62021CJ0351_RES
Zadeva C‑351/21
ZG
proti
Beobank SA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo justice de paix du canton de Forest (Belgija))
Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. marca 2023
„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva 2007/64/ES – Člen 47(1)(a) – Informacije za plačnika po prejemu njegovega plačilnega naloga – Členi 58, 60 in 61 – Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene transakcije – Obveznost tega ponudnika, da temu plačniku povrne neodobrene transakcije – Okvirne pogodbe – Obveznost navedenega ponudnika, da navedenemu plačniku posreduje informacije o zadevnem prejemniku plačila“
Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva 2007/64 – Odgovornost ponudnika plačilnih storitev za neodobrene plačilne transakcije – Tožba za ugotovitev odgovornosti, ki jo je vložil uporabnik plačilnih storitev – Tožba za povračilo zneskov plačilnih transakcij – Tožba, vložena, ker zadevni ponudnik storitev ni izpolnil svoje obveznosti predložitve informacij – Nedopustnost
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2007/64, členi 47(1)(a), 58, 59, 60(1) in 86(1))
(Glej točke od 37 do 40.)
Približevanje zakonodaj – Plačilne storitve na notranjem trgu – Direktiva 2007/64 – Okvirne pogodbe – Informacije za plačnika o posameznih plačilnih transakcijah – Informacije o prejemniku – Obveznosti ponudnika plačilnih storitev plačnika – Obveznost predložitve informacij, na podlagi katerih lahko plačnik identificira fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilno transakcijo, za znesek katere je bil njegov račun bremenjen
(Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2007/64, člen 47(1)(a))
(Glej točke 53, od 56 do 60 in 64 ter izrek.)
Povzetek
Oseba ZG, ki je belgijski rezident, ima pri družbi Beobank v Belgiji bančni račun, za katerega ima debetno kartico. V noči z 20. na 21. april 2017 je v lokalu v Valencii (Španija) s to kartico plačala 100 EUR. Nato sta bili s to kartico in na istem mobilnem terminalu opravljeni še dve plačili, in sicer za 991 EUR in 993 EUR.
Oseba ZG pred predložitvenim sodiščem med drugim zahteva povračilo teh dveh zadnjih plačil, za kateri meni, da sta bili „neodobreni“. Pojasnjuje, da se ne spomni več niti imena lokala, niti njegovega naslova, niti tega, kaj se je zgodilo po tem, ko je spila pijačo v zadevnem lokalu, in trdi, da je bila žrtev goljufije, omogočene z uporabo droge. Družba Beobank zavrača povračilo teh plačil, ker meni, da ju je oseba ZG dejansko odobrila ali da je vsaj ravnala z „veliko malomarnostjo“.
Dalje, ta banka je osebi ZG predložila le sklicno številko in lokacijo uporabljenega plačilnega terminala, identiteto prejemnika spornih plačil pa je omenila zgolj z navedbo „COM SU VALENCIA ESP“. Banka prejemnika spornih plačil zavrača posredovanje njegovih identifikacijskih podatkov družbi Beobank.
V tem kontekstu se predložitveno sodišče sprašuje o obsegu obveznosti ponudnika plačilnih storitev iz določbe Direktive 2007/64 (
1
), da plačniku „po potrebi“ zagotovi informacije v zvezi s prejemnikom plačila. Odgovor Sodišča na to vprašanje naj bi predložitvenemu sodišču omogočal, da bi lahko sklepalo o obveznosti družbe Beobank, da sporni plačili povrne.
Sodišče je v sodbi razsodilo, da mora ponudnik plačilnih storitev plačnika na podlagi te določbe temu predložiti informacije, na podlagi katerih je mogoče fizično ali pravno osebo, ki je prejela plačilno transakcijo, za znesek katere je bil račun tega plačnika bremenjen, identificirati, in ne le informacij, ki jih ima ta ponudnik v zvezi s to plačilno transakcijo po tem, ko si je zanje kar najbolj prizadeval.
Presoja Sodišča
Sodišče je najprej opozorilo, da je bila ureditev odgovornosti ponudnikov plačilnih storitev v primeru neodobrenih plačilnih transakcij, določena v členu 60(1) Direktive 2007/64, predmet popolne harmonizacije. Zato vzporedna ureditev odgovornosti na podlagi istega dogodka, pa tudi konkurenčna ureditev odgovornosti, ki bi uporabniku plačilnih storitev omogočala, da to odgovornost uveljavlja na podlagi drugih dogodkov, s to direktivo nista združljivi.
Nacionalno sodišče pa ne sme prezreti razlikovanja iz navedene direktive v zvezi s plačilnimi transakcijami glede na to, ali so te odobrene ali ne. Zato se tako sodišče ne more izreči o zahtevku za povračilo plačil, kot sta ti iz postopka v glavni stvari, ne da bi ta plačila predhodno opredelilo za odobrene ali neodobrene transakcije. Navedeni člen 60(1) v povezavi s členom 86(1) Direktive 2007/64 (
2
) namreč nasprotuje temu, da bi lahko uporabnik plačilnih storitev uveljavljal odgovornost ponudnika teh storitev, ker ta ponudnik storitev ni izpolnil obveznosti predložitve informacij iz člena 47(1)(a) te direktive, v delu, v katerem se ta odgovornost nanaša na povračilo zneskov plačilnih transakcij.
Vendar ker predložitveno sodišče meni, da je v okviru presoje, ali sta bili sporni plačili iz postopka v glavni stvari odobreni ali ne, treba poznati naravo in obseg informacij, ki jih mora ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika predložiti temu plačniku na podlagi člena 47(1)(a) Direktive 2007/64, upoštevnosti vprašanj za predhodno odločanje za rešitev spora o glavni stvari ni mogoče izpodbijati.
Konkretno v zvezi z naravo in obsegom obveznosti posredovanja informacij iz te določbe je Sodišče ugotovilo, da so ob upoštevanju tega, da je bila z Direktivo 2007/64 opravljena popolna harmonizacija, te obveznosti nujno obveznosti, ki jih morajo države članice implementirati, ne da bi lahko od njih odstopale niti jih zgolj omilile s tem, da bi jih opredelile za obveznosti prizadevanja, in ne za obveznosti rezultata. Na podlagi ničesar v sistematiki tega člena 47 ni mogoče sklepati, da je bil namen zakonodajalca Unije, ko je določil obveznosti, v katerih so natančno navedeni ukrepi, ki jih je treba izvršiti, zgolj zagotovitev prizadevanja v zvezi s tem.
Poleg tega je treba izraz „po potrebi“ iz člena 47(1)(a) Direktive 2007/64 razumeti tako, da pomeni, da informacije o prejemniku plačila, ki jih mora ponudnik plačilnih storitev zagotoviti zadevnemu plačniku, potem ko je bil račun tega plačnika bremenjen za znesek plačilne transakcije ali v trenutku, dogovorjenem v skladu s členom 47(2) te direktive, vključujejo informacije, ki jih ta ponudnik ima ali bi jih moral imeti na voljo v skladu s pravom Unije. To razlago potrjuje cilj Direktive, ki je med drugim zagotoviti, da lahko uporabniki teh storitev zlahka identificirajo plačilne transakcije tako, da imajo „jasne podatke enako visoke kakovosti“. Zaradi zagotovitve popolnoma integrirane obdelave zadevnih transakcij brez ročnega posredovanja ter izboljšanja učinkovitosti in povečanja hitrosti plačil morajo biti ti podatki hkrati potrebni in zadostni tako glede pogodbe o plačilnih storitvah kot glede samih plačilnih transakcij ter sorazmerni s potrebami teh uporabnikov.
Da bi bile v obravnavanem primeru te zahteve izpolnjene, bi morale biti informacije, ki jih je moral ponudnik plačilnih storitev na podlagi člena 47(1)(a) Direktive 2007/64 posredovati zadevnemu plačniku, dovolj natančne in pomembne. Če ne bi bile take, plačnik namreč na podlagi teh informacij ne bi mogel z gotovostjo identificirati zadevne plačilne transakcije. „[S]klic, ki plačniku omogoča identifikacijo vsake plačilne transakcije“, iz prvega dela stavka člena 47(1)(a) Direktive 2007/64 pa zadevnemu plačniku ne omogoča, da navedeni sklic poveže z določeno plačilno transakcijo. Torej je moral ponudnik plačilnih storitev zadevnega plačnika, da bi v celoti izpolnil zahteve iz člena 47(1)(a) te direktive, nujno v okviru dodatnega elementa iz drugega dela stavka tega člena 47(1)(a), to je „informacij v zvezi s prejemnikom plačila“, navedenemu plačniku zagotoviti nujne informacije.
(
1
)	Ta obveznost je določena v členu 47(1)(a) Direktive 2007/64/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL 2007, L 319, str. 1).
(
2
)	Ta določba ureja posledice popolne harmonizacije, opravljene s to direktivo, za države članice.