62005CC0051
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2007 m. lapkričio 22 d. (
1
)
Byla C-51/05 P
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Cantina sociale di Dolianova Soc. coop. arl ir kt.
„Apeliacinis skundas — Bendras vyno rinkos organizavimas — Pagalba distiliavimui — Ieškinys dėl žalos atlyginimo — Deliktinė Bendrijos atsakomybė — Senaties terminas — Skaičiavimo pradžia“
1.
Komisija pateikė šį apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo Cantina sociale di Dolianova ir kt. prieš Komisiją, T-166/98 (
2
).
2.
Ši byla kilo, kai bankrutavus distiliuotojui Distilleria Agrikola Industriale de Terralba (toliau – DAI), kai kurie vyno gamintojai negavo Bendrijos pagalbos, kuri iš esmės turėjo būti suteikta distiliuojant jų vyną, o tai, kaip ir buvo numatyta, per 1983 metų pirmąjį pusmetį atliko DAI. Iš pradžių šie gamintojai dalyvavo nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje tarp DAI ir Azienda di Stato per gli Interventi net Mercato Agricolo (Italijos intervencinė agentūra, toliau – AIMA). Byla buvo ilgai nagrinėjama ir jos baigtis jiems buvo nesėkminga. Galiausiai po detalesnio tyrimo 1998 m. spalio 12 d. vyno gamintojai pareiškė Komisijai ieškinį dėl žalos atlyginimo. Vienas iš Pirmosios instancijos teismo nagrinėtų klausimų buvo, kada pradedamas skaičiuoti penkerių metų senaties terminas, taikomas ieškiniams dėl deliktinės Bendrijos atsakomybės (
3
). Šis apeliacinis skundas susijęs tik su šiuo aspektu.
Bylai svarbūs Bendrijos teisės aktai
3.
1979 m. vasario 5 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 337/79 dėl bendro vyno rinkos organizavimo (
4
) 11 straipsnio 1 dalyje numato, kad stalo vynų ir vynų, iš kurių galima pagaminti stalo vyną, pirminis distiliavimas (
5
) gali būti atliekamas kiekvienais vyno gamybos metais.
4.
Pagal Reglamento Nr. 2144/82 (
6
), iš dalies pakeitusio Reglamentą Nr. 337/79, šeštą konstatuojamąją dalį siekiant padidinti atitinkamų gamintojų pajamas, tam tikromis sąlygomis reikia jiems užtikrinti minimalią garantuotą stalo vyno kainą ir dėl to numatyti galimybę gamintojui pristatyti jo pagamintą stalo vyną distiliuoti už minimalią garantuotą kainą arba leisti pasinaudoti bet kokia kita tinkama priemone, kuri bus nustatyta.
5.
1982 m. rugsėjo 15 d. Komisija priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 2499/82, nustatantį nuostatas, susijusias su pirminiu distiliavimu 1982–1983 vyno gamybos metams (
7
).
6.
Reglamento Nr. 2499/82 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad gamintojai, norintys, kad jų vynai būtų distiliuoti pagal Reglamento Nr. 337/79 11 straipsnį, turi sudaryti pristatymo sutartis su pripažintu distiliuotoju ir jas pateikti nacionalinei intervencinei agentūrai.
7.
Reglamento Nr. 2499/82 5 straipsnio 1 dalyje nustatyta minimali pristatyto distiliuoti vyno supirkimo kaina. Dėl šios kainos distiliuojant gautų prekių paprastai negalima parduoti rinkos sąlygomis (
8
). Todėl 6 straipsnis numato kompensacinį mechanizmą, pagal kurį intervencinė agentūra išmoka nustatytą pagalbos už distiliuotą vyną sumą.
8.
Pagal Reglamento Nr. 2499/82 vienuoliktą konstatuojamąją dalį reikia užtikrinti, kad minimali užtikrinta kaina gamintojams paprastai būtų sumokama per terminą, per kurį jie galėtų iš to gauti naudą, panašią į tą, kurią jie būtų gavę rinkos sąlygomis. Tokiomis aplinkybėmis yra būtina kuo anksčiau išmokėti dėl tokio distiliavimo priklausančią pagalbą, tinkama užstato sistema užtikrinant gerą operacijų eigą. Kad priemonė visiškai pasiektų savo tikslą valstybėse narėse, reikia numatyti išsamias prie skirtingų valstybių narių administracinių sistemų pritaikytas pagalbos ir avanso išmokėjimo taisykles.
9.
Reglamento Nr. 2499/82 8 straipsnyje numatyta, kad minimalios vyno supirkimo kainos mokėjimui ir intervencinės agentūros pagalbos išmokėjimui valstybės narės savo nuožiūra gali taikyti vieną iš šio reglamento 9 ir 10 straipsniuose nurodytų procedūrų. Italijos Respublika nusprendė savo teritorijoje taikyti 9 straipsnyje nurodytą procedūrą.
10.
9 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Distiliuotojas gamintojui sumoka 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytą minimalią supirkimo kainą ne vėliau kaip per devyniasdešimt dienų nuo (viso vyno kiekio arba prireikus kiekvienos vyno partijos) pristatymo į distiliavimo gamyklą.
2.   Intervencinė agentūra distiliuotojui sumoka 6 straipsnyje nurodytą pagalbos sumą ne vėliau kaip per devyniasdešimt dienų nuo įrodymo, kad visas sutartyje nurodytas vyno kiekis buvo distiliuotas, pateikimo.
<…>
Distiliuotojas intervencinei agentūrai turi pateikti įrodymą, kad jis sumokėjo 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytą minimalią supirkimo kainą per <…> pirmoje dalyje nurodytą terminą. Jeigu toks įrodymas nepateikiamas per šimtą dvidešimt dienų nuo pirmoje pastraipoje nurodyto įrodymo pateikimo datos, intervencinė agentūra susigrąžina sumokėtas sumas <…>“ (
9
). (Neoficialus vertimas)
11.
Reglamento Nr. 2499/82 10 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Ne vėliau kaip per trisdešimt dienų nuo (viso vyno kiekio ar prireikus kiekvienos vyno partijos) pristatymo į distiliavimo gamyklą distiliuotojas sumoka gamintojui bent skirtumą tarp 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytos minimalios supirkimo kainos ir 6 straipsnio 1 dalyje nurodytos pagalbos sumos.
2.   Ne vėliau kaip per trisdešimt dienų nuo įrodymo, kad visas sutartyje nurodytas vyno kiekis buvo distiliuotas, pateikimo intervencinė agentūra sumoka gamintojui <…> 6 straipsnyje nustatytos pagalbos sumą“. (Neoficialus vertimas)
12.
Šio reglamento 11 straipsnyje nurodyta:
„1.   Distiliuotojas 9 straipsnyje nurodytu atveju arba gamintojas 10 straipsnyje nurodytu atveju gali prašyti, kad suma, atitinkanti 6 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodytą pagalbą, jam būtų sumokėta avansu su sąlyga, kad intervencinei agentūrai pateikiamas 110 % dydžio tokios sumos užstatas.
2.   Šis užstatas yra valstybės narės, kuriai priklauso intervencinė agentūra, nustatytus kriterijus atitinkančios įstaigos suteikta garantija.
3.   Avansas sumokamas ne vėliau kaip per devyniasdešimt dienų nuo įrodymo dėl užstato suteikimo pateikimo ir bet kuriuo atveju nuo datos, kada sutartis ar pranešimas buvo patvirtintas.
4.   Išskyrus 13 straipsnyje numatytą išimtį, 1 dalyje nurodytas užstatas yra grąžinamas, tik jeigu iki 1983 m. vasario 29 d. pateikiamas įrodymas,
—
kad visas sutartyje nurodytas vyno kiekis buvo distiliuotas,
—
ir, jeigu distiliuotojui buvo sumokėtas avansas, kad jis sumokėjo gamintojui 5 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nurodytą minimalią supirkimo kainą.
Vis dėlto jeigu pirmoje pastraipoje nurodyti įrodymai yra pateikti po šioje pastraipoje nustatytos datos, bet iki 1984 m. birželio 1 d., grąžinama suma yra lygi 80 % užstato, o skirtumas negrąžinamas.
Jeigu šie įrodymai nėra pateikti iki 1984 m. birželio 1 d., visas užstatas negrąžinamas“. (Neoficialus vertimas)
13.
Pagal Reglamento Nr. 352/78 (
10
) 2 straipsnio 1 dalį valstybių narių mokėjimo tarnybos ar agentūros, siekdamos sumažinti Europos žemės ūkio garantijos ir orientavimo fondo (EŽŪOGF) išlaidas, panaudoja 1 straipsnyje minėtus visus negrąžintus užstatus.
Faktinės bylos aplinkybės
14.
Toliau pateikiamos faktinės bylos aplinkybės, kurios išdėstytos Pirmosios instancijos teismo sprendime.
15.
Ieškovės – vynininkų kooperatyvai – yra Sardinijos (Italija) vyno gamintojai. Dėl pirminio distiliavimo 1982–1983 gamybos metais jie sudarė vyno pristatymo sutartis su pripažinta distiliavimo gamykla DAI. Šias sutartis patvirtino AIMA pagal Reglamento Nr. 2499/82 1 straipsnio nuostatas.
16.
Iš ieškovių pateiktų sąskaitų faktūrų, kuriose aiškiai minimos „AIMA išmokos“ („premio AIMA“ arba „premio comunitario, a carico della AIMA“), įskaičiuotos į Reglamente Nr. 2499/82 nustatytą ir DAI mokamą minimalią supirkimo kainą už pristatytą pirminiam distiliavimui vyną 1982–1983 gamybos metais, matyti, kad Bendrijos pagalbos bendra suma yra 866860142 ITL (t. y. 447696 EUR) (
11
) esant minimaliai supirkimo kainai 1275523803 ITL (t. y. 658753 EUR), įskaitant pridėtinės vertės mokestį (PVM), už visų ieškovių pristatytą vyną. Taigi Bendrijos pagalba sudarė 68 % bendros minimalios supirkimo kainos (
12
).
17.
Pagal ieškovių pateiktą informaciją, kurios neginčija Komisija, vynas buvo pristatytas nuo 1983 m. sausio iki kovo mėnesio. Distiliavimas buvo atliktas per Reglamento Nr. 2499/82 4 straipsnio nuostatose nustatytą terminą. Šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje DAI numatytas terminas sumokėti vyno gamintojams baigėsi 1983 m. birželio mėnesį.
18.
1983 m. birželio 22 d. DAI paprašė AIMA iš anksto pagal Reglamento Nr. 2499/82 11 straipsnį išmokėti Bendrijos pagalbą už būtent ieškovių pristatytą ir distiliuotą vyną. Todėl DAI pateikė Assicuratrice Edile SpA (toliau – Assedile) AIMA išduotu polisu nurodytą užstatą, atitinkantį 110 % pagalbos sumos. Šis užstatas buvo 1169040262 ITL (t. y. 603759 EUR).
19.
1983 m. rugpjūčio 10 d. AIMA išmokėjo DAI 1062763876 ITL (t. y. 548872 EUR) Bendrijos pagalbos sumą avansu pagal Reglamento Nr. 2499/82 11 straipsnį.
20.
Dėl finansinių sunkumų DAI visiškai ar iš dalies neatsiskaitė su gamintojais, įskaitant ieškoves, kurie pristatė distiliuoti skirtą vyną.
21.
1983 m. spalio 17 d. DAI paprašė leisti vykdyti Italijos bankroto teisės aktuose numatytą kontroliuojamo administravimo procedūrą. Kadangi bylą nagrinėjantis teismas, t. y. Tribunale d’Oristano (Oristano teismas), šį prašymą patenkino, DAI sustabdė visus savo mokėjimus, įskaitant ir tuos, kurie priklauso pristačiusiems jam vyną gamintojams.
22.
Sužinojusi apie šios procedūros pradėjimą, AIMA paprašė DAI grąžinti Bendrijos pagalbą, atskaičius teisėtai sumokėtas sumas pirmiau nurodytiems gamintojams, nes DAI per Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 2 dalyje nurodytą terminą jai nepateikė įrodymo, kad minimali vyno supirkimo kaina sumokėta per šio reglamento 9 straipsnio 1 dalyje numatytą devyniasdešimt dienų nuo vyno pristatymo į distiliavimo gamyklą terminą. Kadangi DAI negrąžino šios pagalbos, AIMA paprašė Assedile jai pervesti užstato sumą.
23.
DAI prašymu Pretore de Terralba (Italija) 1984 m. liepos 26 d. priėmė nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių, draudžiančią Assedile pervesti užstatą AIMA. Jis suteikė DAI šešiasdešimties dienų ieškiniui pareikšti.
24.
1984 m. rugsėjo mėnesį DAI pareiškė šį ieškinį Tribunale civile de Rome (Italija). Šio teismo ji, be kita ko, prašė pripažinti, kad gamintojams išmokėtinų likusių sumų atžvilgiu jie yra užstato paskutinės eilės gavėjai ir subsidiariai – kad AIMA teisės galėtų būti daugiausia patenkintos iš likusios kainos sumos, kurios DAI dar nesumokėjo gamintojams. Ji šiuo atveju tvirtino, kad išmokėjo gamintojams apie pusę AIMA jam pervestos avanso sumos, tačiau teisme neteigė – o tai šis teismas pažymėjo savo 1989 m. sausio 27 d. Sprendime, – kad atliko šiuos mokėjimus per Reglamente Nr. 2499/82 nustatytą terminą (žr. toliau 29 punktą). Ji pasiūlė kreiptis į Teisingumo Teismą su prejudiciniais klausimais dėl taikomų Bendrijos reglamentų išaiškinimo. Ji neturi būti kaltinama dėl jokių įsipareigojimų nevykdymo, nes atsidūrė tokioje situacijoje, kurioje išmokėti visas sumas buvo neįmanoma. Ji teigė, kad užstatas yra skirtas užtikrinti distiliuotojo įsipareigojimų neįvykdymo atveju minimalios supirkimo kainos mokėjimą gamintojams proporcingai pristatytai produkcijai. Ji teigė, kad pagal galiojančias Bendrijos nuostatas, jeigu pagalba būtų sugrąžinta AIMA, ši turėtų ją grąžinti kompetentingai Bendrijos įstaigai. Ji tvirtino, kad taip yra pakenkiama gamintojų, t. y. subjektyvios teisės į pagalbos išmokėjimą turėtojų, galimybėms dėl kito asmens (t. y. dėl kito asmens nei DAI) veiksmų.
25.
Assedile ir AIMA šiame procese buvo atsakovės, o suinteresuoti gamintojai, t. y. ieškovės, kitas vynininkų kooperatyvas ir vynininkų kooperatyvų konsorciumas – įstojusios į bylą šalys.
26.
Iš 1989 m. sausio 27 d.Tribunale civile de Rome sprendimo matyti, kad, AIMA manymu, iš dvylikos DAI sudarytų ir patvirtintų pagal Reglamento Nr. 2499/82 1 straipsnio nuostatas vyno supirkimo sutarčių per Bendrijos teisės aktuose nurodytą terminą DAI pateikė tik minimalios supirkimo kainos, kurios visa suma yra 111602075 ITL (t. y. 57638 EUR), sumokėjimo trims gamintojams įrodymą. AIMA padarė išvadą, kad, išskyrus šiuos tris gamintojus, DAI nesumokėjo minimalios supirkimo kainos gamintojams, kad ji bet kuriuo atveju neįrodė, jog šis mokėjimas buvo atliktas per Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą terminą ir galiausiai kad ji nepateikė šio įrodymo per šio reglamento 9 straipsnio 2 dalyje nurodytą terminą. AIMA pabrėžė, kad šiuo atveju „pagal minėto reglamento 11 straipsnį visas užstatas yra negrąžinamas, ir todėl gamintojai, kuriems nesumokėta, gali reikalauti tik iš distiliavimo gamyklos <…>“. Taigi ji pateikė priešpriešinį ieškinį, siekdama, kad iš Assedile būtų priteistas 1047084185 ITL (t. y. 540774 EUR) sumos užstatas su palūkanomis.
27.
Į procesą Romos Tribunale civile įstojusios šalys (
13
) pritarė DAI teiginiui (žr. šio sprendimo 24 punktą). Jos tvirtino, kad sumos, sudarančios Assedile pateiktą užstatą, priklauso joms proporcingai pristatyto vyno kiekiui. Taigi jos paprašė Romos Tribunale civile nuspręsti, kad Assedile turi joms sumokėti jų nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu sumas, padidintas dėl pinigų vertės pasikeitimo, su palūkanomis bei, nepatenkinus šio reikalavimo, – kad AIMA turi joms sumokėti šias sumas. Ieškovės nurodė, kad jų nepatenkintų skolinių reikalavimų suma, numatyta pagal Reglamento Nr. 2499/82 nuostatas patvirtintose sutartyse, yra 106571589 ITL (t. y. 55040 EUR) Cantina sociale di Dolianova, 79483181 ITL (t. y. 41050 EUR) Cantina Trexenta, 506921061 ITL (261803 EUR) Cantina sociale Marmilla, 192954189 ITL (t. y. 99653 EUR) Cantina sociale Santa Maria La Palma ir 54812419 ITL (t. y. 28308 EUR) Cantina sociale del Vermentino. Todėl bendra reikalaujama suma atitinka 940742439 ITL (t. y. 485854 EUR).
28.
Tuo metu 1986 m. vasario 27 d. Sprendimu Tribunale d’Oristano paskelbė DAI bankrotą.
29.
Romos Tribunale civile1989 m. sausio 27 d. Sprendime pripažino:
„Galiausiai Reglamentas <…> Nr. 2499/82 suteikia teisę gauti pagalbą su sąlyga, kad laikomasi griežtai nustatytų terminų ir sąlygų, nes dėl šių terminų ir sąlygų nesilaikymo yra iš dalies arba visiškai susigrąžinama iš anksto išmokėta pagalba.
Pagal Italijos Respublikos pasirinktą procedūrą (Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje numatyta procedūra) distiliuotojai yra pagalbos gavėjai, o vyno gamintojai ir vynuogių augintojai yra jos paskutinės eilės gavėjai.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamą reglamentą yra lengva aiškinti ir kad nėra būtina pateikti Teisingumo Teismui prejudicinio klausimo.
<…>
Dėl santykių tarp Assedile ir AIMA (Assedile išduoto užstato poliso) bendrų draudimo sąlygų 2 straipsnyje numatyta, kad Assedile užtikrina AIMA apdraustos sumos dydžio (t. y. 1169040262 ITL (603759 EUR) sumų, kurias jai gali būti skolinga susitariančioji šalis (DAI), grąžinimą, visiškai ar iš dalies padengdama AIMA sumokėtą avansą tuo atveju, jeigu būtų nustatyta, jog nėra teisės gauti ypatingos pagalbos viso ar dalies kiekio, nurodyto išankstinio mokėjimo prašyme arba distiliavimo sutartyje, distiliavimui.
3 straipsnyje numatyta, kad AIMA turi pateikti prašymą DAI dėl neteisėtai gautos sumos grąžinimo, kuri turi sumokėti reikalaujamą sumą per penkiolika dienų. Jeigu per šį terminą prašymas nepatenkinamas, AIMA gali reikalauti, kad šią sumą sumokėtų bendrovė (Assedile), kuri turi atlikti šį mokėjimą per penkiolikos dienų terminą nuo prašymo gavimo ir negali remtis jokia išimtimi.
Pagal 4 straipsnį bendrovė (Assedile), neviršydama išmokėtos sumos, perima visas AIMA teises, pagrindus ir veiksmus prieš sutarties šalį ir jos teisių perėmėjus.
Minėtos sutarties sąlygos yra lengvai suprantamos ir jas paprasta išaiškinti: konkrečiai kalbant, yra pripažįstama, kad garantija suteikta AIMA, o ne kitiems asmenims, pavyzdžiui, gamintojams, ir kad todėl jie neturi jokių teisių į Assedile garantuotą sumą.
Taip pat negalėjimas dėl užstato remtis prieš gavėją išimtimis aiškiai matyti iš 3 straipsnio formuluotės, kuri numato bendrovės (Assedile) pareigą mokėti per penkiolikos dienų terminą nuo gavėjo, kuriam nesumokėta, prašymo sumokėti gavimo.
Net pripažįstant, kad prieš kompensuojant iš užstato būtina įrodyti, jog neegzistuoja (visiškai ar iš dalies) teisė gauti pagalbą distiliavimui, akivaizdu, kad ši teisė yra prarasta, nes ieškovė DAI nesilaikė Bendrijos reglamente numatytų terminų ir sąlygų.
Iš tiesų įrodyta, kad ieškovė, t. y. distiliavimo gamykla, neįvykdė trijų skirtingų rūšių įsipareigojimų: 1) nesumokėjo (kaip tai matyti iš sumokėjimo įrodymų nebuvimo dokumentuose) minimalios kainos gamintojams, išskyrus 110795870 ITL (t. y. 57221 EUR); 2) neišmokėjo pagalbos gamintojams per devyniasdešimties dienų terminą nuo vyno pristatymo į distiliavimo gamyklą (terminas pasibaigė 1983 m. birželio mėn.) ir, kad ir kaip būtų, 3) iki 1984 m. birželio 1 d. nepateikė įrodymo, kad ji atliko mokėjimus. Tokių nesumokėjimų galima sankcija – viso užstato negrąžinimas.
Be to, teismas negali priimti distiliavimo gamyklos pateiktų argumentų, kuriais ji teisinasi dėl neatliktų mokėjimų (negalėjimas sumokėti dėl jai taikomo kontroliuojamo administravimo ir kreditorių lygybės principo laikymosi), nes terminai atlikti šiuos mokėjimus (1983 m. birželio mėn.) ir sugrąžinti pagalbą (1983 m. liepos mėn.) pasibaigė iki nusprendžiant prašyti jai taikyti kontroliuojamą administravimą (1983 m. spalio mėn.).
<…>
Todėl pagal minėtas Bendrijos nuostatas AIMA turi būti sugrąžinta suma, atitinkanti 110 % avansu išmokėtą pagalbą, atėmus pagalbą, kurios faktinis sumokėjimas buvo įrodytas, t. y. 1047084185 ITL (540774 EUR (visa sutarčių suma, kurios sumokėjimo įrodymas nebuvo pateiktas, padidinta 10 %, t. y. 1046277980 ITL (540357 EUR), prie kurios pridedamas skirtumas tarp pagalbos, kurios išmokėjimo įrodymas buvo pateiktas, ir išmokėtos avansu pagalbos, t. y. 806205 ITL (416 EUR)).
Atkreiptinas dėmesys, kad DAI niekada neginčijo šių sumų: nors tvirtindama, jog išmokėjo gamintojams apie pusę gautos pagalbos, ji niekada nesirėmė, nei a fortiori įrodė, kad ji išmokėjo šią pagalbą per Reglamente Nr. 2499/82 numatytą terminą.
<…>
Pažymėtina, kad ieškovė, t. y. distiliavimo gamykla, neturėtų skųstis dėl to, kad kooperatiniai vyno rūsiai, pateikę savo produkciją, susiduria su sunkumais patenkinti savo skolinius reikalavimus, nes ji pati pateko į nevykdymo situaciją, tuoj pat po Bendrijos pagalbos, skirtos išmokėti gamintojams, gavimo imdamasi bankroto procedūros.
Kooperatiniai vyno rūsiai, kaip ir laiduotojas, jei jis nusprendžia perimti jų reikalavimo teises, gali gauti savo skolinių reikalavimų patenkinimą per bankroto procedūrą kartu su kitais kreditoriais ir laikantis kreditorių lygybės principo.“
30.
1989 m. rugsėjo 27 d. keturios ieškovės, išskyrus Cantina sociale del Vermentino, padavė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Romos apeliaciniam teismui (Corte d’appello). 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimu Corte d’appello nusprendė, kad skundas yra nepriimtinas, nes ieškovės nepranešė tinkamai DAI administratoriui apie apeliacijos padavimo aktą, o pranešė pačiai DAI (tuo metu jos turtą tvarkė administratorius) ir po to tinkamai neatnaujino pranešimo per bylą tiriančio teisėjo nustatytą terminą.
31.
Tuo metu, 1990 m. sausio 16 d., Assedile sumokėjo kaip užstatą priklausančias sumas AIMA.
32.
Pirmiau nurodytos keturios ieškovės pateikė kasacinį skundą Kasaciniam teismui (Corte di Cassazione). Jos, be kita ko, tvirtino, kad pateikė apeliacinį skundą dėl pirmiau nurodyto Romos Tribunale civile sprendimo, siekdamos, kad būtų konstatuotas šio sprendimo klaidingumas ne DAI, o tik AIMA ir Assedile atžvilgiu. Taigi jos teigė, kad tokio pobūdžio procedūros klaida neturėtų joms užkirsti kelio pateikti skundą (
14
). 1994 m. lapkričio 28 d. Sprendimu Corte di Cassazione atmetė jų kasacinį skundą dėl Corte d’appelo sprendimo.
33.
Penkios ieškovės per DAI bankroto procedūrą tinkamai įtraukė į jos pasyvą savo skolinius reikalavimus.
34.
1996 m. sausio 22 d. laišku keturios ieškovės paprašė AIMA patenkinti skolinius reikalavimus, kuriuos jos turi DAI atžvilgiu. Jos teigė, kad AIMA, gavusi užstatą, neteisėtai praturtėjo. AIMA šį reikalavimą atmetė, pažymėdama, kad užstatas jai priklauso ir kad gamintojai jos atžvilgiu negali pareikšti jokio tiesioginio ieškinio dėl skolinių reikalavimų, kuriuos jie turi DAI atžvilgiu, patenkinimo. 1996 m. vasario 16 d. ieškovės iškėlė bylą AIMA dėl nepagrįsto praturtėjimo Tribunale civile di Cagliari (Italija).
35.
1996 m. lapkričio 13 d. ieškovės pateikė skundą Komisijai, kuriame jos nurodė, kad AIMA tariamai pažeidė Bendrijos teisės aktus, ypač Reglamentą Nr. 2499/82, ir paprašė Komisijos nurodyti AIMA ir Italijos Respublikai grąžinti joms sumas, kurių jos negavo kaip Bendrijos pagalbos, skirtos 1982–1983 vyno gamybos metams.
36.
1997 m. birželio 25 d. laišku Komisija nurodė ieškovėms, kad Assedile sumokėjo AIMA užstato sumą su palūkanomis 1990 m. sausio 16 dieną. Ji pridūrė, kad pagal Reglamento Nr. 352/78 2 straipsnio 1 dalį atitinkama intervencinė agentūra turi išskaičiuoti negrąžintus užstatus iš EŽŪOGF išlaidų, kitaip tariant, jie turi būti apskaičiuoti EŽŪOGF naudai. Komisija teigė, kad jos tarnybos atliks reikalingus tyrimus visų pirma AIMA, kad nustatytų AIMA negrąžintos užstato sumos faktinį panaudojimą.
37.
Komisija 1997 m. gruodžio 8 d. laišku pranešė ieškovėms apie AIMA atlikto tyrimo rezultatus. AIMA jai nurodė, jog ji 1991 m. vasario 21 d. įrašė į apskaitą 1990 m. sausio 16 d.Assedile pervestą 1047084185 ITL (t. y. 540774 EUR) dydžio mokėjimo dokumentą ir kad 1991 finansiniais metais šią sumą, „turbūt atitinkančią užstato sumą“, pervedė į EŽŪOGF sąskaitą.
38.
1998 m. sausio 23 d. laišku, kurį Komisija gavo 1998 m. vasario 5 d., ieškovės paprašė šios institucijos joms sumokėti sumą, atitinkančią skolinių reikalavimų, kuriuos jos turėjo DAI atžvilgiu, sumą, nes AIMA negrąžintas užstatas buvo pervestas EŽŪOGF. Jos tvirtino, kad iš Reglamento Nr. 2499/82, kuriuo siekiama sudaryti palankias sąlygas vyno gamintojams, tikslo matyti, kad jie turi būti laikomi šiame reglamente numatytos pagalbos tikraisiais ir vieninteliais gavėjais. Atitinkamai valstybei narei paliktas pasirinkimas tarp intervencinės agentūros atliekamo pagalbos išmokėjimo procedūrų, numatytų atitinkamai šio reglamento 9 ir 10 straipsniuose, neturėtų pakenkti tam, kad šis tikslas būtų įgyvendintas. Konkrečiai kalbant, šio reglamento 9 straipsnyje numatytos procedūros atveju distiliuotojo pateiktu užstatu siekiama užtikrinti visos pirminio distiliavimo procedūros laikymąsi, ypač kiek tai susiję su realiu pagalbos išmokėjimu gamintojams. Bet koks kitas aiškinimas yra EB 12 straipsnyje įtvirtinto vienodo požiūrio principo pažeidimas. Jų teigimu, šį požiūrį patvirtina Komisijos vienas po kito priimti reglamentai, įtvirtinantys nuostatas dėl pirminio distiliavimo kitiems vyno gamybos metams.
39.
1998 m. liepos 31 d. raštu, kurį pasirašė Komisijos Žemės ūkio generalinio direktorato generalinis direktorius ir kurį ieškovės gavo 1998 m. rugpjūčio 14 d. (toliau – ginčijamas raštas), Komisija šį prašymą atmetė. Ji tvirtino, kad šiuo atveju taikant pagalbos išmokėjimo distiliuotojui procedūrą pagalba yra skirta pirmiausia distiliuotojui, kad jis galėtų kompensuoti aukštą vyno supirkimo kainą. Kadangi užstatas buvo pateiktas AIMA naudai, gamintojai neturi jokių teisių į šią sumą. Atitinkamai valstybei narei suteikta galimybė pasirinkti tarp tokios procedūros (numatytos Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje) ir pagalbos tiesioginio išmokėjimo gamintojui procedūros (numatytos šio reglamento 10 straipsnyje) nereiškia, kad šios dvi nuostatos turi būti aiškinamos vienodai, t. y. kad gamintojai visada yra pagalbos gavėjai. Be to, Komisija teigė, kad šis schemų skirtumas neprieštarauja vienodo požiūrio principui, nes jis yra paaiškinamas faktiniais skirtumais (skirtingos administracinės sistemos ir įvairus gamintojų skaičius valstybėse narėse gali pateisinti tam tikrose valstybėse narėse pagalbos išmokėjimo distiliuotojams centralizavimą).
40.
Komisija pabrėžė, kad Romos Tribunale civile1989 m. sausio 27 d. įsigaliojusiame sprendime atsisakė pripažinti ieškovėms teisę tenkinti reikalavimus iš užstato. Ji iš to padarė išvadą, kad jei ieškovės neturi jokios teisės gauti AIMA įtrauktą į apskaitą užstato sumą, juo labiau tokia teisė negali atsirasti sugrąžinus šią sumą Komisijai. Papildomai ji taip pat pažymėjo, kad AIMA sutarčių, kurias sudarė ieškovės ir DAI, patvirtinimas nepakeičia šių sutarčių privataus pobūdžio taip, kad tariami Komisijos įsipareigojimai ieškovėms buvo nesutartinio pobūdžio. Todėl pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį suėjo visų ieškinių prieš Bendriją senaties terminai, nes užstato suma AIMA buvo sumokėta 1990 m. sausio 16 d., o per 1991 finansinius metus sugrąžinta EŽŪOGF.
41.
Be to, remiantis ieškovių rašytiniais atsakymais į Pirmosios instancijos teismo klausimus, Tribunale civile di Cagliari pradėtas procesas dėl nepagrįsto praturtėjimo buvo sustabdytas siekiant, kad šalys sudarytų taikos sutartį dėl išlaidų kompensavimo po 37 punkte minėto Komisijos tyrimo rezultatų. Šis tyrimas parodė, kad AIMA – priešingai nei tvirtino prieš pradedant procesą minėtame teisme ir jam vykstant – grąžino EŽŪOGF užstato sumą. Ieškovių manymu, tokiu būdu šis procesas tapo beprasmis, nes paaiškėjo, kad dėl to AIMA negalėjo nepagrįstai praturtėti.
42.
Galiausiai rašytiniame atsakyme į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovės nurodė, kad bankroto procedūra buvo baigta 2000 metais. Jos dalyvavo dalijant kaip privilegijuoti kreditoriai dėl jų žemės ūkio kooperatyvo statuso pagal Italijos civilinio kodekso 2751a straipsnio 5a dalį ir 2776 straipsnį. Per šį padalijimą joms buvo išmokėta DAI pripažintų jų skolinių reikalavimų suma iki 39 % jų skolinių reikalavimų dydžio. Po šio padalijimo nepatenkintų jų skolinių reikalavimų suma yra 72797022 ITL (t. y. 37597 EUR) Cantina sociale di Dolianova, 54412685 ITL (t. y. 28102 EUR) Cantina Trexenta, 350554208 ITL (t. y. 181046 EUR) Cantina sociale Marmilla, 133888664 ITL (t. y. 69148 EUR) Cantina sociale Santa Maria La Palma ir 37212737 ITL (t. y. 19219 EUR) Cantina sociale del Vermentino. Taigi bendra nepatenkintų reikalavimų suma atitinka 648865316 ITL (t. y. 648865316 EUR).
Pirmosios instancijos teismo sprendimas
43.
1998 m. spalio 12 d. Pirmosios instancijos teismui ieškovės pateikė ieškinį prieš Komisiją a) siekdamos ginčijamo rašto panaikinimo pagal EB 230 straipsnį, b) tvirtindamos, kad Komisijos neveikimas, kurį sudaro tai, kad ji nepriėmė sprendimo dėl Bendrijos pagalbos suteikimo ieškovėms, prieštarauja EB 232 straipsniui ir c) prašydamos dėl nepagrįsto praturtėjimo ir (arba) kaip žalos atlyginimą pagal EB 235 straipsnį (
15
) priteisti iš Komisijos ieškovėms sumą, kurios dydis atitinka DAI nepatenkintų jų skolinių reikalavimų dydį.
44.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog pirmieji du ieškinio pagrindai yra nepriimtini (
16
).
45.
Komisija nurodo tris ieškinio trečiojo pagrindo nepriimtinumo priežastis.
46.
Pirma, ji teigia, kad administruojant bendrosios žemės ūkio politikos srityje numatytas pagalbos priemones nėra jokio tiesioginio ryšio tarp Bendrijos ir ūkio subjektų. Šiuo atveju nebuvo Komisijai priskirtinų veiksmų, todėl ir kreipimosi į Teisingumo Teismą sąlygos pagal EB 288 straipsnio antrąją pastraipą nebuvo tenkinamos (
17
).
47.
Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad veikla, dėl kurios buvo priekaištaujama Komisijai, iš esmės buvo tai, kad taikant 9 straipsnyje numatytą pagalbos išmokėjimo schemą, kuri šiuo klausimu skiriasi nuo 10 straipsnyje numatytos schemos, Reglamentas Nr. 2499/82 neužtikrina, ypač distiliuotojo bankroto atveju, atitinkamiems gamintojams pagalbos, įskaičiuotos į šiam distiliuotojui pristatyto ir pagal šio reglamento nuostatas distiliuoto vyno minimalią supirkimo kainą, išmokėjimo. Kadangi Komisija parengė Reglamentą Nr. 2499/82, nurodytas neteisėtumas jai priskiriamas (
18
). Šios išvados Komisija neginčijo pateikdama šį apeliacinį skundą.
48.
Antra, Komisija tvirtino, kad ieškovės galėjo pasinaudoti veiksminga teismine apsauga nacionaliniame teisme. Konkrečiai kalbant, jos galėjo intervencinei agentūrai pareikšti ieškinį dėl mokėjimo nacionaliniame teisme, kaip nurodyta sprendime Unifrex (
19
). Šiuo atveju pareikštame AIMA ieškinyje dėl nepagrįsto praturtėjimo (nagrinėjamame Tribunale civile di Cagliari) ieškovės galėjo siūlyti nacionaliniam teismui pateikti prejudicinį klausimą pagal EB 234 straipsnį, kad Teisingumo Teismas galėtų išnagrinėti atitinkamų teisės aktų nuostatų galiojimo klausimą (
20
).
49.
Pirmosios instancijos teismas rėmėsi nusistovėjusia Bendrijos teismų praktika, pagal kurią ieškinys dėl žalos atlyginimo pagal EB 235 straipsnį turi būti vertinamas atsižvelgiant į Sutartyje įtvirtintą visą asmenų teisminės apsaugos sistemą. Kai asmuo mano, kad jo teisės yra pažeistos Bendrijos teisės akto, kuris, jo manymu, yra neteisėtas, teisėtu taikymu ir kai tariamos žalos priežastis yra priskiriama tik Bendrijai, tokio ieškinio dėl žalos atlyginimo priimtinumas galėtų tam tikrais atvejais priklausyti nuo to, ar buvo išnaudotos visos vidaus teisių gynimo priemonės. Kad taip būtų, taip pat reikia, kad šios nacionalinės teisių gynimo priemonės veiksmingai užtikrintų atitinkamų asmenų teisių apsaugą ir kad jomis būtų galima gauti tvirtinamos žalos atlyginimą. Ieškinio dėl žalos atlyginimo, pagrįsto EB 235 straipsniu, priimtinumas nepriklauso nuo vidaus teisių gynimo priemonių išnaudojimo, kai darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas prejudiciniu sprendimu pripažino ginčijamą Bendrijos teisės aktą negaliojančiu, nacionaliniai teismai be išankstinio Bendrijos teisės aktų leidėjo įsikišimo ir dėl to, kad nėra Bendrijos teisės nuostatos, leidžiančios nacionalinėms kompetentingoms agentūroms išmokėti reikalaujamas sumas, vis dėlto negali priimti sprendimo dėl ieškinio dėl išmokėjimo ar dėl kokio nors kito tinkamo ieškinio. Tokiu atveju asmenų, manančių, kad jų teisės buvo pažeistos, naudojimasis savo teisėmis nacionaliniuose teismuose taptų nepaprastai sudėtingas. Todėl suinteresuotųjų asmenų įpareigojimas išnaudoti nacionalines teisių gynimo priemones ir laukti galutinio sprendimo dėl jų prašymo po to, kai atitinkamos Bendrijos institucijos, vykdydamos Teisingumo Teismo priimtą prejudicinį sprendimą, kuriuo gali būti konstatuotas šių nuostatų negaliojimas, galbūt pakeis ar papildys taikomas Bendrijos nuostatas, prieštarautų ne tik geram teisingumo vykdymui ir proceso ekonomiškumo reikalavimui, bet taip pat sąlygai, susijusiai su veiksmingų vidaus teisių gynimo priemonių nebuvimu (
21
).
50.
Šiuo atveju, priešingai nei teigia Komisija, ieškovės negalėjo naudotis veiksminga teismine apsauga nacionaliniame teisme. Nepažeidžiant galimo ieškovių reikalavimų pagrįstumo vertinimo, šios bylos teisiniame kontekste nacionaliniam teismui bet kuriuo atveju leidžiama priteisti iš AIMA sumokėti ieškovėms nagrinėjamos pagalbos sumą tik po Reglamento Nr. 2499/82 atitinkamo pakeitimo atgaline data. Kaip jau nurodė Pirmosios instancijos teismas (
22
), dėl to Komisijai reikėtų priimti reglamentą. Iš tiesų net tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų, priimdamas prejudicinį sprendimą, dėl Reglamento Nr. 2499/82 tam tikrų nuostatų negaliojimo, tik įsikišus Bendrijos teisės aktų leidėjui (tai, beje, Komisija pripažino savo atsiliepime į ieškinį) galėtų būti priimtas teisinis pagrindas, leidžiantis tokį mokėjimą (
23
).
51.
Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad teisinis pagrindas, susijęs su veiksmingų vidaus teisių gynimo priemonių buvimu, turi būti atmestas (
24
). Be to, Komisija šiame apeliaciniame skunde šios išvados taip pat neginčijo.
52.
Trečia, Komisija tvirtino, kad bet kuriuo atveju pagal Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį, kuris, remiantis to paties statuto 53 straipsniu, taikomas per procesą Pirmosios instancijos teisme, suėjo reikalavimų atlyginti žalą senaties terminas. 46 straipsnyje numatyta, jog bylos su deliktine atsakomybe susijusiais klausimais nebekeliamos praėjus penkeriems metams po tokio įvykio, dėl kurio norima bylą iškelti. Šis senaties terminas buvo pradėtas skaičiuoti nuo to momento, kai ieškovės sužinojo apie žalą sukėlusį įvykį. Šiuo atveju, neatsižvelgiant į tai, ar toks įvykis yra klaidingas Bendrijos reglamentų taikymas ar tų reglamentų neteisėtumas, ieškovės apie jį sužinojo vėliausiai jų taikymo momentu (t.y. 1983 m. birželio mėn.). Nei 1989 m. sausio 27 d. Romos Tribunale civile sprendimas, nei vėlesni Romos Corte d’appelo ar Corte di Cassazione sprendimai negalėjo sustabdyti šio senaties termino.
53.
Pirmosios instancijos teismas atmetė šią argumentaciją. Jis nurodė, jog Komisija privalėjo atlyginti ieškovių patirtą žalą dėl DAI bankroto, kadangi nebuvo mechanizmo, Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje įtvirtintos schemos atveju užtikrinančio Bendrijos pagalbos išmokėjimą atitinkamiems gamintojams.
54.
Konkrečiau kalbant, Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad ieškinio senaties termino eigos pradžia buvo momentas, kai ieškovės realiai patyrė žalą dėl visos ar dalies Bendrijos pagalbos neišmokėjimo. Pagal Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 1 dalį DAI turėjo joms sumokėti minimalią vyno supirkimo kainą vėliausiai iki 1983 m. birželio mėn. pabaigos. Vis dėlto konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis ieškovių 1983 m. birželio mėn. pabaigoje patirta žala dėl neatlikto mokėjimo negali būti nuo šios datos laikoma realia, t. y. neišvengiama ir numatoma (
25
).
55.
Toliau Pirmosios instancijos teismas peržiūrėjo, jo nuomone, svarbias faktines aplinkybes (
26
). Jis nusprendė, jog siekiant įvertinti, ar žala buvo „reali“, būtina atsižvelgti į nacionalinį procesą tarp DAI ir AIMA (į kurį buvo įstojusios ieškovės) dėl užstato likimo. Jis nusprendė, kad šiomis bylos išskirtinėmis aplinkybėmis atsargiam ir nuovokiam ūkio subjektui buvo labai sunku suvokti, kad nacionaliniame teisme jis nepasieks, kad jam būtų išmokėta atitinkama pagalba, todėl vidaus teisių gynimo priemonės buvo neveiksmingos.
56.
Ieškovių susirašinėjimas su AIMA ir su Komisija bei Italijos teismuose iškeltos bylos rodo, jog ieškovės pirmiausia aiškiai manė, kad AIMA atsisako joms išmokėti atitinkamą pagalbą dėl klaidingo Reglamento Nr. 2499/82 taikymo. Suinteresuotieji asmenys galėjo pagrįstai nežinoti, kad žala jiems atsiranda dėl Reglamento Nr. 2499/82 spragos ir kad, nesant pagalbos išmokėjimo gamintojams teisinio pagrindo, jie negalės gauti šios žalos atlyginimo nacionaliniame teisme. Be to, ieškovės galėjo teisėtai tikėtis, kad nacionalinis teismas priteis iš AIMA sumokėti joms Bendrijos pagalbos sumą, įskaičiuotą į minimalią supirkimo kainą, kurios DAI joms nesumokėjo (
27
).
57.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad mechanizmo, Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje įtvirtintos schemos atveju užtikrinančio Bendrijos pagalbos išmokėjimą atitinkamiems gamintojams, pavyzdžiui, bankrutavus distiliuotojui, nebuvimas yra nesuderinamas su vienu iš pirminio distiliavimo pagrindinių tikslų. Pirminiu distiliavimu iš tiesų siekiama ne tik išvengti prekybos prastos kokybės vynais, bet taip pat, kaip matyti iš Reglamento Nr. 2144/82 šeštos konstatuojamosios dalies, padidinti gamintojų pajamas, jiems užtikrinant tam tikromis sąlygomis stalo vyno „minimalią garantuotą kainą“. Be to, pagal Reglamento Nr. 2499/82 vienuoliktą konstatuojamąją dalį reikia numatyti, kad minimali užtikrinta kaina gamintojams paprastai jiems būtų sumokėta per terminus, leidžiančius gauti pajamas, panašias į tas, kurias jie būtų gavę, jei būtų pardavę rinkos sąlygomis. Tokiomis sąlygomis, kaip teigiama šioje konstatuojamojoje dalyje, pasirodė būtina kuo labiau pagreitinti priklausančios pagalbos išmokėjimą, užtikrinant atitinkamu užstato mechanizmu tinkamą procedūrų eigą (
28
).
58.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog tokiomis aplinkybėmis atsargus ir nuovokus gamintojas pagrįstai galėjo tikėtis, kad jam bus išmokėta atitinkama pagalba. Konkrečiai kalbant, kadangi distiliuotojas pateikė užstatą pagal Reglamento Nr. 2499/82 11 straipsnį, siekdamas užtikrinti operacijos tinkamą vykdymą, galėjo teisėtai atrodyti, kad iš anksto sumokėjus distiliuotojui avansu pagalbos sumą yra apsisaugoma nuo distiliuotojo nemokumo rizikos, kai gamintojai įvykdė visus įsipareigojimus ir kai vynas buvo distiliuotas pagal šio reglamento nuostatas. Tai, kad situacija dėl pirmiau minėtos Reglamento Nr. 2499/82 spragos pirminio stalo vyno distiliavimo srityje yra išskirtinė, patvirtina, beje, ir faktas, kad minėto reglamento 9 straipsnyje įtvirtinta schema buvo itin neįprasta (
29
).
59.
Dėl visų šių priežasčių, atsižvelgiant į Reglamente Nr. 2499/82 įtvirtintos sistemos sudėtingumą ir ką tik minėtas išskirtines aplinkybes, tik pasibaigus Italijos teismuose pradėtam procesui dėl užstato, ieškovės galėjo suvokti, kad joms nebus sumokėta nagrinėjamos pagalbos suma užstatu. Šiuo atveju, net jeigu AIMA įtraukė į apskaitą užstatą 1991 m. vasario mėnesį, vykdydama Romos Tribunale civile sprendimą, ir tais pačiais metais pervedė į EŽŪOGF sąskaitą, Italijos teismas galutinai nustatė šio užstato gavėjo tapatybę pagal Reglamento Nr. 2499/82 nuostatas tik po 1994 m. lapkričio 28 d. Italijos Corte di Cassazione sprendimo. Iš to išplaukia, kad ieškovių patirta žala negali būti reali iki tos datos.
60.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog tokiomis sąlygomis Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje numatyto penkerių metų senaties termino eiga negalėjo prasidėti iki minėtos datos. Todėl šis 1998 m. pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo (būtent dėl žalos, atitinkančios sumas, kurias DAI privalo sumokėti ieškovėms, atlyginimo) nėra laikytinas pavėluotu (
30
).
Apeliacinis skundas
61.
Komisija pateikė apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo. Apeliacinis skundas susijęs tik su ta sprendimo dalimi, kurioje pateikiamas Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnio aiškinimas (129–150 punktai, apibendrinti šios išvados 54–58 punktuose).
62.
Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismo sprendimas tiek, kiek nustato, kad senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo tada, kai ieškovės turėjo galimybę suprasti, jog jos negalės gauti pagalbos naudodamosi DAI pateiktu AIMA užstatu, yra pagrįstas akivaizdžia teisės klaida. Jos vienintelis apeliacinio skundo pagrindas yra tai, kad Pirmosios instancijos teismas taip pažeidė Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnį.
63.
Komisija pritaria Pirmosios instancijos teismo pasirinktam išeities taškui, jog senaties terminas ieškiniui dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės pareikšti pradedamas skaičiuoti tik tada, kai yra įvykdytos visos sąlygos, taikomos pareigai atlyginti žalą, būtent tada, kai atlygintina žala tampa reali (
31
). Kalbant apie atvejus kaip šis, kai Bendrijos atsakomybę lemia norminis aktas, toks senaties terminas nepradedamas skaičiuoti iki šio akto žalingų pasekmių atsiradimo, o todėl iki momento, kai suinteresuotieji asmenys patiria realią žalą (
32
). Iš to išplaukia, kad ieškinio dėl Bendrijos deliktinės atsakomybės, kurią lemia norminis aktas, senaties terminas pradedamas skaičiuoti nuo objektyviai nustatomo momento, kai taikant atitinkamą norminį aktą suinteresuotojo asmens turtui iš tiesų padaroma žala.
64.
Komisija mano, jog nors Pirmosios instancijos teismas teisingai apibendrino prieš tai nurodytą Teisingumo Teismo praktiką, tačiau priėmė visiškai priešingą sprendimą. Remdamasis minėta Teisingumo Teismo praktika, Pirmosios instancijos teismas turėjo nuspręsti, kad senaties terminą reikia pradėti skaičiuoti nuo tada, kai pritaikius Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje įtvirtintą netiesioginio pagalbos distiliavimui išmokėjimo schemą buvo iš tiesų sukelta žala ieškovėms, nes nebuvo numatyta galimybė tiesiogiai sumokėti Bendrijos pagalbą distiliuotojo nemokumo atveju. Faktiškai taip buvo, kai dėl DAI nemokumo ieškovės negalėjo gauti pagalbos išmokos per Reglamento Nr. 2499/82 nustatytą terminą, t. y. ne vėliau kaip per devyniasdešimt dienų po distiliavimo.
65.
Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog žala atsirado gerokai vėliau, kai ieškovėms tapo žinoma, jog jų pastangos nacionaliniuose teismuose gauti pagalbos išmoką pasinaudojant užstatu yra nesėkmingos. Pirmosios instancijos teismo manymu, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje įtvirtintos netiesioginio pagalbos išmokėjimo schemos sudėtingumą, ieškovės galėjo pagrįstai tikėtis, kad reikalaujamos sumos bus sumokėtos užstatu. Todėl žala dėl pagalbos nesumokėjimo tapo reali tik Corte di Cassazione priėmus 1994 m. lapkričio 28 d. Sprendimą.
66.
Ši išvada, kurią iš pirmo žvilgsnio Pirmosios instancijos teismas padarė, remdamasis vien tik faktiniais duomenimis, iš tiesų (Komisijos teigimu) yra pagrįsta neteisingu teisiniu požiūriu, kad realios žalos buvimas turi būti nustatomas pagal subjektyvius, o ne objektyvius kriterijus. Kitaip tariant, Pirmosios instancijos teismas daro prielaidą, kad žala, atsirandanti dėl neteisėto norminio akto taikymo, negali būti reali, kol suinteresuotasis asmuo nemano taip esant, net jei teisės aktas, kiek jam žinoma, sukėlė jam žalingų pasekmių. Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į tai, kad objektyviai Reglamentas Nr. 2499/82 padarė ieškovėms žalos nuo 1983 metų. Užuot tai atlikęs, jis sutelkė dėmesį į tai, kaip šias žalingas pasekmes suvokia ieškovės. Iš tiesų, Pirmosios instancijos teismo manymu, nepakanka to, kad ieškovės žinojo, jog taikant Reglamentą Nr. 2499/82 joms buvo padaryta žalos. Vertinimą jis papildė visiškai subjektyviu aspektu, t. y. ieškovių suvokimu, kad savo reikalavimus jos galės patenkinti tik Komisijai pareiškusios ieškinį dėl žalos atlyginimo.
67.
Anot Komisijos, negalima pateisinti tokio požiūrio būtinybe atsižvelgti į ieškovių dvejones, kurių joms galėjo kilti dėl Reglamento Nr. 2499/82 teisėtumo, arba į tai, kad jos neteisingai pasirinko pagalbos išmokėjimo siekti pareikšdamos reikalavimą į AIMA suteiktą užstatą. Atsižvelgiant į Bendrijos teismų praktiką, akivaizdu, kad suinteresuotųjų asmenų vertinimo klaidos neturi įtakos nustatant, kada pradedamas skaičiuoti senaties terminas (
33
).
68.
Komisija taip pat tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismo sprendime įtvirtintas požiūris nėra pagrįstas net pagal principus, nustatytus Teisingumo Teismo sprendime Adams prieš Komisiją (
34
), kuriuo rėmėsi ieškovės, siekdamos apeiti senaties terminą. Šis sprendimas yra susijęs ne su senaties termino skaičiavimo pradžios, bet su senaties termino pabaigos nustatymu. Be to, sprendime Adams Teisingumo Teismas atsižvelgė į žalos atsiradimo priežasties nežinojimą, o ne į šios priežasties neteisėtumą.
69.
Komisija pažymi, jog, kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė (
35
), ieškovėms buvo visiškai aišku, kad sudarius sutartis su DAI, pagalba joms bus suteikta pagal Reglamente Nr. 2499/82 nustatytas sąlygas ir tvarką. Bylą nagrinėjant Pirmosios instancijos teisme ieškovės neįrodė, kad nuo pat pradžių joms buvo užkirstas kelias susigrąžinti pagalbos sumas, pavyzdžiui, pateikus reikalavimą AIMA arba Komisijai. Klaidingas suvokimas, dėl kurio jos manė, kad distiliuotojo nemokumo atveju joms gali būti atlyginta užstatu, ir pradėjo ilgą bei nesėkmingą procesą nacionaliniuose teismuose, negali šiuo atveju būti pateisinama aplinkybė. Todėl ieškovės negali remtis nekaltu žalos atsiradimo priežasties nežinojimu.
70.
Komisijos manymu, kriterijus, kuriuo remiasi Pirmosios instancijos teismas, negali būti pagrįstas neišvengiamos ir numatomos žalos koncepcija Teisingumo Teismo praktikos prasme (
36
). Ši koncepcija suteikia teisę ieškovams pateikti ieškinį dėl žalos atlyginimo anksčiau, kad būtų išvengta dar didesnės, atsižvelgiant į tai, kad jos negalima apibrėžti, žalos. Ji negali pateisinti senaties termino skaičiavimo pradžios atidėjimo, remiantis subjektyviu jau atsiradusios žalos neišvengiamumo ir numatomo įvertinimu.
71.
Be to, Komisija tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismo požiūris yra nesuderinamas su esminiu senaties terminui taikytinu teisinio saugumo reikalavimu. Akivaizdu, jog jei senaties termino skaičiavimo pradžia Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnio prasme priklausytų nuo ieškovų subjektyvaus žalos realumo suvokimo, nukentėjusi šalis galėtų nuspręsti, nuo kada galiausiai nebebūtų galima pareikšti ieškinio dėl žalos atlyginimo. Tokiu atveju, koks nagrinėjamas ir šioje byloje, bylos šalis paprasčiausiai galėtų iškelti kelias visiškai nepagrįstas bylas ir galiausiai teigti nemaniusi, kad žala buvo pakankamai reali. Taip ji galėtų dirbtinai net keleriems metams pratęsti senaties terminą, taikomą ieškiniui dėl žalos atlyginimo.
72.
Galiausiai ir papildomai Komisija tvirtina, jog net remiantis Pirmosios instancijos teismo požiūriu minėto teismo vertinimas, nuo kada turėtų būti pradedamas skaičiuoti senaties terminas, yra iš dalies klaidingas, nes pagrįstas akivaizdžiai iškraipytais faktais. Kaip nurodė pats Pirmosios instancijos teismas, tik keturios iš penkių ieškovių apskundė Romos Tribunale civile sprendimą. Todėl nėra pagrindo teigti, jog senaties terminas penktos ieškovės (Cantina sociale del Vermentino) atžvilgiu turi būti pradedamas skaičiuoti nuo Corte di Cassazione sprendimo. Remiantis Pirmosios instancijos teismo taikytu kriterijumi, senaties terminas turėjo prasidėti nuo Romos Tribunale civile sprendimo, t.y. 1989 m. sausio 27 dienos. Todėl kai ši ieškovė 1998 m. spalio 12 d. kreipėsi į Pirmosios instancijos teismą, senaties terminas pateikti ieškinį buvo suėjęs.
73.
Visų pirma ieškovės teigia, kad ne jos pačios iškėlė bylą nacionaliniame teisme. Jos tik įstojo į bylą, kurią DAI iškėlė prieš AIMA, siekdamos, kad Assedile suteiktu užstatu garantuota suma butų išmokėta joms. Todėl ieškovės privalėjo sulaukti, kol bus išnagrinėta minėta byla prieš kreipdamosi į Bendrijos teismus. Pirmosios instancijos teismas neabejotinai būtų atmetęs anksčiau pateiktą ieškinį dėl to, kad nebuvo išnaudotos vidaus teisių gynimo priemonės.
74.
Antra, ieškovės tvirtina, kad Komisijos papildomas apeliacinio skundo pagrindas yra ir nepriimtinas, ir nepagrįstas. Šis pagrindas yra nepriimtinas, nes juo nebuvo remtasi Pirmosios instancijos teisme. Nepagrįstas jis yra todėl, kad, atsižvelgiant į procesą Italijos teismuose, nesvarbu, kokį sprendimą dėl apeliacinio skundo būtų priėmęs Corte di Cassazione, visas penkias ieškoves jis būtų paveikęs vienodai. Jei apeliacinis skundas būtų buvęs atmestas, tokiu atveju bylą pirmojoje instancijoje nagrinėjusio teismo sprendimas įgytų res judicata galią visų šio teismo nagrinėtos bylos šalių atžvilgiu. Taip pat jei apeliacinis skundas būtų buvęs patenkintas, Corte d‘appello sprendimas būtų panaikintas ir byla būtų grąžinta bylą pirmojoje instancijoje nagrinėjusiam teismui, kuris būtų turėjęs spręsti bylą iš esmės visų byloje dalyvaujančių šalių atžvilgiu.
75.
Jei Teisingumo Teismas pritartų tam tikriems Komisijos teiginiams dėl ieškinio pateikimo Pirmosios instancijos teismui senaties termino pradžios skaičiavimo, ieškovės papildomai pateikia (vadinamąjį) priešpriešinį apeliacinį skundą. Iš esmės jos tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas savo sprendimo 159–162 punktuose nusprendė, jog Bendrija nepagrįstai praturtėjo, nes AIMA perdavė užstatą EŽŪOGF, o ieškovėms visa pagalbos suma nebuvo išmokėta. Todėl senaties terminas negali būti pradėtas skaičiuoti anksčiau, nei Bendrija nepagrįstai praturtėjo (1991 metais). Tačiau ieškovėms apie tai tapo žinoma tik 1997 m., kai Komisija pranešė atitinkamus faktus.
Vertinimas
Pirminės pastabos
76.
Bylą nagrinėjant Pirmosios instancijos teisme Komisija siekė (nuosekliai) įrodyti, kad nagrinėjamas elgesys nėra priskirtinas Komisijai, kad egzistavo veiksmingos vidaus teisių gynimo priemonės ir kad ieškovės pateikė ieškinį suėjus senaties terminui. Pirmosios instancijos teismas išsamiai išnagrinėjo kiekvieną šį aspektą. Jis atmetė kiekvieną iš eilės ir perėjo prie bylos nagrinėjimo iš esmės. Jis nusprendė, kad yra įvykdytos Bendrijos patraukimo atsakomybėn sąlygos, susijusios su skundžiamų veiksmų neteisėtumu, žalos realumu bei su priežastiniu ryšiu tarp šių veiksmų ir tariamos žalos (
37
). Taigi Pirmosios instancijos teismas tarpiniu sprendimu nusprendė, kad Komisija turi atlyginti ieškovėms žalą, patirtą dėl visiško ar dalinio nesumokėjimo dalies, kurią sudaro į jų nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu sumą įskaičiuota Bendrijos pagalba, kurią jos turėjo teisę gauti taikant Reglamentą Nr. 2499/82 (
38
).
77.
Dėl senaties termino skaičiavimo klausimo pažymiu, jog norėčiau, kad būtų aišku, jog pritariu Pirmosios instancijos teismo argumentacijai dėl šio ieškinio pagrįstumo. Akivaizdu, jog Bendrijos teisė nesiekia iš Reglamente Nr. 2499/82 numatytas pareigas įvykdžiusio vyno gamintojo atimti galimybės gauti pagalbą dėl distiliuotojo klaidos, už kurią jis negali būti atsakingas.
78.
Šiuo požiūriu taip pat norėčiau priminti, kad Teisingumo Teismas sprendime Lingenfelser (
39
) Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą pripažino negaliojančia, nes pagal ją visais distiliuotojo termino sumokėti gamintojui nesilaikymo atvejais pagalba buvo visiškai prarandama. Tai atlikdamas Teisingumo Teismas suteikė akivaizdžiai daug reikšmės faktui, jog apskritai Reglamento Nr. 2499/82 tikslas ir konkrečiai 9 straipsnio 1 dalies tikslas yra užtikrinti, kad gamintojas galėtų gauti naudą, panašią į tą, kurią būtų gavęs rinkos sąlygomis (
40
).
79.
Panašiai šiuo atveju distiliuotojo pareigos neatlikimas buvo pagrindas pateikti ieškinį. Iš tiesų, pagalbos, kurią gauti ieškovės turėjo teisę, neišmokėjimas yra trijų reglamento pažeidimų, kuriuos nacionalinis teismas nustatė atmesdamas DAI ieškinį, esmė. Ieškovėms nepasisekė nacionaliniame teisme dėl Reglamento Nr. 2499/82 spragų, kadangi be objektyvaus pateisinimo vyno gamintojai skirtingai traktuojami atsižvelgiant į tai, ar valstybė narė pasirinko Reglamento Nr. 2499/82 9 ar 10 straipsnyje nustatytą procedūrą. Tokią spragą gali užpildyti tik Bendrijos teisės aktų leidėjas.
80.
Konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis nepritariu, jog ieškovių 1983 m. birželio mėn. pabaigoje patirta žala dėl DAI neatlikto mokėjimo gali būti nuo šios datos laikoma realia (t. y. neišvengiama ir numatoma). Mano manymu, atvirkščiai, atsižvelgiant į kvazisutartinius santykius su AIMA, ieškovės turėjo tai, ką stebėtojas iš šalies pavadintų objektyviais teisėtais lūkesčiais, kad nacionalinis teismas jas laikys Bendrijos pagalbos gavėjomis ir priims sprendimą, užtikrinantį, kad joms bus sumokėta. Šiaip ar taip jos įvykdė visas Reglamente Nr. 2499/82 numatytas pareigas ir pirminis distiliavimas buvo tinkamai atliktas (
41
). Todėl nesutinku su nuomone, jog ieškovių atžvilgiu senaties terminas turi būti pradėtas skaičiuoti dar prieš tai, kai byla, į kurią vėliau jos įstojo, buvo iškelta nacionaliniame teisme.
81.
Siekiant nustatyti, nuo kada tiksliai turi būti pradėtas skaičiuoti penkerių metų senaties terminas pateikti šį ieškinį, mano manymu, svarbu nuodugniai išnagrinėti nacionalinio pirmosios instancijos teismo sprendimą (Romos Tribunale civile). Aš pateikiau (29 punkte) esminę šio sprendimo ištrauką.
82.
Nacionalinis teismas iš pradžių atkreipė dėmesį, jog „Reglamentas Nr. 2499/82 suteikia teisę gauti pagalbą su sąlyga, kad laikomasi griežtai nustatytų terminų ir sąlygų, nes dėl šių terminų ir sąlygų nesilaikymo yra iš dalies arba visiškai susigrąžinama iš anksto išmokėta pagalba. <…> distiliuotojai yra pagalbos gavėjai, o vyno gamintojai ir vynuogių augintojai yra jos paskutinės eilės gavėjai“.
83.
Taip nurodydamas nacionalinis teismas padarė dvi teisingas pastabas ir viena didelę klaidą. Visiškai teisingai, kad Bendrijos tvarka, kuria siekiama paremti rinką žemės ūkio sektoriuje, iš tikrųjų priklauso nuo garantijos, jog pareiškėjai, siekdami gauti paramą, laikytųsi Bendrijos reglamentuose nustatytų reikalavimų (
42
). Vyno gamintojai ir vynuogių augintojai iš tiesų yra „paskutinės eilės pagalbos gavėjai“. Tačiau, mano manymu, tinkamai aiškinant Reglamentą Nr. 2499/82, distiliuotojai (DAI) jokiu būdu negali būti „pagalbos gavėjai“, kiek tai susiję su minimalia supirkimo kaina. Labiau tikėtina, jog jie yra tarpininkai, per kuriuos ši pagalba turi būti perduodama vyno gamintojams, su sąlyga, kad vynas, kaip numatyta, būtų pateiktas į distiliavimo gamyklą ir distiliuotas (
43
).
84.
Toliau, leisdamas suprasti, kad atmes prašymą, nacionalinis teismas nurodo, jog „iš to, kas išdėstyta, matyti, kad (Reglamentą Nr. 2499/82) yra lengva aiškinti ir kad nėra būtina pateikti Teisingumo Teismui prejudicinio klausimo“. Tai iš tikrųjų yra tiesa, jei išimtinai nagrinėsime – kaip akivaizdu, kad padarė nacionalinis teismas – įvairius terminus, per kuriuos distiliuotojas privalėjo imtis įvairių veiksmų, siekdamas neprarasti užstato, kuris buvo pateiktas už Bendrijos pagalbos sumokėjimą avansu.
85.
Todėl negalima daryti išvados, kad nacionalinis teismas, priimdamas sprendimą, ignoravo Bendrijos teisės aktus. Jis atsižvelgė į Reglamentą Nr. 2499/82, tačiau tik siekdamas išnagrinėti šio reglamento 9 straipsnyje nustatytus terminus DAI veiksmams atlikti ir su jais susijusiems įrodymams pateikti. Jis dėmesį kreipė tik į DAI ir AIMA santykius (kurie matyti iš Assedile suteikto užstato pateikimo). Jis nustatė (visiškai teisingai) tris atskirus atvejus, kai DAI neįvykdė įsipareigojimų pagal reglamentą: a) išskyrus mokėjimą, kurio bendra suma yra 110795870 ITL (t. y. 57221 EUR) (
44
), ji gamintojams nesumokėjo minimalios kainos, b) ji neatliko mokėjimo per nustatytą devyniasdešimties dienų terminą ir c) iki 1984 m. birželio 1 d. nepateikė įrodymų, kad atliko mokėjimus. (Žinoma, šie trys įsipareigojimų neįvykdymo atvejai sudaro skirtingus to paties pagrindinio DAI įsipareigojimų neįvykdymo, t. y. visos minimalios supirkimo kainos sumos, kuri jiems priklausė už distiliuoti pateiktą vyną, nesumokėjimo vyno gamintojams, aspektus.)
86.
Tai atlikęs nacionalinis teismas neišnagrinėjo pagrindinio (ir esminio) klausimo: kas galiausiai yra galutinis Bendrijos pagalbos gavėjas. Akivaizdu, jog į bylą įstojusius vyno gamintojus (numatomus minimalios supirkimo kainos gavėjus, kurie pagal Bendrijos schemą vieninteliai galėjo gauti finansinės naudos iš minėtos supirkimo kainos) jis prilygino kitiems asmenims, kuriems bankrutavusi DAI buvo skolinga. Jiems neišmokėtos sumos, atitinkančios šią Bendrijos pagalbos dalį, vykstant bankroto procedūrai buvo prilygintos kitoms DAI skoloms. Tai aiškiai matyti iš vienintelio sprendimo punkto, kuris konkrečiai skirtas jų interesams:
„Kooperatiniai vyno rūsiai, kaip ir laiduotojas (Assedile), jei jis nusprendžia perimti jų reikalavimo teises, gali gauti savo skolinių reikalavimų patenkinimą per bankroto procedūrą kartu su kitais kreditoriais ir laikantis kreditorių lygybės principo.“
87.
Dėl tokio požiūrio nacionalinis teismas neatsižvelgė į Bendrijos pagalbos schemos esmę ir tikslą. Svarbiausia yra tai, kad taip pat jis atsisakė pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Žinoma, šis teismas neprivalėjo to daryti, nes jis nėra paskutinės instancijos teismas, kurį įpareigoja griežtesni EB 234 straipsnio paskutinės pastraipos reikalavimai (atrodo, kad Romos Tribunale civile apsvarstė neteisingus argumentus, abejodamas, ar kreipimasis buvo „būtinas“). Dėl to Teisingumo Teismas neturėjo galimybės toje bylos stadijoje išnagrinėti Reglamento Nr. 2499/82 struktūrą ir tikslus. Jei tai būtų buvę padaryta, mano manymu, jis būtų padaręs tokią pačią išvadą kaip ir Pirmosios instancijos teismas, o būtent jog Reglamente Nr. 2499/82 yra spragų, dėl kurių skirtingai traktuojami vyno gamintojai, atsižvelgiant į tai, ar valstybė narė pasirinko 9 ar 10 straipsnyje nustatytą procedūrą, ir kad toks skirtingas vertinimas yra nepateisinamas, o atsakomybė už tokį pažeidimą priskirtina Bendrijos institucijai, kuri parengė Reglamentą Nr. 2499/82, t. y Komisijai (
45
). Nors dėl nacionaliniam teismui pateikto atsakymo ieškovės (neišvengiamai) prarastų galimybę gauti joms priklausančią Bendrijos pagalbą nagrinėjant bylą nacionaliniame teisme, vis dėlto tokiu atveju jos objektyviai žinotų, kad ieškinį reikia pareikšti Komisijai. Todėl visiškai aišku, kad senaties terminas pateikti ieškinį dėl žalos atlyginimo pagal EB 235 straipsnį jų atžvilgiu būtų pradėtas skaičiuoti nuo to momento.
88.
Gali būti, kad nacionalinis teismas mažai dėmesio kreipė į vyno gamintojų interesus dėl to, kad jie buvo ne ieškovai, bet tik įstojusios į DAI iškeltą bylą šalys. Man atrodo, kad tokiomis aplinkybėmis būtų neteisinga kaltinti gamintojus dėl to, kad jie nepateikė savarankiškų ieškinių greičiausiai prieš DAI (kadangi ji buvo distiliuotojas, kuris turėjo jiems sumokėti mokėtinos Bendrijos pagalbos likutį) ir AIMA, ir gal Assedile kaip bendraatsakovius. Iš tiesų atitinkama byla (tarp DAI ir AIMA) jau buvo nagrinėjama nacionaliniuose teismuose. Atrodė, jog, siekiant proceso veiksmingumo ir ekonomiškumo, natūralu įstoti į minėtą procesą ir taip pateikti nacionaliniam teismui įvertinti vyno gamintojų teises į jiems suteiktos Bendrijos pagalbos išmokėjimą. Jei DAI būtų laimėjusi bylą arba pralaimėjusi po kreipimosi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą, jos (atitinkamai) arba būtų turėjusios didesnę tikimybę, kad DAI sumokės pagalbą, arba bent jau žinotų, kokios jų galimybės. Jei įstojimas į bylą, užuot pareiškus savarankišką ieškinį, būtų klaida, mano manymu, tokia klaida būtų atleistina.
89.
Kaip į bylą įstojusias, šalis į vyno gamintojus (ir jų akivaizdžius interesus) nacionalinis teismas kreipė mažai dėmesio. Išskyrus (neabejotinai) palankią galimybę vertinti a posteriori, man sunku Romos Tribunale civile sprendime įžvelgti aiškią (jau nekalbant apie konkrečią) nuorodą, jog jų prašymas buvo pagrįstas, tačiau jie jį pateikė netinkamam teismui. Atvirkščiai, jiems buvo nurodyta, kad jų pozicija nei geresnė, nei blogesnė nei kitų asmenų, kuriems DAI buvo skolinga.
90.
Konkrečiai kalbant, Romos Tribunale civile sprendime negalima rasti jokios aiškios teismo pozicijos, parodančios, kad vyno gamintojai nacionaliniuose teismuose nieko nepasieks (ar dalyvaudami DAI iškeltoje byloje, ar pareiškę savarankišką ieškinį), nes nėra mechanizmo, apsaugančio jų interesus užkertant kelią AIMA pasilikti DAI užstatą ir vėliau jį perduoti EŽŪOGF, tuo atveju, kai valstybė narė (kaip ir Italija) yra pasirinkusi Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnyje nustatytą procedūra. Todėl nemanau, kad dėl minėto sprendimo jie atsidūrė situacijoje, leidžiančioje objektyviai suvokti, kad jų vienintelė išeitis pasitraukti iš nacionalinio proceso ir negaištant laiko pareikšti ieškinį Komisijai, kaip netinkamo teisės akto autorei.
91.
Vyno gamintojai pareiškė apeliacinį skundą. Procesas (kuris buvo nesėkmingas, atrodo, iš esmės dėl procesinių priežasčių) (
46
) truko ilgai. Jis prasidėjo 1986 m. sausio 27 d. (Romos Tribunale civile sprendimo data) ir tęsėsi Corte d’appeallo priėmus 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą iki Corte di Cassazione apeliančių skundų galutinio atmetimo 1994 m. lapkričio 28 dieną. Iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų neįmanoma nustatyti, ar ieškovės šiame skunde atkreipė dėmesį į jų reikalavimo pagal EB teisę esmę, ar vėl prašė pateikti prejudicinį klausimą Teisingumo Teismui, siekdamos suprasti Reglamento Nr. 2499/82 struktūrą, kad būtų ištaisyta paini situacija, susidariusi dėl DAI nemokumo. Greičiausiai jos neturėjo realios, t. y. jokios, galimybės tą padaryti. Aš pati tik nenoromis galėčiau padaryti prielaidą, kad jos neturėjo pareikšti skundo ir kad senaties terminas turi būti pradedamas skaičiuoti anksčiau nei 1994 m. lapkričio 28 dieną.
92.
Be to, mano manymu, tikėtina, kad jei ieškovės būtų pareiškusios ieškinį Komisijai Pirmosios instancijos teisme iš pradžių nesikreipusios į nacionalinius teismus, tai Komisija būtų ginčijusi, kad jos privalėjo savo teises ginti nacionaliniuose teismuose, kurie kuo puikiausiai galėjo suteikti joms veiksmingą teisių gynybos priemonę. Labai tikėtina, kad Komisija būtų rėmusis panašiais argumentais, kurie pateikti nagrinėjamoje byloje (
47
).
93.
Remdamasi tuo, kas išdėstyta, išnagrinėsiu Pirmosios instancijos teismo atliktą Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje nustatyto senaties termino analizę.
Vertinimas
94.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, kai Bendrijos deliktinė atsakomybė kyla iš norminio akto, ieškinio senaties terminas nepradedamas skaičiuoti iki šio akto žalingų pasekmių atsiradimo ir todėl iki momento, kai suinteresuotieji asmenys patiria realią žalą (
48
).
95.
Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškinio senaties termino eigos pradžia buvo momentas, kai ieškovės realiai patyrė žalą dėl visos ar dalies Bendrijos pagalbos neišmokėjimo (
49
). Pirmosios instancijos teismas manė, kad išskirtinėmis sąlygomis a) atsargus ir nuovokus ūkio subjektas galėjo pagrįstai tikėtis, kad jam bus išmokėta pagalba, ir b) (atsižvelgiant į ypatingą Reglamente Nr. 2499/82 įtvirtintos schemos sudėtingumą (
50
) ir situacijos išskirtinumą dėl šio reglamento spragų) buvo itin sunku tokiam ūkio subjektui suprasti, jog jis negalės tokio išmokėjimo pasiekti nacionaliniame teisme. Todėl, siekiant įvertinti, ar žala buvo reali, buvo būtina atsižvelgti į nacionalinius procesus, susijusius konkrečiai su užstato likimu.
96.
Man atrodo, jog šie du aspektai galėjo būti išdėstyti (ir net gal geriau suformuluoti), atsižvelgiant į tai, kaip protaujantis stebėtojas, stebėdamas objektyvią situaciją, būtų ją suvokęs. Objektyviai nagrinėdamas Bendrijos teisės aktus, kvazisutartinius AIMA ir vyno gamintojų santykius ir tai, kad vyno gamintojai įvykdė savo pareigas ir akivaizdų Bendrijos teisės aktų tikslą, nurodytą Reglamento Nr. 2499/82 konstatuojamose dalyse, mano manymu, toks stebėtojas būtų numatęs, kad tinkamas teisių gynimo būdas yra kreipimasis į nacionalinį teismą siekiant Bendrijos pagalbos išmokėjimo, esant galimybei, kad greičiausiai bus pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį. Tokie mokėjimai dažniausiai yra atliekami nacionaliniu lygiu, o reikalavimai (jei būtina) yra pateikiami nacionalinėms institucijoms, kurios su Bendrija atsiskaito pagal nustatytą EŽŪOGF sąskaitų apmokėjimo tvarką. Man sunku sutikti su nuomone, kad protaujantis stebėtojas, vertindamas situaciją objektyviai, 1983 metais būtų padaręs išvadą, kad vyno gamintojai turėjo Komisijai pareikšti ieškinį dėl žalos atlyginimo.
97.
Tačiau jei taikomas kriterijus (kaip nurodo Komisija), kad „ieškinio senaties terminas nepradedamas skaičiuoti iki norminio akto žalingų pasekmių atsiradimo ir todėl iki momento, kai ieškovai patiria realią žalą“, manau, jog toks stebėtojas pasakytų, kad nors žalos, kurią ieškovės galbūt patirtų, jei joms nebūtų sumokėta Bendrijos pagalba, bendras pobūdis galėjo būti akivaizdus 1983 m. birželį, jos neišvengiamumas buvo neakivaizdus. Ieškovės „turėjo patirti realią žalą“ tik tuomet, kai tapo objektyviai aišku, kad bylos nagrinėjimas nacionaliniuose teismuose nesibaigs pagalbos išmokėjimu. Tai buvo momentas, kai „atsirado žalingos pasekmės (dėl Bendrijos norminio akto spragų)“.
98.
Remdamasi šiuo išaiškinimu, aš visiškai palaikau Pirmosios instancijos teismo požiūrį, bent jau keturių ieškovių, kurios pateikė apeliacinius skundus Romos Tribunale civile, atžvilgiu (
51
).
99.
Jei Teisingumo Teismas papildomai svarstys galimybę išskirtiniais atvejais atsižvelgti į subjektyvųjį aspektą, mano manymu, yra didelių sąsajų su sprendimu Adams (
52
), o priežastys atsižvelgti į subjektyvų aspektą yra tiek pat svarbios, kaip buvo tuo atveju.
100.
Nagrinėjama byla, kaip ir Adams, dėl Pirmosios instancijos teismo pateiktų priežasčių, yra išskirtinė.
101.
Byloje Adams ieškovas pranešė Komisijai apie jo darbdavio Hoffmann-La Roche & Co AG (toliau – Roche) konkurenciją pažeidžiančius veiksmus. Netrukus jis pareiškė Komisijai ieškinį prašydamas atlyginti žalą, kurią jis tariamai patyrė dėl Komisijos neteisėtų veiksmų ar neveikimo, dėl kurių jis buvo sulaikytas, įkalintas ir nuteistas Šveicarijoje už ekonominį šnipinėjimą dėl minėto pranešimo. Teisingumo Teismas nusprendė, jog po Roche teisininko apsilankymo Komisijoje 1974 m. lapkričio 8 d. Komisijos žinojimas apie Adams gresiantį pavojų dėl jo ankstesnių prašymų (
53
) buvo pakankamas, kad kiltų atsakomybė. Neperdavusi Adams po šio apsilankymo gautos informacijos, Komisija jo atžvilgiu tapo atsakinga už žalą, kuri galėjo atsirasti paaiškėjus jo tapatybei.
102.
Adams pateikė ieškinį 1983 m. liepos mėnesį. Komisija teigė, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį, po pakeitimo – 46 straipsnį, buvo suėjęs ieškinio senaties terminas. Adams tvirtino apie atitinkamus įvykius sužinojęs tik 1980 metais, kai jo naujas advokatas gavo galimybę susipažinti su baudžiamosios bylos medžiaga. Jis netikėjo Šveicarijos policijos teikiama informacija ir negalėjo perskaityti Šveicarijos teismo sprendimų vokiečių kalba. Jis taip pat negalėjo žinoti apie Roche teisininkų apsilankymą Komisijoje 1974 m. lapkričio 8 dieną.
103.
Teisingumo Teismas nurodė, jog 43 straipsnis „turi būti aiškinamas taip, kad senatis negali būti taikoma žalą patyrusio asmens atžvilgiu, kuris apie ją sukėlusį faktą sužinojo po ilgo laiko ir todėl neturėjo protingo termino pareikšti savo ieškinį Teisingumo Teismui ar kitai institucijai prieš sueinant senaties terminui. Šiuo atveju turi būti tinkamai atsižvelgta į tai, jog Teisingumo Teismas savo išvadas dėl Bendrijos atsakomybės grindė tuo faktu, jog Komisija nesistengė informuoti ieškovo po Roche teisininkų apsilankymo 1974 m. lapkričio 8 dieną. Iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos akivaizdu, kad ieškovas negalėjo žinoti apie šį faktą iki parengiamosios šios bylos stadijos, nes Roche teisininkų apsilankymas pirmą kartą minimas Komisijos atsiliepime į ieškinį. Todėl jis neturėjo galimybės siekti Bendrijos atsakomybės šiuo pagrindu nustatymo iki senaties termino suėjimo“ (
54
).
104.
Akivaizdu, kad, kaip nurodo Komisija, byla Adams nuo šios bylos skiriasi keliais aspektais (nors abejoju dėl Komisijos teiginio, jog ji susijusi ne su senaties termino skaičiavimo pradžios, bet su pabaigos nustatymu, nes jos viena nuo kitos priklauso). Tačiau tai parodo, kad Teisingumo Teismas išimtiniais atvejais yra pasiruošęs nukrypti nuo įprastų taisyklių taikymo. Tokiais retais, išskirtiniais atvejais, mano manymu, gali reikėti taikyti tokias taisykles ne taip griežtai, siekiant išvengti, kad senatimi būtų remiamasi kaip gynybos pagrindu, kai tai būtų akivaizdžiai neteisinga.
105.
Šioje byloje ieškovės nusprendė visiškai pagrįstai, atsižvelgiant tiek į laiką, tiek į esmę, įstoti į bylą, kurią 1984 metais Romos Tribunale civile DAI iškėlė Assedile ir AIMA. Šios bylos trukmė nepriklausė ir negalėjo priklausyti nuo ieškovių. Minėtas teismas atsisakė Teisingumo Teismui teikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Jei jis tai būtų padaręs, jau tuo metu viskas būtų tapę aišku. Gavęs tokį prašymą, Teisingumo Teismas būtinai būtų peržiūrėjęs Reglamento Nr. 2499/82 struktūrą. Taip jis būtų nustatęs šio reglamento spragas (kaip vėliau padarė Pirmosios instancijos teismas), o būtent tai, kad jei valstybė narė pasirinko vieną iš dviejų galimybių suteikti pagalbą, lėšos, skirtos tik gamintojams kaip paskutiniams gavėjams, esant tokioms kaip šios bylos aplinkybėms, būtų grąžintos Bendrijai, o ne išmokėtos gamintojams.
106.
Tačiau kadangi nebuvo pateikta prašymo priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio būtų atliktas toks patikrinimas, tik priėmus galutinį sprendimą nacionaliniame teisme (1994 m. lapkričio 28 d.Corte di Cassazione sprendimas) keturios iš penkių ieškovių, kurios apskundė Romos Tribunale civile sprendimą (
55
), sužinojo, kad jų pastangos gauti joms teisėtai priklausiusios Bendrijos pagalbos išmokėjimą nacionaliniuose teismuose būtų bergždžios. Mano manymu, tai tinkamas momentas pradėti skaičiuoti senaties terminą Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnio prasme.
107.
Dėl penktos ieškovės pagal mano pasiūlytą analizę darytina išvada, kad senaties terminas turi būti pradėtas skaičiuoti nuo Romos Tribunale civile sprendimo datos, t. y. 1989 m. sausio 29 dienos. Todėl penkta ieškovė ieškinio Komisijai nebegali pareikšti. Nebent jei Teisingumo Teismas manytų, jog, kaip ir sprendime Adams, išskirtinėmis šios bylos aplinkybėmis yra tinkama nuspręsti, kad Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnyje nustatytas senaties terminas nėra taikomas nė vienai ieškovei.
108.
Kad būtų išsamiau, turiu pridurti, jog ieškovės vėliau pareiškė ieškinį AIMA nacionaliniuose teismuose dėl nepagrįsto praturtėjimo (
56
). Kai jos kreipėsi į Komisiją ir išsiaiškino, jog Assedile užstato lėšas AIMA pervedė EŽŪOGF (
57
), ieškovės pačios suvokė, kad ieškinys nebus patenkintas, – AIMA nepagrįstai nepraturtėjo.
109.
Galima būtų įrodinėti, jog tai buvo paskutinis momentas, kai sužibusi viltis sulaukti sėkmės nacionaliniuose teismuose buvo nuslopinta, nors nemanau, jog tai būtina ar tinkama.
110.
Todėl, manyčiau, objektyvu, kad atmetęs apeliaciją Corte di Cassazione panaikino bet kokias ieškovių galimybes pasiekti palankų sprendimą nacionaliniuose teismuose (
58
). Iš to išplaukia, jog tai buvo momentas, kai patirta žala galėjo būti laikoma „realia“. Iš tiesų tuo metu žala iš tikrųjų buvo neišengiama ir numanoma, net jei dar negalėjo būti tiksliai įvertinta (
59
).
111.
Pritariu, kad ši byla tiksliai neatitinka galiojančios Bendrijos teismų praktikos, kuria remiasi ir Pirmosios instancijos teismas savo sprendime, ir Komisija savo apeliaciniame skunde. Tačiau ši praktika nebuvo patvirtinta tokiomis aplinkybėmis, dėl kurių iškelta nagrinėjama byla, kai situacija, deja, priklauso tiek nacionalinės, tiek Bendrijos teisės sistemai. Šiuo metu galiojančioje praktikoje siekiant nustatyti kompetentingą teismą dar nebuvo kilęs esminis klausimas, kuri šių sistemų yra viršesnė.
112.
Šiuo atveju, jei ieškovės iš pradžių būtų pareiškusios ieškinį Komisijai, tikėtina, kad Komisija būtų įrodinėjusi, jog nagrinėti bylą buvo kompetentingi nacionaliniai teismai dėl to, kad Bendrijos pagalba žemės ūkio sektoriuje įprastai mokama per nacionalinę intervencinę agentūrą, ir dėl to, kad vyko nacionalinė bankroto procedūra. Tokiu atveju, manyčiau, svarbu paminėti, jog net nagrinėjant bylą Pirmosios instancijos teisme Komisija ir toliau įrodinėjo, kad ieškovės turėjo galimybę naudotis veiksmingomis vidaus teisių gynimo priemonėmis.
113.
Jei šioje byloje būtų nuspręsta, kad suėjo senaties terminas, tai paneigtų ieškovių teisę kreiptis į teismą, taigi, ir teisę į teisingumą. Tokios pasekmės būtų nesuderinamos su esminiu principu, jog Bendrijos teisė užtikrina veiksmingą teisminę apsaugą asmenims, kuriems ji suteikia teises. Ieškovės yra asmenys, turintys teisę gauti Bendrijos pagalbą už DAI pateiktą distiliuoti vyną, jos taip pat yra asmenys, kurie prarado jiems priklausančius pinigus dėl Reglamento Nr. 2499/82 spragų, už kurias, kaip nustatė Pirmosios instancijos teismas, atsakinga Komisija. Teisingumo Teisme nėra ginčijama bylos esmė. Mano manymu, būtų neteisinga, atsižvelgiant į išskirtines šios bylos aplinkybes, nuspręsti, kad senaties terminas suėjo.
114.
Todėl, mano manymu, apeliacinis skundas turi būti atmestas, o Pirmosios instancijos teismo sprendimas patvirtintas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
115.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Ieškovės reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas. Mano manymu, penkta ieškovė (Cantina sociale del Vermentino), skirtingai nei pirmos keturios, pralaimėjo bylą. Tačiau iš bylos medžiagos atrodo, jog penktos ieškovės bylinėjimosi išlaidos – jei iš tiesų tokių bylinėjimosi išlaidų esama – turbūt yra nereikšmingos ir bet kokiu atveju sunkiai įvertinamos. Todėl siūlau priteisti iš Komisijos visų penkių ieškovių bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
Išvada
116.
Dėl pirma pateiktų priežasčių manau, kad Teisingumo Teismo turėtų:
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	T-166/98, Rink. p. II-3991.
(
3
)	Žr. šios išvados 15 išnašą ir 52 punktą.
(
4
)	OL L 54, p. 1, iš dalies pakeistas 1982 m. liepos 27 d. Reglamentu (EEB) Nr. 2144/82 (OL L 227, p. 1).
(
5
)	Tai yra savanoriškas distiliavimas, kuriuo siekiama sumažinti prognozuojamą vyno perteklių norint pakelti kainas.
(
6
)	Nurodytas 4 išnašoje.
(
7
)	OL L 267, p. 16, iš dalies pakeistas 1983 m. vasario 7 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 311/83 (OL L 36, p. 6) ir 1983 m. rugpjūčio 9 d. Komisijos reglamentu (EEB) Nr. 2276/83 (OL L 219, p. 9).
(
8
)	Žr. preambulės aštuntą konstatuojamąją dalį.
(
9
)	Teisingumo Teismas 9 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą pripažino negaliojančia „tiek, kiek bet koks destiliuotojo termino sumokėti gamintojui minimalią supirkimo kainą nesilaikymas yra baudžiamas visos pagalbos netekimu“, žr. 1990 m. liepos 27 d. Sprendimą Lingenfelser (C-118/89, Rink. p. I-2637).
(
10
)	1978 m. vasario 20 d. Tarybos reglamentas dėl užstatų, depozitų ir garantijų, pateiktų pagal bendrąją žemės ūkio politiką ir vėliau negrąžintų, kreditavimo (OL L 50, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 3 t., p. 197).
(
11
)	Akivaizdu, jog įvykiai, su kuriais susijęs šis apeliacinis skundas, vyko iki euro įvedimo. Kadangi tikėtina, jog skaitytojas kaip su vertės matu labiau yra susipažinęs su euru nei ITL, aš pateikiau šių sumų atitikmenį eurais, kad matytųsi, su kokio dydžio sumomis susijusi byla.
(
12
)	Pirmosios instancijos teismas pagalbos išmokėjimo schemą teisingai skirsto į du etapus, t. y. distiliuotojo atliekamas minimalios supirkimo kainos mokėjimas gamintojui ir intervencinės agentūros atliekamas tikrosios „Bendrijos pagalbos“ išmokėjimas distiliuotojui. Tačiau toliau savo sprendime Pirmosios instancijos teismas vartoja terminą „Bendrijos pagalba“ arba „pagalba“ apibūdindamas arba šiuos mokėjimus kartu, arba, dar konkrečiau, minimalios supirkimo kainos mokėjimą. Aš laikiausi tokio terminų vartojimo, kadangi iš konteksto aišku, kas turėta omeny.
(
13
)	Tai yra ieškovės šioje byloje, kitas vyno kooperatyvas ir vyno kooperatyvų konsorciumas.
(
14
)	Kiek galima spręsti iš Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų, tai buvo jų argumentacijos, pateiktos Corte di Cassazione, esmė.
(
15
)	EB 235 straipsnis suteikia Bendrijos teismui jurisdikciją spręsti ginčus, susijusius su žalos atlyginimu, numatytus EB 228 straipsnio antrojoje pastraipoje. Minėtoje pastraipoje nustatyta, jog deliktinės atsakomybės atveju „Bendrija pagal bendrus valstybių narių įstatymams būdingus principus atlygina bet kokią žalą, kurią, eidami savo pareigas, padaro jos institucijos ar jų tarnautojai“.
(
16
)	Pirmosios instancijos teismo sprendimo 58–84 punktai.
(
17
)	85 punktas.
(
18
)	109 ir 110 punktai.
(
19
)	1984 m. balandžio 12 d. Sprendimas (281/82, Rink. p. 1969, 11 punktas).
(
20
)	87 ir 88 punktai.
(
21
)	115–117 punktai.
(
22
)	Žr. sprendimo 77 punktą.
(
23
)	118 punktas.
(
24
)	120 punktas.
(
25
)	131–133 punktai.
(
26
)	134 ir 135 punktai; žr. šios išvados 18 ir 24 punktus.
(
27
)	136–139 punktai.
(
28
)	142 punktas.
(
29
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 144 punkte pateikiamą teisinio konteksto išaiškinimą.
(
30
)	143–147 punktai.
(
31
)	1982 m. sausio 27 d. Sprendimas Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją (256/80, 257/80, 265/80, 267/80 ir 5/81, Rink. p. 85, 10 punktas).
(
32
)	Ten pat.
(
33
)	Komisija remiasi 1997 m. balandžio 16 d. Sprendimu Hartmann prieš Tarybą ir Komisiją (T-20/94, Rink. p. II-595, 109 ir paskesni punktai), o dėl ankstesnio EAEB Teisingumo Teismo statuto – Sprendimu Autosalone Ispra dei Fratelli Rossi prieš Komisiją (C-136/01, Rink. p. I-6565, ypač 31 ir 56 punktai).
(
34
)	1985 m. lapkričio 7 d. Sprendimas (145/83, Rink. p. 3539).
(
35
)	Žr. sprendimo 139 ir 140 punktus.
(
36
)	1976 m. birželio 15 d. Sprendimas Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją ir Tarybą (56/74–60/74, Rink. p. 711, 6 punktas); 1985 m. sausio 29 d. Sprendimas Binderer prieš Komisiją (147/83, Rink. p. 257, 19 punktas) ir 1987 m. sausio 14 d. Sprendimas Zuckerfabrik Benburg ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją (281/84, Rink. p. 49, 14 punktas).
(
37
)	Pirmosios instancijos teismo sprendimo 178 punktas.
(
38
)	179 punktas.
(
39
)	Nurodytas šios išvados 9 išnašoje.
(
40
)	Žr., pvz., 11 ir 13 punktus.
(
41
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 141 punktą.
(
42
)	Kaip matyti iš daugelio Teisingumo Teismo sprendimų, kuriuose jis patvirtino Komisijos atliktą EŽŪOGF suteiktos paramos panaikinimą, remdamasis tuo, kad atitinkama valstybė narė neužtikrino šių sąlygų laikymosi.
(
43
)	Net jei dėl to kyla abejonių, būtina pažymėti, jog Komisija neginčijo Pirmosios instancijos teismo sprendimo iš esmės. Todėl nebūtų nei tinkama, nei teisėta, remiantis Teisingumo Teismo galia peržiūrėti bylas apeliacine tvarka, abejoti Pirmosios instancijos teismo atliktu teisės aktų aiškinimu.
(
44
)	Žr. šios išvados 26 punktą.
(
45
)	151–178 punktai, o ypač 164–172, žr. išsamius argumentus dėl pagrįstumo. Pažymėtina, jog Komisija nesiekė ginčyti Pirmosios instancijos teismo sprendimo iš esmės. Ji ginčija tik senaties termino skaičiavimą.
(
46
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 31–33 punktus.
(
47
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 89 punktą. Pirmosios instancijos teismas 118 punkte įtikinamai paaiškina, jog ieškovės negalėjo pasinaudoti veiksminga teismine apsauga nacionaliniame teisme. Tai išvada, su kuria (atsižvelgiant į daugiau nei dešimt metų trukusį bylos nagrinėjimą nacionaliniuose teismuose) sunku nesutikti. Tačiau nėra aišku, jog tai būtų buvę taip pat akivaizdu, jei ieškinys pirmiausia būtų pateiktas ne nacionaliniam teismui, bet Pirmosios instancijos teismui.
(
48
)	Sprendimo Birra Wührer ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją, nurodyto 31 išnašoje, 10 punktas.
(
49
)	Žr. 131 punktą.
(
50
)	Žr. generalinio advokato M. Darmon pastabas atitinkamame kontekste dėl Reglamento Nr. 2499/82 9 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje įtvirtintos sankcijos proporcingumo: „Neįmanoma neabejoti susidūrus su šiuo savotišku aiškiai įtvirtintų sankcijų ir sankcijų, kurios yra numanomos, mišiniu ir sugretinus pagrindines ir šalutines pareigas, už kurių neįvykdymą baudžiama vienodai griežtai, t. y. atimant bet kokią galimybę gauti pagalbą <…>“ (išvados byloje Lingenfelser, nurodytoje 9 išnašoje, 27 punktas).
(
51
)	Žr. šios išvados 30 ir 32 bei 109 punktus.
(
52
)	Nurodytas 34 išnašoje.
(
53
)	Būtent Adams pateiktų užrašų retušuotų kopijų atidavimas Roche darbuotojams, iš kurių Roche sugebėjo identifikuoti Adams kaip pagrindinį įtariamąjį byloje, kuri buvo pradėta Šveicarijos prokuratūroje pagal Roche skundą, lėmė Adams sulaikymą ir suteikė Šveicarijos policijai ir teismams svarbių įrodymų prieš jį.
(
54
)	Sprendimo 50 ir 51 punktai.
(
55
)	Žr. šios išvados 30 ir 32 punktus.
(
56
)	1996 m. vasario 16 d.: žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo, nurodyto šios išvados 34 punkte, 38 punktą.
(
57
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 39 ir 40 punktus.
(
58
)	Turiu omeny, jog ieškovėms buvo žinoma apie tai, kad prarasto užstato sumą AIMA kažkada sumokės Komisijai ir ji bus įtraukta į EŽŪOGF apskaitą. Pagrindinėje byloje jos tikėjosi, kad užstatas bus grąžintas ir (arba) kad nacionalinį teismą bus galima įtikinti priimti kitokį sprendimą, dėl kurio joms būtų išmokėta pagalba. Atsižvelgdama į išdėstytus pagrindus, pritariu, jog buvo objektyvus pagrindas bandyti tai daryti. Tačiau manau, kad ieškinys prieš AIMA dėl nepagrįsto praturtėjimo yra veikiau beviltiškas bandymas.
(
59
)	Žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimo 129 ir 130, ir 149 punktus. Tikslus ieškovių nuostolių dydis galėjo būti nustatytas tik kai, pasibaigus bankroto procedūrai 2000 m. joms, kaip privilegijuotoms kreditorėms, buvo padengta dalis jų nepatenkintų skolinių reikalavimų DAI atžvilgiu.