62024CC0076
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2025 m. kovo 27 d. (
1
)
Byla C-76/24
Tradeinn Retail Services S. L.
prieš
PH
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Intelektinė nuosavybė – Nacionaliniai prekių ženklai – Direktyva (ES) 2015/2436 – 10 straipsnio 3 dalies b punktas – Prekių ženklo sukeliamos pasekmės – Teisė uždrausti visiems tretiesiems asmenims sandėliuoti prekes siekiant jas siūlyti ar teikti rinkai – Sąvoka „prekių sandėliavimas“– Prekių sandėliavimas kitoje valstybėje narėje – Teritoriškumo principas – Prekyba internetu – Prekių išsiuntimas į valstybę narę, kurioje taikoma prekių ženklo apsauga“
Įžanga
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Direktyvos (ES) 2015/2436 (
2
) 10 straipsnio 3 dalies b punkto išaiškinimo.
2.
Šį prašymą pateikė Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), kuris po pirmosios instancijos teismo ir apeliacinės instancijos teismo sprendimų turi priimti galutinį sprendimą, nagrinėdamas vokiškų nardymo reikmenų prekių ženklų savininko PH ir Ispanijoje įsteigtos bendrovės Tradeinn Retail Services S. L. (toliau – TRS) ginčą dėl ieškinio, kuriuo prašoma nutraukti šių prekių ženklų naudojimą.
3.
Teisingumo Teismas turės išnagrinėti klausimą dėl teisių, susijusių su nacionaliniu prekių ženklu, saugomu vienos valstybės narės teritorijoje, kai šiuo prekių ženklu pažymėtas prekes kitoje valstybėje narėje sandėliuoja tretieji asmenys, siekdami jas siūlyti arba išleisti į rinką valstybėje narėje, kurioje taikoma prekių ženklo apsauga.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
4.
Direktyvos 2015/2436 10 straipsnyje „Prekių ženklo suteikiamos teisės“ nurodyta:
„1.   Prekių ženklo registracija suteikia savininkui išimtines teises į tą ženklą.
2.   Nedarydamas poveikio savininkų teisėms, įgytoms iki įregistruoto prekių ženklo paraiškos padavimo datos arba prioriteto datos, to įregistruoto prekių ženklo savininkas turi teisę uždrausti visoms trečiosioms šalims, neturinčioms jo sutikimo, vykdant komercinę veiklą naudoti bet kokį žymenį prekėms ar paslaugoms žymėti, kai:
a)
žymuo yra tapatus prekių ženklui ir juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas;
b)
žymuo yra tapatus prekių ženklui arba į jį panašus ir juo žymimos prekės ar paslaugos yra tapačios prekėms ar paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas, arba į jas panašios, jeigu yra tikimybė suklaidinti dalį visuomenės; tikimybė suklaidinti apima tikimybę susieti žymenį su prekių ženklu;
c)
žymuo yra tapatus prekių ženklui arba į jį panašus, nepriklausomai nuo to, ar juo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios, panašios ar nėra panašios į tas, kurioms prekių ženklas buvo įregistruotas, jeigu pastarasis turi reputaciją valstybėje narėje ir jeigu dėl to žymens naudojimo be tinkamos priežasties nesąžiningai pasinaudojama prekių ženklo pranašumais [reputacija] arba pažeidžiamas skiriamasis prekių ženklo požymis ar pakenkiama jo reputacijai.
3.   Vadovaujantis 2 dalies nuostatomis, visų pirma galima uždrausti:
<…>
b)
siūlyti žymeniu pažymėtas prekes, išleisti jas į rinką arba tais tikslais sandėliuoti arba siūlyti ar teikti juo pažymėtas paslaugas;
<…>
e)
naudoti žymenį komercinės veiklos dokumentuose ir reklamoje;
<…>“.
Vokietijos teisė
5.
1994 m. spalio 25 d.Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen –Markengesetz (Prekių ženklų ir kitų skiriamųjų žymenų apsaugos įstatymas) (BGBl. 1994 I, p. 3082), iš dalies pakeisto 2018 m. gruodžio 11 d.Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (ES) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (Įstatymas, kuriuo Direktyva 2015/2436 perkeliama į nacionalinę teisę) (BGBl. 2018 I, p. 2357) (toliau – MarkenG), 14 straipsnio „Prekių ženklo savininko išimtinė teisė, teisė perleisti, teisė į žalos atlyginimą“ 1–3 dalimis siekiama perkelti Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 1–3 dalis į nacionalinę teisę.
6.
Pagal MarkenG 14 straipsnio 2 dalies pirmo sakinio 1 punktą tretiesiems asmenims be prekių ženklo savininko sutikimo draudžiama vykdant komercinę veiklą naudoti bet kokį žymenį, tapatų prekių ženklui, kuriuo žymimos prekės arba paslaugos yra tapačios toms prekėms arba paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra apsaugotas.
7.
Pagal MarkenG 14 straipsnio 3 dalies 2 ir 6 punktus, jei tenkinamos šio straipsnio 2 dalyje nurodytos sąlygos, visų pirma draudžiama siūlyti tokiu žymeniu pažymėtas prekes, išleisti jas į rinką arba tais tikslais turėti (sandėliuoti), taip pat naudoti tokį žymenį komercinės veiklos dokumentuose arba reklamoje.
8.
Pagal MarkenG 14 straipsnio 5 dalį asmeniui, kuris naudoja žymenį pažeisdamas 2–4 dalis, prekių ženklo savininkas gali pareikšti ieškinį dėl veiksmų nutraukimo, jei kyla pakartotinio pažeidimo rizika. Ši teisė taip pat suteikiama, kai pažeidimas gali būti padarytas pirmą kartą.
Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
9.
PH priklauso du vaizdiniai Vokietijos prekių ženklai, kuriuose yra žodinių elementų, įregistruoti, be kita ko, „nardymo aparatams, nardymo kostiumams, nardymo pirštinėms, nardymo kaukėms ir nardymo kvėpavimo aparatams“, ir jie atrodo taip:
10.
Ispanijoje įsteigta TRS savo interneto svetainėje www.scubastore.com ir prekybos platformoje www.amazon.de reklamavo nardymo įrangą ir siūlė ją pirkti naudodama PH prekių ženklus. Kai kuriose prekių nuotraukose buvo atvaizduotos prekės su šiais prekių ženklais. Viena iš tokių prekių buvo nardymo svarmenų maišelis, kurį PH nusipirko 2019 m. birželio 8 d., atlikdamas bandomąjį pirkimą, tačiau nei ant pačios jam pristatytos prekės, nei ant jos pakuotės nebuvo minėtų prekių ženklų.
11.
Pateikęs įspėjimą ir nesulaukęs jokios reakcijos, PH kreipėsi į Landgericht Nürnberg-Fürth (Niurnbergo-Fiurto apygardos teismas, Vokietija) su ieškiniu, juo prašė įpareigoti TRS vykdant komercinę veiklą nebenaudoti nagrinėjamų prekių ženklų Vokietijoje nardymo įrangai. Jis, be kita ko, prašė uždrausti TRS šiais žymenimis ženklinti nardymo įrangą, jos apipavidalinimo priemones arba pakuotę, siūlyti, gaminti, platinti ar kitaip išleisti į rinką šiais žymenimis pažymėtą nardymo įrangą, taip pat reklamuoti arba turėti ją minėtais tikslais. PH taip pat prašė priteisti iš TRS žalos atlyginimą, įpareigoti ją pateikti tam tikrą informaciją ir kompensuoti įspėjimo išlaidas su palūkanomis.
12.
TRS pripažino reikalavimą nebesiūlyti ir nebereklamuoti nagrinėjamais prekių ženklais pažymėtos nardymo įrangos ir pateikti tam tikrą informaciją, taip pat reikalavimą nustatyti jos pareigą šiuo tikslu atlyginti žalą.
13.
2022 m. vasario 3 d. sprendimu Landgericht Nürnberg-Fürth (Niurnbergo-Fiurto apygardos teismas) nustatė įpareigojimus TRS pagal jos pripažintą reikalavimų dalį ir taip pat priteisė PH naudai įspėjimo išlaidas kartu su palūkanomis. Likusi ieškinio dalis buvo atmesta.
14.
PH pateikus apeliacinį skundą, Oberlandesgericht Nürnberg (Niurnbergo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) sprendimo dalį, susijusią su įpareigojimu nutraukti veiksmus, papildė žodžiais „ir platinti arba pirmiau nurodytais tikslais turėti“ ir atmetė likusią apeliacinio skundo dalį.
15.
Kasaciniame skunde, pateiktame Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, TRS, be kita ko, ginčija Oberlandesgericht Nürnberg (Niurnbergo aukštesnysis apygardos teismas) sprendimą, kiek jis susijęs su nardymo įrangos turėjimu pažeidžiant PH prekių ženklus, ir prašo patvirtinti Landgericht Nürnberg-Fürth (Niurnbergo-Fiurto apygardos teismas) pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą.
16.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, MarkenG 14 straipsnio 2 dalyje ir 3 dalies 2 punkte nurodyto neteisėto turėjimo veiksmui būtinas materialinis elementas, t. y. teisę į prekių ženklą pažeidžiančių prekių turėjimas, ir tyčios elementas, t. y. siekis turėti prekę siekiant ją išleisti į rinką bet kuriuo teisiniu veiksmu, įskaitant jos siūlymą. Kadangi šiomis taisyklėmis siekiama perkelti Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalies a punktą ir 3 dalies b ir e punktus į nacionalinę teisę, jos turi būti aiškinamos taip, kad atitiktų šią direktyvą.
17.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės susijusios su materialiniu elementu. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal teritoriškumo principą, taikomą intelektinei nuosavybei, vokiškas prekių ženklas saugomas tik Vokietijos Federacinės Respublikos teritorijoje ir gali būti baudžiama tik už šioje teritorijoje atliktus veiksmus. Atsižvelgiant į šį principą, minėtam teismui kyla klausimas, ar nacionalinio prekių ženklo savininkas pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktą gali uždrausti trečiajam asmeniui užsienyje sandėliuoti jo prekių ženklą pažeidžiančias prekes, kurias jis turi siekdamas siūlyti šias prekes arba išleisti jas į rinką šalyje, kurioje prekių ženklas saugomas.
18.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad minėtą nuostatą galima aiškinti dviem būdais. Remiantis teritoriškumo principu, galima būtų manyti, kad asmuo, kuris sandėliuoja prekes užsienyje, nepažeidžia nacionalinio prekių ženklo, net jei jis sandėliuoja žymeniu pažymėtas prekes siekdamas siūlyti jas atitinkamoje nacionalinėje teritorijoje arba išleisti jas ten į rinką.
19.
Vis dėlto, kaip ir nurodo apeliacinės instancijos teismas, būtų galima manyti ir taip, jog tam, kad būtų pažeistas nacionalinis prekių ženklas, pakanka, kad atitinkamos prekės būtų sandėliuojamos užsienyje turint tikslą jas siūlyti arba išleisti į rinką pažymėtas žymeniu prekių ženklo apsaugos valstybėje. Grįsdamas tokį aiškinimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi Teisingumo Teismo sprendimu (
3
), kuriame autorių teisių klausimu jis nusprendė, kad užsienyje atlikti veiksmai taip pat gali pažeisti teisę, saugomą tik nacionalinėje teritorijoje.
20.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar sąvoka „sandėliuoti“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktą („besitzen“ versijoje vokiečių kalba), reiškia galimybę faktiškai gauti prieigą prie prekių ženklą pažeidžiančių prekių, ar pakanka turėti galimybę daryti įtaką asmeniui, faktiškai turinčiam prieigą prie šių prekių.
21.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Vokietijos teisėje sąvoka „Besitz“ yra plati ir apima tiek „tiesioginį turėjimą“, tiek „netiesioginį turėjimą“. „Tiesioginis turėjimas“ reiškia faktinės daikto kontrolės įgijimą ir baigiasi, kai savininkas atsisako šios faktinės kontrolės arba ją praranda. Tačiau kai kažkas turi daiktą dėl ryšio, dėl kurio jam suteikiama arba tam tikram laikotarpiui nustatoma teisė ar pareiga disponuoti tuo daiktu kito asmens atžvilgiu, pastarasis laikomas netiesioginiu turėtoju. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia prekybos internetu pavyzdį, kai pardavėjas, būdamas siuntėjas, tuo momentu, kai prekės perduodamos logistikos paslaugų teikėjui, užtikrinančiam pardavėjo prekės nugabenimą pirkėjui, tampa netiesioginiu turėtoju, o minėtas vežėjas tampa tiesioginiu turėtoju.
22.
Taigi, jeigu pagal Vokietijos teisę TRS galėtų būti laikomas netiesioginiu turėtoju, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas apima atvejus, kai daiktą turi tretieji asmenys. Šiuo klausimu jis remiasi generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvada byloje Coty Germany (
4
), iš kurios matyti, kad sąvoka „turėjimas“ vartojama ne visose Reglamento (ES) 2017/1001 (
5
) 9 straipsnio kalbinėse versijose, nes kai kuriose iš jų pirmenybė teikiama veiksmažodžiams ar daiktavardžiams, reiškiantiems prekių „sandėliavimą“, kuriam reikalinga tiesioginė prieiga prie prekių.
23.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Sąjungos teisę logistikos paslaugų teikėjo ar vežėjo atliktus veiksmus, kuriais pažeidžiama nacionalinė intelektinės nuosavybės teisė, jau leidžiama priskirti prekiautojui (
6
).
24.
Tokiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar nacionalinio prekių ženklo savininkas pagal [Direktyvos 2015/2436] 10 straipsnio 3 dalies b punktą gali reikalauti, kad asmeniui būtų uždrausta užsienyje turėti teises į prekių ženklą pažeidžiančias prekes siekiant tikslo jas siūlyti arba išleisti į rinką apsaugos šalyje?
2.
Ar apibrėžiant sąvoką „sandėliavimas“, kaip ji suprantama pagal [Direktyvos 2015/2436] 10 straipsnio 3 dalies b punktą, svarbi faktinės prieigos prie teises į prekių ženklą pažeidžiančių prekių galimybė, ar pakanka galimybės daryti poveikį asmeniui, kuris faktiškai turi prieigą prie tų prekių?“
25.
Rašytines pastabas pateikė vokiškų prekių ženklų savininkas ir Europos Komisija.
Analizė
26.
Pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 1 dalį prekių ženklo registracija suteikia savininkui išimtines teises, kuriomis remdamasis pagal šio 10 straipsnio 2 dalies a punktą toks savininkas turi teisę uždrausti visiems tretiesiems asmenims be jo sutikimo vykdant komercinę veiklą naudoti šiam prekių ženklui tapatų žymenį tapačioms prekėms ir paslaugoms, kurioms prekių ženklas yra įregistruotas, žymėti. Šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalyje pateikiamas neišsamus įvairių naudojimo būdų, kuriuos prekių ženklo savininkas gali uždrausti, sąrašas (
7
). Konkrečiai kalbant, šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies b punkte numatyta, kad įregistruoto prekių ženklo savininkas gali uždrausti siūlyti, išleisti į rinką arba tais tikslais sandėliuoti jo prekių ženklu pažymėtas prekes.
27.
Pirmiausia primenu, jog prekių ženklų apsaugai Sąjungoje būdinga tai, kad kartu egzistuoja kelios apsaugos sistemos. Viena vertus, Direktyva 2015/2436 Sąjungos teisės aktų leidėjas dėjo pastangas suderinti nacionalinės teisės aktus dėl prekių ženklų. Kita vertus, Reglamente 2017/1001 nustatyta vienoda prekių ženklų teisė, taikoma visoje Sąjungos teritorijoje. Sąjungos prekių ženklų teisė nepakeičia valstybių narių prekių ženklų teisės, bet papildo nacionalines apsaugos sistemas. Nacionaliniai prekių ženklai išlieka, nes jie reikalingi įmonėms, kurios nepageidauja apsaugoti savo prekių ženklų Sąjungos mastu (
8
).
28.
Taip pat primenu, kad pagal teritoriškumo principą (lex loci protectionis) prekių ženklas sukelia pasekmes tik toje valstybėje, kurioje tas prekių ženklas saugomas (
9
). Šis principas reiškia, kad būtent valstybės narės, kurioje prašoma prekių ženklo apsaugos, teisė nustato šios apsaugos sąlygas. Be to, nacionalinėje teisėje gali būti numatytos sankcijos tik už atitinkamoje nacionalinėje teritorijoje atliktus veiksmus. Tai reiškia, kad apskritai nacionalinio prekių ženklo savininkas negali remtis šia apsauga už tokios teritorijos ribų (
10
). Šis principas taip pat taikomas Sąjungos prekių ženklams, nes Sąjungos lygmeniu suteikiama apsauga paprastai neleidžia remtis apsauga už Sąjungos teritorijos ribų (
11
).
29.
Nagrinėjamu atveju dėl paties teritoriškumo principo diskusijų nekyla. Vis dėlto kyla klausimas, ar gali susiklostyti ypatingų situacijų, kai užsienyje atlikti veiksmai laikomi nacionalinės teisės į prekių ženklą pažeidimu, todėl šios teisės turėtojas gali remtis Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktu, kad uždraustų siūlyti, išleisti į rinką arba šiais tikslais sandėliuoti jo nacionaliniu prekių ženklu pažymėtas prekes. Dviem pateiktais prejudiciniais klausimais konkrečiai siekiama apibrėžti vieno iš šių veiksmų, kuriuos gali uždrausti saugomo prekių ženklo savininkas, t. y. „tais tikslais sandėliuoti [prekes]“, apimtį.
30.
Šiuo klausimu reikėtų pridurti, kad Teisingumo Teismas jau turėjo progą patikslinti, jog iš Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkto formuluotės matyti, kad sąvoka „tais tikslais sandėliuoti“ reiškia sandėliavimą turint tikslą siūlyti prekes arba išleisti jas į rinką. Vadinasi, tam, kad prekių, pažymėtų saugomam prekių ženklui tapačiais žymenimis, sandėliavimas galėtų būti laikomas šio žymens naudojimu, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 10 straipsnio 2 dalį, ir kad minėto prekių ženklo savininkas galėtų remtis savo teisėmis ir šios direktyvos 10 straipsnio 3 dalies b punktu, reikia, kad ekonominės veiklos vykdytojas pats siektų šioje nuostatoje numatyto tikslo, t. y. siūlyti prekes arba išleisti jas į rinką. Taigi prekių sandėliavimas siekiant jas išleisti į rinką yra veiksmas prieš išleidimą vartoti, kurį kaip tokį aiškiai nurodė Sąjungos teisės aktų leidėjas ir kuriam prekių ženklo savininkas gali prieštarauti (
12
).
Dėl pirmojo klausimo, susijusio su nacionalinės teisės į prekių ženklą pažeidimu dėl eksteritorialaus sandėliavimo
31.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinio prekių ženklo savininkas gali uždrausti trečiajam asmeniui užsienyje sandėliuoti jo prekių ženklą pažeidžiančias prekes siekiant siūlyti šias prekes šalyje, kurioje prekių ženklas yra saugomas, arba ten išleisti jas į rinką.
32.
Manau, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją į šį klausimą galima atsakyti teigiamai.
33.
Priimdamas sprendimą dėl pasiūlymų pirkti prekes, pažymėtas saugomam prekių ženklui tapačiu ar į jį panašiu žymeniu, arba dėl tokių prekių reklamos internetu, skirtos Sąjungoje esantiems vartotojams, Teisingumo Teismas nusprendė, kad normų, susijusių su prekių ženklo suteikiamų teisių apsauga, veiksmingumui būtų pakenkta, jei Sąjungoje įregistruotam prekių ženklui tapataus arba į jį panašaus žymens naudojimui jos būtų netaikomos vien todėl, kad taip siūlantis arba reklamuojantis prekes trečiasis asmuo yra įsisteigęs trečiojoje valstybėje, kad jo naudojamas interneto svetainės serveris yra tokioje valstybėje arba kad siūloma arba reklamuojama prekė yra trečiojoje valstybėje. Teisingumo Teismas nusprendė, kad prekių ženklo savininkas gali prieštarauti tokiam pardavimui, siūlymui pirkti ar reklamai pagal Pirmosios direktyvos 89/104 5 straipsnį arba Reglamento Nr. 40/94 9 straipsnį (
13
).
34.
Teisingumo Teismas pridūrė, kad vien interneto svetainės prieinamumo teritorijoje, kur prekių ženklas yra registruotas, nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog joje pateikiami pasiūlymai pirkti yra skirti šioje teritorijoje esantiems vartotojams. Nacionaliniai teismai kiekvienu konkrečiu atveju turi įvertinti, ar yra svarbūs rodikliai, į kuriuos atsižvelgiant galima daryti išvadą, kad teritorijoje, kur prekių ženklas registruotas, prieinamoje elektroninėje prekyvietėje paskelbtas pasiūlymas pirkti skirtas joje esantiems vartotojams, be kita ko, atsižvelgdami į tai, kad kartu su pasiūlymu pirkti pateikiama informacija apie geografines vietoves, į kurias pardavėjas yra pasirengęs siųsti prekę (
14
).
35.
Be to, tam tikrose bylose, susijusiose su priemonėmis, kuriomis intelektinės nuosavybės teisės turėtojas gali remtis, kai Sąjungoje parduodamos jo prekių ženklu pažymėtos prekės iš trečiosios valstybės, be kita ko, kai šios prekės siūlomos arba parduodamos tuo metu, kai prekėms taikoma išorinio tranzito procedūra arba muitinio sandėliavimo procedūra, Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad saugomos intelektinės nuosavybės teisės gali būti pažeistos, kai dar prieš atvežant prekes iš trečiųjų valstybių į teritoriją, kurioje taikoma ši apsauga, buvo vykdomas komercinis veiksmas, skirtas šios teritorijos vartotojams, kaip antai pardavimas arba siūlymas parduoti. Tokiu atveju prekių ženklo savininkas gali prieštarauti tokių prekių siūlymui ar pardavimui, jeigu toks siūlymas ar pardavimas būtinai apima šių prekių išleidimą į rinką Sąjungoje (
15
).
36.
Be to, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą baudžiamojoje byloje dėl bendrininkavimo be leidimo naudojant autorių teisių saugomus kūrinius komerciniais tikslais, nurodė, kad užsienyje vykdomi veiksmai gali pažeisti teisę, saugomą tik nacionalinėje teritorijoje. Sprendime Donner Teisingumo Teismas konstatavo, kad prekiautojas, kuris reklamą skiria konkrečioje valstybėje narėje gyvenantiems visuomenės nariams ir sukuria ar suteikia jiems naudotis konkrečią pristatymo sistemą ir mokėjimo būdą arba leidžia tai padaryti trečiajam asmeniui, o dėl to minėti visuomenės nariai gali gauti kūrinių, kuriems šioje valstybėje narėje taikoma autorių teisių apsauga, kopijų, jis valstybėje narėje, į kurią prekės pristatomos, atlieka veiksmą, kuriuo pažeidžiama minėta teisė (
16
).
37.
Be to, byloje, susijusioje su valstybių narių teismų jurisdikcija galimo autorių turtinių teisių pažeidimo atveju, Teisingumo Teismas nusprendė, kad valstybės narės, kurioje užtikrinamos autorių turtinės teisės, teismai turi nagrinėti kaltinimus šių teisių pažeidimu, net jei galimas šių teisių pažeidimas būtų padarytas kitoje valstybėje narėje atliktais veiksmais, kai galima žala gali atsirasti teismo, į kurį kreiptasi, veiklos teritorijoje (
17
).
38.
Iš visos šios jurisprudencijos matyti, kad svarbiausias aspektas, leidžiantis nustatyti, ar intelektinės nuosavybės teisės turėtojas gali ja remtis užsienyje atliktų veiksmų atžvilgiu, iš esmės yra tas, kad šie veiksmai, kaip antai atitinkamų prekių pardavimas, siūlymas pirkti ar išleidimas į rinką, yra nukreipti į vartotojus, esančius teritorijoje, kurioje saugoma atitinkama intelektinės nuosavybės teisė.
39.
Neatsižvelgiant į konkrečias tų sprendimų aplinkybes, argumentai, susiję su intelektinės nuosavybės teisės turėtojui prieinamomis teisių gynimo priemonėmis esant galimam šios teisės pažeidimui dėl užsienyje atliktų veiksmų už teritorijos, kurioje saugoma minėta teisė, ribų, yra universalaus pobūdžio, todėl, manau, juos galima pritaikyti šioje byloje.
40.
Analogiškai šioje byloje reikia išvengti to, kad trečiasis asmuo, be šio prekių ženklo savininko sutikimo naudojęs nacionaliniam prekių ženklui tapatų žymenį prekėms, tapačioms toms, kurioms įregistruotas šis prekių ženklas, galėtų prieštarauti Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkto taikymui ir taip pakenkti šios nuostatos veiksmingumui, remdamasis prekių sandėliavimo vieta, kai ketina siūlyti jas arba išleisti jas į rinką teritorijoje, kurioje šis prekių ženklas saugomas.
41.
Kadangi prekių sandėliavimas siekiant jas siūlyti ar išleisti į rinką yra vienas iš naudojimo būdų, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalį, kurį prekių ženklo savininkas gali uždrausti, aiškiai nurodytų šios nuostatos 3 dalies b punkte, manau, kad nacionalinio prekių ženklo savininkas, remdamasis jam prekių ženklo suteikta išimtine teise, turi turėti galimybę jam prieštarauti.
42.
Taigi Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad juo užtikrinama nacionalinio prekių ženklo apsauga nuo prekės, kuria pažeidžiamos teisės į šį prekių ženklą, sandėliavimo už jo apsaugos teritorijos ribų, jeigu sandėliuojama siekiant siūlyti tokią prekę arba išleisti ją į rinką šalyje, kurioje šis prekių ženklas saugomas.
43.
Vadinasi, kadangi turi būti reikšmingas ryšio su nacionaline teritorija, kurioje prekių ženklas saugomas, veiksnys, toks minėtos nuostatos aiškinimas atitinka teritoriškumo principą. Jis taip pat atitinka Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją, kurioje ne kartą pažymėta, kad išimtinė prekių ženklo savininko teisė buvo suteikta tam, kad jis galėtų apsaugoti savo, kaip prekių ženklo savininko, specifinius interesus, t. y. užtikrinti, kad prekių ženklas galėtų atlikti savo funkcijas. Naudotis šia teise galima tik tais atvejais, kai trečiajam asmeniui naudojant žymenį padaroma arba galėtų būti padaryta žala prekių ženklo funkcijoms, tarp jų – esminei prekių ženklo funkcijai garantuoti vartotojui ar galutiniam naudotojui prekių ženklu pažymėtos prekės kilmės tapatumą, kad jis galėtų neklysdamas atskirti šią prekę nuo kitos kilmės prekių (
18
).
44.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, darau išvadą, jog Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad nacionalinio prekių ženklo savininkas gali uždrausti trečiajam asmeniui kitoje valstybėje narėje sandėliuoti jo prekių ženklą pažeidžiančias prekes, skirtas siūlyti šalyje, kurioje prekių ženklas saugomas, arba išleisti jas į rinką toje šalyje.
Dėl antrojo klausimo, susijusio su sąvoka „sandėliavimas“
45.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad būtų pripažintas sandėliavimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, reikalaujama faktinės prieigos prie prekių ženklą pažeidžiančių prekių, o gal pakanka galimybės daryti poveikį asmeniui, kuris faktiškai turi prieigą prie tų prekių.
46.
Atsižvelgiant į sąvokos „Besitz“ reikšmę Vokietijos teisėje, kaip matyti iš šios išvados 21 punkto, prejudicinį klausimą reikia suprasti taip, kad juo siekiama išsiaiškinti, ar sandėliavimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktą („besitzen“ versijoje vokiečių kalba), apima tik prekių „faktinės kontrolės įgijimą“, todėl baigiasi, kai sandėliuotojas nebeturi galimybės faktiškai prieiti prie šių prekių, o gal, kaip pagal Vokietijos teisę, jis taip pat apima situaciją, kai asmuo „suteikia“ arba „nustato“ trečiajam asmeniui šių prekių „turėjimo teisę ar pareigą“, todėl šis asmuo turi lemiamą įtaką tam trečiajam asmeniui sprendžiant dėl šių prekių paskirties.
47.
Pagal suformuotą jurisprudenciją tiek iš reikalavimo vienodai taikyti Sąjungos teisę, tiek iš lygybės principo matyti, kad tuo atveju, kai Sąjungos teisės nuostatoje nedaroma aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, kuri leistų nustatyti jos reikšmę ir taikymo sritį, ji visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, o to turi būti siekiama atsižvelgiant į šios nuostatos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (
19
).
48.
Be to, dėl būtinybės vienodai aiškinti skirtingas Sąjungos teisės nuostatos kalbines versijas taip pat reikalaujama, kad, esant neatitikimų tarp jų, nagrinėjama nuostata būtų aiškinama atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, bendrą struktūrą ir tikslą (
20
).
49.
Vis dėlto Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkte nėra jokios nuorodos į valstybių narių teisę jos reikšmei ir taikymo sričiai nustatyti, o palyginus šios nuostatos versijas skirtingomis kalbomis matyti, kad jose yra tam tikrų skirtumų.
50.
Kaip teisingai pažymėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismas nagrinėjo „sandėliavimo“ sąvoką Sprendime Coty Germany. Toje byloje, be kita ko, reikėjo nustatyti, ar prekių, kuriomis pažeidžiamos teisės į prekių ženklą, laikymas sandėlyje, nesiūlant jų pirkti arba neišleidžiant į rinką, taip pat neketinant siūlyti jų pirkti arba išleisti į rinką, gali būti laikomas prekių ženklo „naudojimu“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 ir 2 dalis ir Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 1 ir 2 dalis, ir visų pirma šių prekių „sandėliavimu“ siekiant jas siūlyti arba išleisti į rinką, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 2 dalies b punktą, kurio esmė pakartota Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 3 dalies b punkte (
21
).
51.
Šiuo klausimu generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona teisingai konstatavo, kad sąvoka „sandėliavimas“ vartojama ne visose Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 3 dalies b punkto kalbinėse versijose. Pavyzdžiui, versijoje prancūzų kalba („détenir“) ir versijoje vokiečių kalba („besitzen“) vartojami žodžiai, tiesiogiai susiję su teisiniu possessio („turėjimas“) institutu. Kitose kalbinėse versijose, kaip antai ispanų, italų, portugalų, anglų ir švedų kalbomis („almacenarlos“, „stoccaggio“, „armazená-los“, „stocking“ ir „lagra“), pirmenybė teikiama veiksmažodžiams ar daiktavardžiams, reiškiantiems prekių sandėliavimą (
22
).
52.
Nors Sprendime Coty Germany Teisingumo Teismui galiausiai nereikėjo nuspręsti, ką konkrečiai reiškia sąvoka „sandėliavimas“, kaip ji suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 3 dalies b punktą, ir jis daugiausia dėmesio skyrė sandėliavimo „siekiant siūlyti prekes ar išleisti jas į rinką“ komerciniam tikslui, tame sprendime ir Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pateikiamos naudingos gairės atsakant į šioje byloje pateiktą klausimą.
53.
Kaip minėta šios išvados 30 punkte, prekių, pažymėtų saugomu prekių ženklu, sandėliavimas yra vienas iš prekių ženklo „naudojimo“ būdų, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalį arba Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalį, kurių neišsamus sąrašas pateiktas šių nuostatų 3 dalyje ir kuriuos Europos Sąjungos prekių ženklo arba nacionalinio prekių ženklo savininkas gali uždrausti, jeigu tokiu sandėliavimu siekiama siūlyti prekes arba išleisti jas į rinką.
54.
Teisingumo Teismas jau turėjo progą pažymėti, kad pagal įprastą reikšmę žodis „naudoti“ reiškia aktyvius veiksmus ir tiesioginę ar netiesioginę veiksmo, reiškiančio naudojimą, kontrolę. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 2 dalyje, taip pat Direktyvos 2008/95 5 straipsnio 3 dalyje, kurių esmė pakartota Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalyje ir kuriose neišsamiai išvardyti naudojimo būdai, kuriuos prekių ženklo savininkas gali uždrausti, nurodyti tik aktyvūs trečiojo asmens veiksmai (
23
). Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas priminė, kad Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio ir Direktyvos 2008/95 5 straipsnio tikslas yra suteikti Sąjungos prekių ženklo arba nacionalinio prekių ženklo savininkui teisinę priemonę, leidžiančią jam uždrausti ir taip nutraukti bet kokį šio prekių ženklo naudojimą, kurį trečiasis asmuo atlieka be šio savininko sutikimo. Vis dėlto tik trečiasis asmuo, kuris tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja veiksmą, reiškiantį naudojimą, gali faktiškai nutraukti tokį naudojimą ir laikytis minėto draudimo (
24
).
55.
Taigi Teisingumo Teismas nagrinėjo įvairias situacijas, kai paslaugas teikiantis trečiasis asmuo (elektroninės prekyvietės valdytojas, reklamos skelbėjas ar sandėlio savininkas) naudojo kito asmens prekių ženklą atitinkantį žymenį, ir siekė nustatyti, ar šis trečiasis asmuo gali būti laikomas „naudojančiu“ minėtą žymenį.
56.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad elektroninių prekyviečių valdytojai, kurie siūlo sandėliavimo paslaugas pardavėjams, veikiantiems šiose prekyvietėse, ir kurie nesiekia patys siūlyti savo sandėliuojamų prekių arba patys išleisti jų į rinką, nenaudoja ant jų sandėliuojamų prekių esančių žymenų. Teisingumo Teismo teigimu, tai, kad sukuriamos žymeniui naudoti būtinos techninės sąlygos ir gaunamas atlygis už šią paslaugą, nebūtinai reiškia, kad asmuo, kuris teikia šią paslaugą, pats naudoja minėtą žymenį. Išskyrus atvejus, kai tarp nagrinėjamo žymens ir paslaugas teikiančio trečiojo asmens teikiamų paslaugų yra ryšys, tokį naudojimą atlieka paslaugų teikėjo klientai (
25
).
57.
Be to, Teisingumo Teismo teigimu, reklamos davėjui negali būti priskirtas žymens naudojimas, jeigu reklaminius skelbimus paskelbia kiti ekonominės veiklos vykdytojai, kaip antai reklaminių interneto svetainių valdytojai, kai jie viršija aiškius reklamos davėjo nurodymus, kuriais siekiama išvengti tokio naudojimo, arba kai reklamos davėjas neturi jokių tiesioginių ar netiesioginių ryšių su jais ir kai jie veikia ne pagal šio reklamos davėjo užsakymą ir ne jo naudai, bet savo iniciatyva ir savo vardu. Taigi Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama taip, kad asmuo, nepaisant jo elgesio, gali būti laikomas asmeniškai naudojančiu kitam asmeniui priklausančiam prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį vien dėl to, kad dėl tokio naudojimo jis gali gauti ekonominės naudos (
26
).
58.
Dėl sandėlininko, kuris tik saugo prekes trečiajam asmeniui, įprastai vykdydamas savo veiklą, Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad tai, jog jis teikia kitam asmeniui priklausančiu prekių ženklu pažymėtų prekių sandėliavimo paslaugą, nėra žymens „naudojimas“. Taigi tarpininkai, kaip antai sandėlių valdytojai, teikiantys paslaugas savo klientams, nėra atsakingi už teisių į prekių ženklą pažeidimus, kuriuos jie gali padaryti, kai nenaudoja prekių ženklo nei savo komerciniuose pranešimuose, nei vykdydami ekonominę veiklą. Tačiau kitaip yra kalbant apie ekonominės veiklos vykdytoją, kuris perduoda šiam sandėlininkui ir sandėliuoja prekes, pažymėtas prekių ženklu, kurio savininkas jis nėra, siekdamas išleisti jas į rinką. Toks ekonominės veiklos vykdytojas turi būti laikomas „tais tikslais [sandėliuojančiu]“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktą. Jeigu būtų atvirkščiai, 3 dalyje nurodyti sandėliavimo turint tikslą išleisti į rinką veiksmai, paprastai atliekami be tiesioginio kontakto su galimais vartotojais, negalėtų būti laikomi „naudojimu“, kaip tai suprantama pagal minėtą straipsnį, todėl negalėtų būti uždrausti, nors Sąjungos teisės aktų leidėjas juos aiškiai nurodė kaip galimus uždrausti (
27
).
59.
Taigi siekdamas nustatyti, ar trečiasis asmuo naudoja saugomam prekių ženklui tapatų ar į jį panašų žymenį, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 2 dalį, Teisingumo Teismas atskyrė paslaugų teikėjus pagal jų siūlomas paslaugas ir atliekamus veiksmus. Tokiu žymeniu trečiasis asmuo nesinaudoja, kai vien siūlo techninį sprendimą, reikalingą tam, kad būtų galima naudoti žymenį, arba kai imasi pasyvių veiksmų, tiesiogiai ar netiesiogiai nekontroliuodamas veiksmo, kuriuo pasireiškia naudojimas (
28
). Ir priešingai, naudojimas, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, yra tuo atveju, kai aptariamas trečiasis asmuo tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuoja veiksmą, kuriuo pasireiškia draudžiamas naudojimas. Tai gali būti pardavėjas, kuris naudojasi elektroninėmis prekyvietėmis tam, kad siūlytų arba išleistų į rinką prekes, pažymėtas jam nepriklausančiu prekių ženklu, arba net ekonominės veiklos vykdytojas, kuris perduoda tokias prekes sandėlininkui, siekdamas jas išleisti į rinką, ir naudoja saugomą prekių ženklą savo komerciniuose pranešimuose (
29
).
60.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad, pirma, „sandėliavimas“ siekiant siūlyti prekes ar išleisti jas į rinką, yra vienas iš Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkte aiškiai nurodytų naudojimo būdų, kurį saugomo prekių ženklo savininkas gali uždrausti. Antra, Teisingumo Teismas iš esmės jau yra nurodęs, kad ekonominės veiklos vykdytojas, kuris perduoda sandėlininkui prekes, pažymėtas jam nepriklausančiu prekių ženklu, siekdamas išleisti jas į rinką, naudoja šį prekių ženklą ir sandėliuoja prekes, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Taigi manau, kad pagal Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktą saugomo nacionalinio prekių ženklo savininkui suteikiama teisė pareikšti ieškinį visiems tretiesiems asmenims, kurie tiesiogiai ir netiesiogiai kontroliuoja šį sandėliavimą.
61.
Taigi prekių sandėliavimas siekiant jas siūlyti ar išleisti į rinką turi būti suprantamas kaip apimantis kiekvieną atvejį, kai saugomo prekių ženklo savininko nurodytas trečiasis asmuo pats sandėliuoja prekes, kad jas siūlytų arba išleistų į rinką teritorijoje, kurioje prekių ženklas yra saugomas, arba kai šias prekes šio trečiojo asmens vardu tais tikslais saugo kitas asmuo, ir jeigu šis trečiasis asmuo daro lemiamą įtaką tam kitam asmeniui, nes gali net ir netiesiogiai spręsti dėl šių prekių likimo.
62.
Toks Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkto aiškinimas taip pat atitinka šios direktyvos 10 straipsnio tikslą suteikti prekių ženklo savininkui teisinę priemonę, leidžiančią jam uždrausti ir nutraukti bet kokį jo prekių ženklo naudojimą, kurį trečiasis asmuo atlieka be jo sutikimo. Kaip teisingai nurodo Komisija, toks aiškinimas leidžia užtikrinti veiksmingą apsaugą prekių ženklo savininkui. Priešingu atveju trečiasis asmuo, kuris netiesiogiai vykdo kontrolę per kitą asmenį, galėtų išvengti Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punkto teisinių pasekmių, nors kontroliuoja, kad ir netiesiogiai, prekę, siekdamas ją siūlyti arba išleisti į rinką saugomoje teritorijoje.
63.
Taigi darau išvadą, jog Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 3 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad sandėliavimas, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, apima galimybę daryti lemiamą įtaką asmeniui, turinčiam faktinę prieigą prie prekių, siekiant net ir netiesiogiai nuspręsti dėl šių prekių likimo.
Išvada
64.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2015/2436 valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti 10 straipsnio 3 dalies b punktas
turi būti aiškinamas taip:
–
nacionalinio prekių ženklo savininkas gali uždrausti trečiajam asmeniui kitoje valstybėje narėje sandėliuoti jo teises į prekių ženklą pažeidžiančias prekes, siekiant tokias prekes siūlyti šalyje, kurioje prekių ženklas yra apsaugotas, arba išleisti jas į tos šalies rinką;
–
sandėliavimas, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, apima galimybę daryti lemiamą įtaką asmeniui, turinčiam faktinę prieigą prie prekių, siekiant net ir netiesiogiai nuspręsti dėl šių prekių likimo.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 336, 2015, p. 1).
(
3
)	2012 m. birželio 21 d. Sprendimas Donner (C‑5/11, toliau – Sprendimas Donner, EU:C:2012:370, 30 punktas).
(
4
)	C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46 ir 47 punktai.
(
5
)	2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1)
(
6
)	Žr. Sprendimą Donner (27 punktas).
(
7
)	Žr. 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Merck Sharp & Dohme ir kt. (C‑224/20, toliau – Sprendimas Merck Sharp & Dohme ir kt., EU:C:2022:893, 112 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2022 m. lapkričio 17 d. Sprendimą Impexeco ir PI Pharma (C‑253/20 ir C‑254/20, EU:C:2022:894, 44 punktas).
(
8
)	Šiuo klausimu žr. Reglamento 2017/1001 5–8 konstatuojamąsias dalis. Taip pat žr. 2012 m. kovo 22 d. Sprendimą Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 30 ir 31 punktai) ir generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 31–33 punktai).
(
9
)	Žr. Reglamento 2017/1001 5 konstatuojamąją dalį; taip pat žr. generalinio advokato N. Jääskinen išvadą byloje Génesis (C‑190/10, EU:C:2011:202, 29 punktas) ir, be kita ko, Wertheimer, H. W., „The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries“, International and Comparative Law Quarterly, 1967, vol. 16, no3, p. 630, ir Dinwoodie, G. B., „Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model“, Notre Dame Law Review, 2017, 92 t., no4, p. 1673.
(
10
)	Šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 22 d. Sprendimą IHT Internationale Heiztechnik ir Danzinger (C‑9/93, EU:C:1994:261, 22 punktas) ir 2012 m. balandžio 19 d. Sprendimą Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220, 25 punktas).
(
11
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 7 d. Sprendimą Coca‑Cola / EUIPO – Mitico (Master) (T‑61/16, EU:T:2017:877, 81 punktas) ir 2022 m. gruodžio 21 d. Sprendimą International Masis Tabak / EUIPO – Philip Morris Brands (Cigarečių pakelio vaizdavimas) (T‑44/22, nepaskelbtas Rink., EU:T:2022:843, 78 punktas).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą TOP Logistics ir kt. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 38, 41 ir 42 punktai), kuriame daroma nuoroda į 1988 m. gruodžio 21 d. [Tarybos Pirmosios] direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 40, 1989, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t., p. 92) 5 straipsnio 3 dalį. Ši direktyva buvo pakeista 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (OL L 299, 2008, p. 25), o pastaroji buvo pakeista Direktyva 2015/2436. Vis dėlto Pirmosios direktyvos 89/104 5 straipsnio 1, 2 dalių ir 3 dalies b punkto tekstas, kontekstas ar tikslas iš esmės nepasikeitė, palyginti su atitinkama Direktyvos 2008/95 nuostata – 5 straipsnio 1, 2 dalimis ir 3 dalies b punktu – ir Direktyvos 2015/2436 10 straipsnio 1, 2 dalimis ir 3 dalies b punktu. Darytina išvada, kad nuorodos į jurisprudenciją, susijusią su tomis Pirmosios direktyvos 89/104 ir Direktyvos 2008/95 nuostatomis, išlieka reikšmingos aiškinant Direktyvos 2015/2436 10 straipsnį.
Taip pat žr. 2020 m. balandžio 2 d. Sprendimą Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2020:267, 44 ir 45 punktai; toliau – Sprendimas Coty Germany), kuriame buvo nagrinėjamas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 78, 2009, p. 1) 9 straipsnio 2 dalies b punktas. Kadangi Reglamento 2017/1001 9 straipsnis, kuris iš esmės pakartoja Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnį ir 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) 9 straipsnį, suformuluotas beveik taip pat kaip Direktyvos 2015/2436 10 straipsnis, argumentai, susiję su šiomis reglamentų dėl Europos Sąjungos prekių ženklo nuostatomis, mutatis mutandis taikytini šiai Direktyvos 2015/2436 nuostatai. Šiuo klausimu žr. Sprendimą Merck Sharp & Dohme ir kt. (112–116 punktai); taip pat žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje ÖKO‑Test Verlag (C‑690/17, EU:C:2019:39, 26 punktas).
(
13
)	Žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimą L'Oréal ir kt. (C‑324/09, toliau – Sprendimas L’Oréal ir kt., EU:C:2011:474, 62, 63 ir 67 punktai), susijusį, be kita ko, su Europos ekonominei erdvei nepriklausančioje valstybėje narėje buvusiomis prekėmis, pažymėtomis Sąjungos valstybėje narėje įregistruotu prekių ženklu, jas ekonominės veiklos vykdytojas reklamavo ir siūlė parduoti per elektroninę prekyvietę be šio prekių ženklo savininko sutikimo vartotojams teritorijoje, kur prekių ženklas yra registruotas.
Šiuo klausimu taip pat žr. 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą AMS Neve ir kt. (C‑172/18, EU:C:2019:674, 47–49 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija), susijusį su valstybės narės teismų jurisdikcija nagrinėti ieškinį dėl teisių į Sąjungos prekių ženklą pažeidimo, kai reklama ir pasiūlymai pirkti elektroniniu būdu buvo skirti tos valstybės vartotojams, nors trečiasis asmuo priėmė sprendimus ir ėmėsi priemonių dėl tokio elektroninio informacijos rodymo kitoje valstybėje narėje. Tame sprendime Teisingumo Teismas, be kita ko, rėmėsi Sprendime L’Oréal ir kt. pateiktais argumentais.
(
14
)	Žr. Sprendimą L'Oréal ir kt. (64 ir 65 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija) ir 2019 m. rugsėjo 5 d. Sprendimą AMS Neve ir kt. (C‑172/18, EU:C:2019:674, 56 punktas).
(
15
)	Šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 18 d. Sprendimą Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616, 58–61 punktai), susijusį, be kita ko, su Pirmosios direktyvos 89/104 5 straipsnio 1, 2 dalių ir 3 dalies b punkto ir Reglamento Nr. 40/94 9 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies b punkto išaiškinimu; 2011 m. gruodžio 1 d. Sprendimą Philips (C‑446/09 ir C‑495/09, EU:C:2011:796, 56–58 punktai), susijusį su prekėmis, galinčiomis pažeisti įregistruoto dizaino suteikiamas išimtines teises ir tam tikras autorių teises, taip pat teises į Europos Sąjungos prekių ženklą; jame Teisingumo Teismas rėmėsi Sprendimu L’Oréal ir kt. ir 2005 m. spalio 18 d. Sprendimu Class International (C‑405/03, EU:C:2005:616). Taip pat žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimą Blomqvist (C‑98/13, EU:C:2014:55, 32–35 punktai).
(
16
)	Sprendimas Donner (30 punktas). Konkrečiau kalbant, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad toks prekiautojas įvykdo „viešą platinimą“, kaip tai suprantama pagal 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, 2001, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230) 4 straipsnio 1 dalį.
(
17
)	Žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimą Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:635, 43–47 punktai). Teisingumo Teismas patikslino, kad tokiu atveju teismas turi jurisdikciją nagrinėti tik žalą, padarytą valstybės narės, kurioje jis yra, teritorijoje.
(
18
)	Šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2022 m. spalio 27 d. Sprendimą Soda-Club (CO2)ir SodaStream International (C‑197/21, EU:C:2022:834, 35 ir 36 punktai); Sprendimą Merck Sharp & Dohme ir kt. (45 punktas) ir 2024 m. sausio 25 d. Sprendimą Audi (Emblemos pritvirtinimas prie aušintuvo grotelių) (C‑334/22, EU:C:2024:76, 31 punktas).
(
19
)	Žr., be kita ko, 2022 m. spalio 13 d. Sprendimą Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C‑256/21, EU:C:2022:786, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
20
)	Žr. 2012 m. kovo 22 d. Sprendimą Génesis (C‑190/10, EU:C:2012:157, 42 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
21
)	Sprendimas Coty Germany (35 punktas).
(
22
)	Žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 46 punktas).
(
23
)	Žr. 2016 m. kovo 3 d. Sprendimą Daimler (C‑179/15, toliau – Sprendimas Daimler, EU:C:2016:134, 40 punktas), „pavyzdžiui, „ženklinti“ žymeniu prekes arba jų pakuotę ar „vartoti [naudoti]“ žymenį komercinės veiklos dokumentuose arba reklamoje, „siūlyti“ prekes, jas „išleisti į rinką“, tuo tikslu „sandėliuoti“, „importuoti“ ar „eksportuoti“ arba „siūlyti“ ar „teikti“ šiuo žymeniu pažymėtas paslaugas“.
(
24
)	Žr. Sprendimą Daimler (39–41 punktai); 2018 m. liepos 25 d. Sprendimą Mitsubishi Shoji Kaisha ir Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C‑129/17, EU:C:2018:594, 38 punktas), Sprendimą Coty Germany (37 ir 38 punktai) ir 2022 m. gruodžio 22 d. Sprendimą Louboutin (Prekių ženklo savininko teises pažeidžiančio žymens naudojimas elektroninėje prekyvietėje) (C‑148/21 ir C‑184/21, EU:C:2022:1016, 27 ir 28 punktai).
(
25
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. kovo 23 d. Sprendimą Google France ir Google (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 57 ir 72 punktai), Sprendimą L’Oréal ir kt. (92, 102 ir 103 punktai); 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Frisdranken Industrie Winters (C‑119/10, EU:C:2011:837, 29 ir 32 punktai) ir Sprendimą Coty Germany (40–48 punktai), kai sandėliuotojas, beje, nežinojo, kad sandėliuoja prekes, kuriomis pažeidžiamos teisės į prekių ženklą; taip pat žr. 2009 m. vasario 19 d. Nutartį UDV North America (C‑62/08, EU:C:2009:111, 47 punktas).
(
26
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Daimler (34–36, 39 ir 42 punktai) ir 2020 m. liepos 2 d. Sprendimą mk advokaten (C‑684/19, EU:C:2020:519, 21–25 punktai).
(
27
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą TOP Logistics ir kt. (C‑379/14, EU:C:2015:497, 42–45 punktai), kuriame daroma nuoroda į Direktyvos 89/104 5 straipsnio 3 dalį.
(
28
)	Šiuo klausimu žr. generalinio advokato M. Campos Sánchez-Bordona išvadą byloje Coty Germany (C‑567/18, EU:C:2019:1031, 39 punktas), kurioje daroma nuoroda į Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 2 dalį.
(
29
)	Šiuo klausimu pagal analogiją taip pat žr. Sprendimą Donner (27 punktas), kuriame Teisingumo Teismas konstatavo, kad prekiautojas yra atsakingas už visas jo paties ar jo sąskaita įvykdytas operacijas, dėl kurių įvyksta „viešas platinimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2001/29 4 straipsnio 1 dalį, valstybėje narėje, kurioje platinamoms prekėms taikoma autorių teisių apsauga. Jis pridūrė, kad tokiam prekiautojui taip pat gali tekti atsakomybė už visas tokio paties pobūdžio operacijas, įvykdytas trečiojo asmens, jeigu minėto prekiautojo tikslinė grupė buvo paskirties valstybės visuomenė ir jeigu jis negalėjo nežinoti apie šių trečiųjų asmenų veiksmus.