. lapkričio 29 d. Sprendimą Myforest Foods / EUIPO (MYBACON) (T-107/23, nepaskelbtas Rink., EU:T:2023:769), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad turi būti atsisakyta įregistruoti žymenį „MY BACON“ kaip Sąjungos žodinį prekių ženklą, nes jis gali klaidinti visuomenę dėl atitinkamų maisto produktų, kurie yra grybų pagrindu pagaminti mėsos pakaitalai, mėsos pakaitalai, pusgaminiai, sudaryti daugiausia iš mėsos pakaitalų, įskaitant grybų pagrindu pagamintus mėsos pakaitalus, pobūdžio.
10      2022 m. birželio 29 d. Sprendimas Hijos de Moisés Rodríguez González / EUIPO – Airija ir Ornua (La Irlandesa 1943) (T-306/20, EU:T:2022:404). Išskirta mano.
11      Žr. 2018 m. lapkričio 29 d. Sprendimą Khadi ir Village Industries Commission / EUIPO – BNP Best Natural Products (Khadi Ayurveda) (T-683/17, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:860, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano.
12      Išskirta mano.
13      Žr. 2018 m. kovo 22 d. Sprendimą Safe Skies / EUIPO – Travel Sentry (TSA LOCK) (T-60/17, nepaskelbtas Rink., EU:T:2018:164, 62 ir 63 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2025 m. balandžio 2 d. Sprendimą Giuliani / EUIPO – H&H (Swisse) (T-442/23, nepaskelbtas Rink., EU:T:2025:354, 100 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
14      Pagal analogiją žr. jurisprudenciją, susijusią su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punktu, visų pirma 2017 m. birželio 27 d. Sprendimą Aldi Einkauf / EUIPO – Fratelli Polli (ANTICO CASALE) (T-327/16, nepaskelbtas Rink., EU:T:2017:439, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kaip Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnyba (EUIPO) paaiškina savo gairėse, atitinkama visuomenė turi atpažinti žymenį kaip perteikiantį konkrečią, aiškią ir nedviprasmišką informaciją, susijusią su prekių ir paslaugų pobūdžiu, kokybe ar geografine kilme (ar kita savybe), kuri suformuluota taip, kad neklaidinantis naudojimas neįmanomas (žr. https://guidelines.euipo.europa.eu/2303041/2257467/preki%C5%B3-%C5%BEenkl%C5%B3-nagrin%C4%97jimo-gair%C4%97s/2-suklaidinimo-tikimyb%C4%97s-testas).
15      C-168/24, EU:C:2025:221 (toliau – mano išvada byloje PMJC). Žr. tos išvados 41–46 punktus.
16      Žr. 2017 m. birželio 8 d. Sprendimą W. F. Gözze Frottierweberei ir Gözze (C-689/15, EU:C:2017:434, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Išskirta mano. Tas sprendimas buvo susijęs su Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalies g punkto, o ne Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 1 dalies g punkto aiškinimu. Vis dėlto jis gali būti taikomas pagal analogiją aiškinant pastarąją nuostatą.
17      Pagal analogiją žr. 2025 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Verband der Islamischen Kulturzentren / EUIPO – Inaba Shokuhin (TUNA) (T-377/24, nepaskelbtas Rink., EU:T:2025:825, 80 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Žr. mano išvados byloje PMJC 41 ir 44 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją.
18      Pagal analogiją žr. 2022 m. birželio 29 d. Sprendimą Hijos de Moisés Rodríguez González / EUIPO – Ireland ir Ornua (La Irlandesa 1943) (T-306/20, EU:T:2022:404, 68 punktas).
19      Pagal analogiją žr. šios išvados 37 punkte paminėtą jurisprudenciją.
20      Pagal analogiją žr. 2025 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Verband der Islamischen Kulturzentren / EUIPO – Inaba Shokuhin (TUNA) (T-377/24, nepaskelbtas Rink., EU:T:2025:825, 81–83 punktai).
21      Žr. 2017 m. birželio 27 d. Sprendimą Aldi Einkauf / EUIPO – Fratelli Polli (ANTICO CASALE) (T-327/16, nepaskelbtas Rink., EU:T:2017:439, 46–52 punktai). Vis dėlto tame sprendime Bendrasis Teismas patvirtino Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) Apeliacinės tarybos išvadas, kad atitinkama visuomenė termino „antico casale“ nesuprastų kaip perteikiančio pakankamai konkrečią ir aiškią informaciją, todėl šį prekių ženklo elementą laikytų ne atitinkamų prekių geografinės kilmės nuoroda, o veikiau grynai giriamojo pobūdžio fraze.
22      Visgi, kaip paaiškinsiu šios išvados 62 punkte, taikant Direktyvos 2008/95 12 straipsnio 2 dalies b punktą, susijusį su prekių ženklų panaikinimu dėl jų klaidinamojo pobūdžio, gali būti atsižvelgiama į kitus elementus, kurie nėra pats prekių ženklas ar prekių ar paslaugų, kurioms žymėti jis yra skirtas, sąrašas (pavyzdžiui, aplinkybės, susijusios su tuo, kur tos prekės ar paslaugos iš tikrųjų gaminamos ar teikiamos). Pavyzdžiui, prekių ženklas „Mövenpick of Switzerland“ buvo panaikintas, nes atitinkamos prekės buvo pagamintos Vokietijoje (žr. 2009 m. vasario 12 d. Pirmosios apeliacinės tarybos sprendimo R 697/2008-1, Biscosuisse – Chocosuisse / Mövenpick Holding, 17–19 punktus).
23      Žr. šio sprendimo 45–49 punktus. Taip pat žr. generalinio advokato D. Ruiz-JaraboColomer išvadą byloje Emanuel (C-259/04, EU:C:2006:50, 35–40 punktai). Galiausiai žr. 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimą  Fiorucci / VRDT – Edwin (ELIO FIORUCCI) (T-165/06, EU:T:2009:157, 30–34 punktai). Pridursiu, kad Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su prekyba (TRIPS), 21 straipsnyje nustatyta, jog „užregistruoto prekės ženklo savininkas turi teisę perduoti prekės ženklą kartu su perduodamu verslu arba be verslo, kuriam priklauso prekės ženklas“.
24      Žr. tos išvados 50–54 punktus.
25      Išskirta mano.
26      Žr. to sprendimo 50 punktą.
27      Dėl Reglamento Nr. 207/2009 pagal analogiją žr. 2022 m. liepos 6 d. Sprendimą Zdút / EUIPO – Nehera ir kt. (Nehera) (T-250/21, EU:T:2022:430, 68 punktas). Reglamento nuostata, lygiavertė Direktyvos 2008/95 3 straipsnio 2 dalies d punktui, yra 52 straipsnio 1 dalies b punktas.