62012CC0060
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
ELEANOR SHARPSTON,
predstavljeni 18. julija 2013 (
1
)
Zadeva C‑60/12
Marián Baláž
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrchní soud v Praze (Češka republika))
„Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah — Okvirni sklep 2005/214/PNZ o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni — Možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“
1.
Z Okvirnim sklepom 2005/2014/PNZ (
2
) (v nadaljevanju: Okvirni sklep) se področje uporabe načela vzajemnega priznavanja širi na denarne kazni. V skladu z njim je država članica dolžna izvršiti odločbo druge države članice, s katero je bila izrečena denarna kazen, če je to odločbo izdal, med drugim, organ, ki ni sodišče, če je zadevna oseba imela „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe je Sodišče zaprošeno za razlago tega izraza. Za odgovor na to vprašanje bo moralo Sodišče poiskati ustrezno ravnovesje med vzajemnim priznavanjem in izvrševanjem takih kazni in učinkovitim varstvom temeljnih pravic.
Pravni okvir
Zakonodaja Unije
Okvirni sklep
2.
V uvodnih izjavah 1, 2, 4 in 5 Okvirnega sklepa je navedeno:
„(1)
Evropski svet je na zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 potrdil načelo vzajemnega priznavanja, ki mora postati temelj pravosodnega sodelovanja tako v civilnih kot v kazenskih zadevah znotraj Unije.
(2)
Načelo vzajemnega priznavanja je treba uporabljati za denarne kazni, ki jih izrečejo pravosodni ali upravni organi, da bi olajšali izvršbo takšnih kazni v državah članicah, razen v državi, kjer je bila kazen izrečena.
[…]
(4)
Ta okvirni sklep mora zajemati tudi denarne kazni, izrečene za prekrške v cestnem prometu.
(5)
Ta okvirni sklep spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava člen 6 Pogodbe in ki jih določa Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, zlasti poglavje VI Listine. […]“
3.
Odločbe, ki se priznajo na podlagi Okvirnega sklepa, so opredeljene v členu 1(a), od (i) do (iv). Člen 1(a)(iii) določa:
„‚odločba‘ pomeni dokončno odločbo, s katero je fizični ali pravni osebi naloženo plačilo denarne kazni, pri čemer gre za odločbo:
[…]
(iii)
organa države izdajateljice, razen sodišča, za dejanja, ki se po pravu države izdajateljice kaznujejo, ker pomenijo kršitev pravnih predpisov, pod pogojem, da je zadevna oseba imela možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“.
4.
Člen 1(b) določa:
„‚denarna kazen‘ pomeni obveznost plačila:
(i)
denarnega zneska iz odločbe o obsodbi zaradi kršitve; […]“
5.
„Država izdajateljica“ je v členu 1(c) opredeljena kot „država članica, v kateri je bila izdana odločba v smislu tega okvirnega sklepa“.
6.
„Država izvršiteljica“ je v členu 1(d) opredeljena kot „država članica, kateri je bila posredovana odločba v izvršbo“.
7.
Člen 3 ima naslov Temeljne pravice in določa:
„Ta okvirni sklep ne vpliva na obveznost spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel, določenih v členu 6 Pogodbe.“
8.
V členu 4 je urejeno posredovanje odločbe skupaj s potrdilom na standardnem obrazcu (
3
)„državi članici, v kateri ima fizična ali pravna oseba, zoper katero je bila izdana odločba, premoženje ali dohodke, tam običajno prebiva ali ima, v primeru pravne osebe, tam registriran sedež“.
9.
V členu 5 z naslovom Področje uporabe so naštete kršitve, glede katerih se odločbe priznajo in izvršijo na podlagi Okvirnega sklepa. Člen 5(1) določa:
„Če so naslednje kršitve kaznive v skladu z opredelitvijo po zakonodaji države izdajateljice, imajo pod pogoji iz tega okvirnega sklepa in brez preverjanja dvojne kaznivosti dejanja, za posledico priznanje in izvršbo odločb:
[…]
—
ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu
[…]“
10.
Člen 6 z naslovom Priznavanje in izvršba odločb določa:
„Pristojni organi v državi izvršiteljici priznajo odločbo, ki jim je bila posredovana v skladu s členom 4, brez nadaljnjih formalnosti in nemudoma ukrenejo vse potrebno za njeno izvršbo, razen če pristojni organ sklene, da bo uveljavljal enega izmed razlogov za zavrnitev priznanja ali izvršbe, ki so predvideni v členu 7.“
11.
V členu 7 so navedeni razlogi za zavrnitev priznanja ali izvršitve. Člen 7(3) v zvezi z nekaterimi od teh razlogov določa:
„Preden pristojni organ v državi izvršiteljici […] odloči, da bo bodisi v celoti bodisi delno zavrnil priznanje in izvršbo odločbe, se na kakršen koli primeren način posvetuje s pristojnim organom v državi izdajateljici in ga po potrebi zaprosi, da mu brez odlašanja posreduje informacije, ki jih potrebuje.“
12.
Člen 20(3) določa:
„Če je potrdilo iz člena 4 razlog za domnevo, da so bile kršene temeljne pravice ali temeljna pravna načela iz člena 6 Pogodbe, lahko vsaka država članica ugovarja priznavanju in izvršbi odločb. Uporabi se postopek iz člena 7(3).“
Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina)
13.
Člen 47 Listine priznava pravico do učinkovitega pravnega sredstva.
14.
Člen 48 Listine zagotavlja domnevo nedolžnosti in pravico do obrambe. Te pravice imajo enak pomen in obseg kot pravice, ki jih zagotavlja člen 6(2) in (3) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP). (
4
)
15.
Člen 49(3) določa, da „[k]azen ne sme biti nesorazmerna s kaznivim dejanjem“.
16.
Člen 52(3) Listine določa, da kolikor ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, „sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa [EKČP]“.
EKČP
17.
Člen 6 EKČP priznava pravico do poštenega sojenja pred neodvisnim in nepristranskim sodiščem. Za vsakega, ki „je obdolžen kaznivega dejanja“, je s členom 6(2) priznana pravica, da „velja za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda“, medtem ko je v členu 6(3) naveden seznam minimalnih pravic, ki morajo biti zagotovljene, in sicer pravica:
„a)
da ga takoj in nadrobno seznanijo v jeziku, ki ga razume, z bistvom in vzroki obtožbe, ki ga bremeni;
b)
da ima primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe;
c)
da se brani sam ali z zagovornikom po lastni izbiri ali če nima dovolj sredstev za plačilo zagovornika, da ga dobi brezplačno, če to zahtevajo interesi pravičnosti;
d)
da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič in da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče;
e)
da ima brezplačno pomoč tolmača, če ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja pred sodiščem.“
Češko pravo
18.
V češkem pravu je priznavanje in izvršitev denarnih kazni, ki so jih izrekla sodišča druge države članice, zagotovljeno v skladu z zakonom o kazenskem postopku. V različici, ki je veljala v upoštevnem obdobju, je člen 460o zakona določal:
„(1)
Določbe tega člena se uporabljajo za postopek priznanja in izvršitve dokončne odločbe o obsodbi za kaznivo dejanje ali drugo kršitev ali odločbe, izdane na njeni podlagi, če je bila izdana v skladu s predpisi Evropske unije,
a)
če je v njej izrečena denarna kazen,
[…]
kadar jo je izdalo sodišče Češke republike v kazenskem postopku […], ali sodišče druge države članice Evropske unije v kazenskem postopku, ali upravni organ take države, če je zoper odločbo upravnega organa o kaznivem dejanju ali drugi kršitvi mogoče vložiti pritožbo pri sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve […]“
19.
Člen 460r je določal:
„(1) Krajský soud po predložitvi pisnih stališč državnega tožilca na javni obravnavi s sodbo odloči o tem, ali se odločba druge države članice Evropske unije o denarni kazni ali globi, ki so mu jo posredovali pristojni organi te države, prizna in izvrši ali pa se priznanje in izvršitev odločbe zavrne. Sodba se vroči zadevni osebi in državnemu tožilcu.“
Avstrijska zakonodaja
20.
V avstrijskem pravnem sistemu so kršitve „prava o prekrških“ ločene od kršitev „kazenskega prava“. V obeh primerih imajo osebe, ki so obtožene kršitev, dostop do sodišča. Prekrške, med katerimi je precej prekrškov v cestnem prometu, obravnava na prvi stopnji Bezirkshauptmannschaft (upravni regijski organ). Potem ko so izčrpana vsa pravna sredstva pred tem upravnim organom, je zoper odločbo Bezirkshauptmannschaft mogoča pritožba na Unabhängiger Verwaltungssenat, neodvisni upravni senat.
21.
Postopek v zvezi s prekrški je urejen v Verwaltungsstrafgesetz (zakon o prekrških) iz leta 1991. Na drugi strani se hujše kršitve obravnavajo le v okviru sodnega sistema. V zvezi s temi kršitvami velja Strafprozessordnung (zakon o kazenskem postopku) iz leta 1975.
Dejansko stanje, postopek in vprašanja za predhodno odločanje
22.
M. Baláža s stalnim prebivališčem v Češki republiki je 22. oktobra 2009 ob 00.40 med vožnjo tovornega vozila s češkimi registrskimi tablicami pri Kufsteinu, Avstrija, ustavila policija. Ko je avstrijska policija stehtala vozilo na mostni tehtnici, mu je bilo dovoljeno nadaljevati vožnjo.
23.
Bezirkshauptmannschaft iz Kufsteina, Avstrija, je 25. marca 2010 izdal odločbo (v nadaljevanju: odločba), v kateri je ugotovil, da je M. Baláž storil prekršek v cestnem prometu, in sicer je vozil vozilo, katerega teža je presegala 3,5 tone, na cesti, na kateri je bila vožnja takega vozila z znakom prepovedana. Z odločbo mu je bila izrečena globa v višini 220 EUR, oziroma če globe ne plača, kazen zapora v trajanju šestdesetih ur.
24.
Okresní soud (okrajno sodišče) iz Teplic, Češka republika, je 2. julija 2010 M. Balážu vročilo odločbo. Iz spisa nacionalnega sodišča je razvidno, da mu je bila (verjetno) vročena kopija v češčino prevedene odločbe (v kateri je bilo navedeno, da lahko pritožbo vloži v roku dveh tednov) skupaj z listino, v kateri so bile navedene njegove pravice na podlagi češkega prava. Ni mogoče ugotoviti, ali (in če, kaj točno) mu je bilo pojasnjeno kaj več o njegovih pravicah po avstrijskem pravu, da lahko bodisi izpodbija odločbo ali predloži dokazno gradivo za omilitev kazni; ali da lahko v dveh tednih od 2. julija 2010 (in ne od 25. marca 2010, to je dneva izdaje odločbe Bezirkshauptmannschaft) vloži pritožbo zoper odločbo. (
5
)
25.
Bezirkshauptmannschaft je z dopisom z dne 19. januarja 2011, naslovljenem na Krajský soud v Ústí nad Labem (okrožno sodišče iz Ústí na Labi) (v nadaljevanju: Krajský soud), Češka republika, zaprosil za priznanje in izvršitev odločbe v Češki republiki. Dopisu je bilo priloženo potrdilo na standardnem obrazcu, v katerem je bilo navedeno, da je odločbo izdal organ, ki ni sodišče, za dejanja, ki se v skladu z nacionalnim pravom kaznujejo zato, ker gre za kršitve predpisov, v obravnavani zadevi cestnoprometnih predpisov. V potrdilu je bilo navedeno, da je bil M. Baláž obveščen o svoji pravici izpodbijati odločbo pred sodiščem, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve, in o rokih za tako izpodbijanje. V potrdilu je bilo še navedeno, da odločbe ni izpodbijal in da je po opravljenem pisnem postopku zato odločba postala pravnomočna 17. julija 2010.
26.
Zagovornik M. Baláža je na obravnavi 17. maja 2011 pred Krajský soud zatrjeval, da odločbe ni mogoče izvršiti, ker bi pritožbo zoper odločbo na podlagi avstrijskega prava obravnaval Unabhängiger Verwaltungssenat, ki pa ni „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“.
27.
Krajský soud je to trditev zavrnilo in odločilo, da je odločbo treba priznati in izvršiti v Češki republiki. M. Baláž se je pritožil na Vrchní soud v Praze (višje sodišče v Pragi). Po mnenju tega sodišča je treba odločiti, ali odločba spada na področje uporabe člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa in zato izpolnjuje pogoje za priznanje ter izvršitev. Vendar pa sodišče dvomi o razlagi izrazov „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ in „možnost zadevo predložiti v razsojanje“. Zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba izraz ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ iz člena 1(a)(iii) [Okvirnega sklepa] razlagati kot samostojni pojem prava Unije?
2.a
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, kakšne splošne opredeljujoče značilnosti mora imeti sodišče države, ki lahko na pobudo zadevne osebe odloča o pravnem sredstvu te osebe v zvezi z odločbo, ki jo je izdal organ, ki ni sodišče (upravni organ), da ga je mogoče opredeliti za ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa?
2.b
Ali se avstrijski neodvisni upravni senat (Unabhängiger Verwaltungssenat) lahko šteje za ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa?
2.c
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali mora pristojni organ države izvršiteljice razlagati izraz ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa na podlagi prava države, katere organ je izdal odločbo v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa, ali na podlagi prava države, ki odloča o priznanju in izvršitvi take odločbe?
3.
Ali je ‚možnost zadevo predložiti v razsojanje‘‚sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa zagotovljena tudi, če zadevna oseba zadeve ne more neposredno predložiti v razsojanje ‚sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘, ampak mora najprej izpodbijati odločbo organa, ki ni sodišče (upravni organ), zaradi česar odločba tega organa izgubi učinke in začne teči redni postopek pred tem organom, pritožbo pri ‚sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘, pa je mogoče vložiti šele zoper odločbo tega organa v tem rednem postopku?
V zvezi z zagotovitvijo ‚možnosti zadevo predložiti v razsojanje‘ je treba odgovoriti tudi na vprašanji, ali ima pritožba, o kateri odloča ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘, značilnosti rednega pravnega sredstva (to je pravno sredstvo, vloženo zoper odločbo, ki še ni dokončna) ali izrednega pravnega sredstva (to je pravno sredstvo, vloženo zoper dokončno odločbo) in ali je ‚sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve‘ na podlagi te pritožbe pristojno, da preuči zadevo v celoti tako glede dejanskih kot pravnih vprašanj?“
28.
Pisna stališča so Sodišču predložile avstrijska, češka, italijanska, nizozemska in švedska vlada ter Evropska komisija. Na obravnavi 12. marca 2013 so avstrijska in češka vlada ter Komisija predstavile ustna stališča in odgovorile na vprašanja Sodišča. M. Baláž pisnih stališč ni predložil in na obravnavi ni bil zastopan.
Presoja
Uvodne ugotovitve
29.
Okvirni sklep 2005/214/PNZ je eden od ukrepov, sprejetih v zadnjih letih, v skladu s katerim se načelo vzajemnega priznavanja uporablja za kazenskopravne zadeve. Njegov namen je olajšati izvršitev denarnih kazni v drugih državah članicah, kot je država, kjer je bila kazen izrečena. Varstvo zadevnega posameznika – protiutež vzajemnemu priznavanju denarne kazni – se zagotavlja s tem (člen 1), da se na podlagi Okvirnega sklepa lahko priznavajo in zato tudi izvršijo le odločbe, (i) ki jih je izdalo „sodišče države izdajateljice v zvezi s kaznivim dejanjem po pravu države izdajateljice“ (člen 1(a)(i)), ali (ii) ki jih je izdalo „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (člen 1(a)(iv)), ali (iii) v zvezi s katerimi je obstajala „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (člen 1(a)(ii) in (iii)).
30.
Zaradi primernosti bom v nadaljevanju za končno odločbo, s katero je bila izrečena denarna kazen zaradi obsodbe za kršitev iz člena 5, uporabljala izraz „odločba o denarni kazni“. V skladu z Okvirnim sklepom bom državo članico, v kateri je bila izrečena denarna kazen, navajala kot „državo izdajateljico“ in državo članico, ki je zaprošena za izvršitev te kazni, kot „državo izvršiteljico“.
31.
Okvirni sklep temelji na načelu vzajemnega priznavanja (uvodna izjava 1) ob spoštovanju temeljnih pravic in upoštevanju načel, ki jih priznava člen 6 PEU in ki jih določa Listina o temeljnih pravicah (uvodna izjava 5). V členu 3 je poleg tega izrecno določeno: „Ta okvirni sklep ne vpliva na obveznost spoštovanja temeljnih pravic in temeljnih pravnih načel, določenih v členu 6 Pogodbe.“ Zakonodajalec je torej očitno želel olajšati čezmejno izvrševanje denarnih kazni, pri tem pa hkrati ohraniti ustrezna jamstva za posameznike, proti katerim naj bi se te kazni uveljavile.
32.
V zvezi s tem navidezno nepomembnim stavkom se postavlja več precej manj nepomembnih vprašanj, ki jih je treba obravnavati. Prvič, ali seznam odločb o denarnih kaznih, ki jih zajema Okvirni sklep, temelji na kakšni posebni logiki? Drugič, kakšno je pravzaprav varstvo, ki ga je nameraval zakonodajalec zagotoviti posamezniku? Tretjič, ob upoštevanju precej očitnega dejstva, da je dejanska ekonomska sankcija, ki je posledica naložitve denarne kazni, odvisna od okoliščin osebe, kateri je bila izrečena, v kateri fazi sistema naj bi se presojala sorazmernost sankcije?
33.
Seznam kršitev, določen v členu 5, v zvezi s katerimi se odločbe o denarni kazni lahko izvršijo, je raznovrsten zbir, ki je očitno nastal predvsem po zgledu seznama kaznivih dejanj iz člena 2 Okvirnega sklepa 2002/584/PNZ o evropskem nalogu za prijetje. (
6
) Vendar je bilo na ta seznam dodanih več drugih kršitev: tihotapljenje, kršitve pravic intelektualne lastnine, grožnje in nasilna dejanja nad osebami, kaznivo dejanje povzročitve škode, kraja in – kar je zelo bistveno za obravnavani postopek – „ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu“.
34.
Priznam, da je težko razumeti razloge, ki so zakonodajalca vodili k temu, da je v Okvirni sklep, ki se sicer (v bistvenem) nanaša na „splošno veljavno kazensko pravo“, vključil zadnjenavedena ravnanja (razen očitne koristi za države članice, da se zagotovi možnost izvršitve takih kazni zoper voznike motornih vozil iz drugih držav članic). Ne glede na to, očitno je, da je v postopku, določenem z Okvirnim sklepom, pogosto sklicevanje na kazenskopravne pojme (
7
) in da je oblikovan tako, da zagotavlja obvezno spoštovanje celovitih in ustreznih jamstev – takih, ki se upravičeno zahtevajo v okviru kazenskega postopka – preden se odločba o denarni kazni lahko izvrši v državi članici izvršiteljici. „Ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu“, so ena od naštetih kršitev, zato iz tega izhaja, da bi morali biti pri izvrševanju odločbe o denarni kazni, ki je bila izdana v okviru kršitve predpisov o varnosti v prometu, na voljo enaka jamstva, kakor so na voljo v zvezi z izvršitvijo odločbe o denarni kazni, ki je bila izdana, na primer, v zvezi s korupcijo, nedovoljenim prometom s prepovedanimi drogami in psihotropnimi snovmi ali tihotapljenjem.
35.
Povedano drugače: v sistemu vzajemnega priznavanja odločb o denarni kazni, ki je vzpostavljen z Okvirnim sklepom, je med državami članicami potrebna visoka stopnja medsebojnega zaupanja. Vendar pa je, kakor je navedel Evropski svet v Stockholmskem programu, „[z]aščita pravic osumljenih in obtoženih oseb v kazenskem postopku […] temeljna vrednota Unije, ki je ključnega pomena za ohranitev medsebojnega zaupanja med državami članicami in zaupanja javnosti v Unijo“. (
8
) Ravno zato bi moralo biti varstvo, ki je zagotovljeno državljanu s tem, da ima „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (kot je opredeljeno v členu 1(a)(ii) in (iii) Okvirnega sklepa), verjetno izenačeno z varstvom, ki ga ima na voljo pred „sodiščem države izdajateljice v zvezi s kaznivim dejanjem po pravu države izdajateljice“ (člen 1(a)(i)), ali zato, ker je odločbo izdalo „sodišče, [ki] je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (člen 1(a)(iv)).
36.
Morda bi bilo lahko vabljivo prepričanje, so „ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu“ sama po sebi manj zavržna kot terorizem ali umor, in zato oseba, ki ji je izrečena denarna kazen za tako ravnanje, ne potrebuje toliko večrazsežnega varstva na podlagi kazenskega prava, kot oseba, obsojena za drugi dve omenjeni dejanji. Vendar menim, da bi bilo treba tako stališče zavrniti. V Okvirnem sklepu je to varstvo, sicer z nekoliko drugačnim besedilom v členu 1(a) podrobno določeno tako, da je pogoj za izvršitev dostop do „sodišča države izdajateljice v zvezi s kaznivim dejanjem“ ali „sodišča, [ki] je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. Moja izhodiščna premisa je, da sta obe dikciji v bistvu enakovredni in da na podlagi istega pravnega akta (Okvirni sklep) ne more biti bistveno različnih standardov zaščite, ki bi bili odvisni od tega, ali se našteta kršitev, zaradi katere se izda odločba o denarni kazni, šteje za bolj ali manj hudo. Kot je navedeno v Stockholmskem programu, je „nadvse pomembno […], da gredo ukrepi pregona na eni strani in ukrepi za varovanje pravic posameznikov, pravne države in pravil o mednarodni zaščiti na drugi strani z roko v roki v isto smer in da se medsebojno krepijo“. (
9
)
37.
Vrchní soud z vprašanji za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, kako je treba razlagati Okvirni sklep, da bi se zagotovilo učinkovito sodno varstvo državljanov Unije, ki jim je, kakor M. Balážu, med izvrševanjem pravice do prostega gibanja v Uniji izrečena denarna kazen v državi članici, ki ni država, v kateri običajno prebiva. (
10
)
38.
Pri obravnavi vprašanj, ki se postavljajo v tej zadevi, je treba upoštevati, da M. Baláž ni predložil pisnih stališč in na obravnavi ni bil zastopan. Glede na to, da je odločno nasprotoval nacionalnemu postopku izvršbe, v katerem je predstavil različico dogodkov (ki jo je dokazno podprl vsaj z eno pričo), ki je popolnoma v protislovju (
11
) z različico, ki je bila temelj upravnega postopka zaradi kršitve cestnoprometnih predpisov, in glede na to, da mu je Bezirkshauptmannschaft izrekel denarno kazen v njegovi odsotnosti, je to, da ni bil zastopan pred Sodiščem, razlog za skrb. Denarna kazen mu je bila sicer izrečena v upravnem postopku, vendar izvršitev te kazni spada v okvir kazenskega prava. Ne izključujem možnosti, da bi M. Baláž kot voznik tovornega vozila s češko plačo (ki bi se mu zdelo že precej strašljivo pričakovanje, da bo zelo verjetno moral plačati globo 220 EUR) lahko menil, da nima dovolj sredstev za nove stroške, ki bi mu nastali s pooblastitvijo zastopnika za zastopanje pred Sodiščem. Prav tako nikakor nisem prepričana, da je bil seznanjen z (omejenimi) možnostmi, da Sodišče zaprosi za pravno pomoč.
39.
Zaradi navedenega menim, da je moja dolžnost, da vsaj opredelim več elementov, ki bi lahko bili bistveni za vprašanje, ali je M. Baláž resnično imel „možnost“ (ali ne) zadevo predložiti v razsojanje „sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (pogoj v skladu s členom 1(a)(iii) Okvirnega sklepa za izvršitev odločbe o denarni kazni, ki mu je bila izrečena). To bom storila kasneje v teh sklepnih predlogih in jih bom navedla zgolj na načelni ravni. (
12
) Gre za praktična vprašanja – običajne bistvene elemente obrambe v kazenskih zadevah. Obsegajo vse od potrebnih informacij za uveljavljanje pravice do pritožbe pred kazenskim sodiščem in vprašanja presoje sorazmernosti izrečene sankcije. Nacionalno sodišče bo moralo kot edino, ki ugotavlja dejansko stanje, izvesti vsa potrebna preverjanja, ko bo zadeva vrnjena njemu v odločanje.
Vprašanje 1
40.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba izraz „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“, uporabljen v členu 1(a)(iii) Okvirnega sklepa, razlagati kot samostojen pojem prava Unije.
41.
Nizozemska in švedska vlada menita, da je treba pomen te določbe določiti v skladu s pravom države članice izdajateljice. Nasprotno, predložitveno sodišče ter avstrijska, češka in italijanska vlada, skupaj s Komisijo, menijo, da gre za samostojen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno.
42.
Z drugim stališčem se strinjam.
43.
V skladu z ustaljeno prakso Sodišča iz zahteve po enotni uporabi prava EU in iz načela enakosti izhaja, da je treba pojme v posamezni določbi prava EU, ki se za opredelitev svojega pomena in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati samostojno in enotno v celotni Evropski uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki mu zadevna ureditev sledi. (
13
)
44.
Cilj, ki mu sledi Okvirni sklep, je bil že opredeljen: izvrševanje odločb o denarnih kaznih na podlagi vzajemnega priznavanja. (
14
) Izraz „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“, uporabljen v členu 1(a)(iii), ima bistveno vlogo pri določanju obsega Okvirnega sklepa, ker je z njim določena kategorija odločb o denarnih kaznih, ki se vzajemno priznavajo in zaradi tega izvršujejo. Čeprav se druge določbe Okvirnega sklepa nedvomno sklicujejo na nacionalno pravo, (
15
) v obravnavnem členu takega sklicevanja ni.
45.
Zato predlagam, da zaradi doseganja nameravanega cilja in obsega Okvirnega sklepa Sodišče sprejme enak pristop, kot ga je sprejelo glede razlage Okvirnega sklepa o evropskem nalogu za prijetje, (
16
) ki se prav tako nanaša na vzajemno priznavanje sodnih odločb v kazenskih zadevah. V sodbah Mantello (
17
) in Kozłowski (
18
) je Sodišče sklenilo, da je treba pojme, ki so odločilni za določitev obsega uporabe tega okvirnega sklepa, razlagati enotno; (
19
) določitev njihovega pomena ne sme biti prepuščena sodnim organom posamezne države članice na podlagi nacionalnega prava.
46.
Potreba po enotni razlagi je posebno pomembna, če je (kakor v obravnavani zadevi) v sporni določbi za posameznika določeno jamstvo. Dostop do „sodišča, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ zagotavlja primerno in učinkovito sodno varstvo, preden se za posameznika lahko uporabi odločba o denarni kazni, ki se lahko izvrši v vsaki državi članici Evropske unije. Navedeno pa je nasprotuje temu, da bi bilo v državah članicah jamstvo bistveno različno. Medsebojno zaupanje v jamstva, ki so na voljo obtoženim kršitev, je dejansko element, na katerem temelji načelo vzajemnega priznavanja sodnih odločb v kazenskih zadevah. Enotna razlaga dikcije „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ ustvarja medsebojno zaupanje, na katerem mora temeljiti vzajemno priznavanje.
47.
Težave, povezane s tem, da je enotni razlagi dana prednost pred razlago, ki prepušča opredelitev te določbe nacionalnemu pravu, so po mojem mnenju bolj teoretične kot resnične. Res je, seveda, da ima vsaka država članica sodišča organizirana po svoje in da se do zdaj niti z obravnavanim niti nobenim drugim okvirnim sklepom na tem področju ni niti najmanj poskušalo doseči kakršno koli uskladitev. Vendar opozarjam, da za sodišče v državi izvršiteljici v resnici ni razlike, če se „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ razlaga kot samostojen pojem ali s sklicevanjem na pravo države izdajateljice. V vsakem primeru je soočeno z osnovnim problemom, da mu (verjetno) ni znana organizacija sodišč države izdajateljice. Brez dodatnih poizvedb se zato ne bo moglo prepričati, ali sodišče v državi izdajateljici tej opredelitvi ustreza.
48.
Zato predlagam, da Sodišče na prvo vprašanje odgovori, da je izraz „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ iz člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa samostojni pojem prava Evropske unije.
Vprašanje 2a
49.
Predložitveno sodišče z vprašanjem 2a sprašuje, katere so opredeljujoče značilnosti, ki jih mora imeti sodišče, da bi se lahko štelo za „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v smislu člena 1(a)(iii).
50.
Predložitveno sodišče in češka vlada menita, da bi bilo treba navedeni izraz razlagati tako, da pomeni organ (ki mora biti sodišče), ki uporablja postopek z značilnostmi kazenskega postopka. Avstrijska in italijanska vlada trdita, da mora biti to tisto sodišče, pred katerim so zadevni osebi na voljo jamstva iz člena 6 EKČP. Po mnenju švedske vlade bi se moralo o vprašanju, ali je zadevno sodišče „pristojno zlasti za kazenske zadeve“ (če gre za vprašanje prava Unije, in ne nacionalnega prava), odločiti glede na vsebinske, in ne formalne značilnosti. Nizozemska vlada meni, da mora država izdajateljica oceniti, ali njeno sodišče tej opredelitvi ustreza. Komisija meni, da se člen 1(a)(iii) nanaša na sodišče, ki je pristojno za zadeve, ki so v državi izdajateljici formalno opredeljene kot kazenske. To sodišče bi bilo lahko pristojno tudi za druge zadeve, ki niso kazenske. Vendar pa bi moral za izpolnitev zahtev iz člena 1(a)(iii) nadzor nad odločbo o denarni kazni izvajati kazenski oddelek sodišča.
51.
Strinjam se s predložitvenim sodiščem in vladami, ki menijo, da je opredeljujoča značilnost „sodišča, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“, da uporablja kazenski postopek in zagotavlja pravna jamstva v kazenskem postopku, ne glede na to, ali je pristojno tudi v zadevah, ki niso kazenske.
52.
Kot sem že poudarila, (
20
) so med kršitvami, ki so predmet vzajemnega priznavanja in izvrševanja, naštetimi v členu 5 Okvirnega sklepa, zadeve, ki se v vseh državah članicah štejejo za kazenske, kot na primer „terorizem“, in tudi zadeve, ki se v nekaterih državah članicah štejejo za kazenske, v drugih pa ne (tam se obravnavajo v okviru upravnega, in ne kazenskega prava). „Ravnanja, ki so v nasprotju s predpisi o varnosti v prometu“ spadajo v zadnjo skupino. Namen zakonodajalca je bil torej olajšati vzajemno priznavanje odločb o denarnih kaznih, izrečenih v zvezi s temi kršitvami, ne da bi se uskladil pojem „kazenske“ kršitve. Če je kršitev navedena v členu 5, je lahko predmet vzajemnega priznavanja, ne glede na to, ali je po pravu države izdajateljice ali države izvršiteljice opredeljena kot kazenska.
53.
Ker pojem „kazenski“ ni usklajen, za izraz „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ ni mogoče zahtevati enotne razlage izraza „kazenska zadeva“.
54.
Zato menim, da se ne sme sprejeti razlage, ki jo je predlagala Komisija. Obseg uporabe Okvirnega sklepa bi bil nenamerno omejen, če bi bila v opredelitvi izraza „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ zajeta le tista sodišča, ki obravnavajo „kazenske zadeve“, ki so kot take opredeljene po pravu države izdajateljice. Države članice, v katerih nekatere od kršitev iz člena 5 niso opredeljene kot „kazniva dejanja“ in v katerih so sodišča organizirana tako, da nadzor nad upravnimi odločbami v zvezi s temi kršitvami izvajajo sodišča, ki so ločena od sodišč, ki obravnavajo kazenske zadeve, kot jih opredeljuje nacionalno pravo, ne bi mogle imeti koristi od postopka vzajemnega priznavanja v zvezi z odločbami o denarnih kaznih, izrečenih za take kršitve. Menim, da je to v nasprotju z jasno izraženim namenom zakonodajalca, da take kršitve vključi v seznam iz člena 5, in zato v nasprotju s ciljem Okvirnega sklepa.
55.
Vendar je zakonodajalec skupaj z namenom, da se olajša vzajemno priznavanje odločb, s katerimi so izrečene denarne kazni, tudi izrecno zagotovil, da se spoštujejo temeljne pravice zadevnih oseb (glej uvodno izjavo 5 in člen 3 Okvirnega sklepa).
56.
Če bi navedena cilja združili, bi bilo treba po mojem mnenju člen 1(a)(iii) razlagati tako, da je odločba o denarni kazni, ki jo je izdal upravni organ, predmet vzajemnega priznavanja in kasnejše izvršitve, če je zadevni osebi dana ustrezna možnost, da to odločbo izpodbija pred sodiščem, ki zagotavlja spoštovanje njenih temeljnih pravic. Iz tega nato izhaja, da mora biti sodišče, ki je v državi izdajateljici pristojno za take odločbe o denarnih kaznih, tisto, katerega ustanovni akt, postopki in obseg nadzora zagotavljajo minimalna jamstva, ki se na podlagi člena 47 in 48 Listine uporabljajo, kadar je oseba obtožena kaznivega dejanja. Z drugimi besedami, čeprav ni nujno, da je pristojno sodišče tisto sodišče v državi izdajateljici, ki obravnava zadeve, ki so uradno opredeljene kot „kazenske“ v skladu s pravom te države članice, mora to sodišče v vsakem primeru zagotavljati enaka postopkovna in materialnopravna jamstva.
57.
Med pravicami, ki jih zagotavljata člena 47 in 48 Listine, so izrecno navedene pravica, da o zadevi pravično odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom prej ustanovljeno sodišče, možnost svetovanja, obrambe in zastopanja, omejena pravica do pravne pomoči in splošna določba, da „je zagotovljena pravica do obrambe“. V členu 53(2) Listine je nato izrecno pojasnjeno, da „[k]olikor […] [L]istina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z [EKČP], sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa [EKČP]“. V zvezi s členoma 47 in 48 je v Pojasnjevalni opombi potrjeno, da je v okviru EKČP izhodišče zanju člen 6. (
21
)
58.
Člen 6 EKČP vsebuje v prvih treh pododstavkih pomembna jamstva za osebe, obdolžene kaznivega dejanja. Tako mora biti organ, ki opravlja nadzor, ustanovljen z zakonom, neodvisen in nepristranski. Zagotoviti mora, da se spoštujejo jamstva, ki jih navajam. Kdor je obdolžen, mora: veljati za nedolžnega, dokler ni v skladu z zakonom dokazana njegova krivda; biti takoj in nadrobno seznanjen v jeziku, ki ga razume, z bistvom in vzroki obtožbe, ki ga bremeni; imeti primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe; mora mu biti dovoljeno, da se brani sam ali z zagovornikom po lastni izbiri, ali če nima dovolj sredstev za plačilo zagovornika, da ga dobi brezplačno, če to zahtevajo interesi pravičnosti; imeti pravico, da zaslišuje oziroma zahteva zaslišanje obremenilnih prič ter da doseže navzočnost in zaslišanje razbremenilnih prič ob enakih pogojih, kot veljajo za obremenilne priče; in imeti brezplačno pomoč tolmača, če ne razume ali ne govori jezika, ki se uporablja pred sodiščem.
59.
Koliko bi se varstvo teh temeljnih pravic oseb, obdolženih kaznivih dejanj, lahko štelo za potrebno tudi za osebe, katerih kršitve so po nacionalnem pravu opredeljene kot prekršek, in ne kaznivo dejanje, vendar je njihovo edino varstvo pred skoraj samodejnim priznavanjem in izvrševanjem (
22
) odločbe, s katero jim je bila izrečena denarna kazen, jamstvo iz člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa: da morajo imeti „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“?
60.
Zdi se mi, da bi bila ozka razlaga, ki bi izključila sklicevanje na jamstva „kazenskega postopka“, ki jih vsebuje člen 6(1), (2) in (3) EKČP, neprimerna iz več razlogov.
61.
Prvič, besedilo Okvirnega sklepa je taki razlagi nasprotuje. Besedilo člena 1(a)(iii) govori izrecno o sodišču, ki je pristojno za kazenske zadeve. V čem bi bil potem smisel teh besed, če torej sodišče ne bi bilo dolžno izvajati te pristojnosti ob upoštevati jamstev za posameznika, ki izhajajo iz take kazenskopravne pristojnosti?
62.
Drugič, možnost, da tako sodišče opravi sodni nadzor, je edino varstvo posameznika pred kasnejšim vzajemnim priznanjem in izvršitvijo odločbe o denarni kazni. Zato mora biti razlaga varstva, ki se ponuja, široka, in ne ozka.
63.
Tretjič, oseba, ki ji je izrečena denarna kazen, lahko zastopa drugačno različico dogodkov, na katerih ta kazen temelji. Če se sprejme njena različica, oseba morda zaradi tega sploh ne bi bila dolžna plačati kazni ali bi bila dolžna plačati precej znižano kazen. Da medsebojno zaupanje, na katerem temelji vzajemno priznavanje, ne bi bilo ogroženo (in bistveno oslabljeno zaupanje javnosti v tako vzajemno priznavanje in izvrševanje oziroma njeno sprejemanje tega priznavanja in izvrševanja), je bistveno, da je omogočen ustrezen sodni nadzor odločbe o denarni kazni (v okviru katerega je treba preizkusiti dejansko stanje, ne le uporabe prava, ter lahko zajema udeležbo in zaslišanje prič).
64.
Četrtič, zdi se mi, da so pri odobritvi vzajemnega priznanja in izvršitve odločbe o denarni kazni v čezmejnem primeru jezikovne zahteve še posebno pomembna jamstva pravičnega sojenja. Odločba o denarni kazni je po definiciji priznana in izvršena v skladu z Okvirnim sklepom le, če je bila zadevna oseba ob storitvi kršitve v eni državi članici (država izdajateljica) in je zdaj v drugi državi članici (državi članici izvršiteljici). Unija je pravkar dobila uradni jezik več, hrvaščino, (
23
) ki se je pridružil triindvajsetim uradnim jezikom, ki že kažejo različnost in kulturno bogastvo njenih ljudstev. (
24
) V okviru Unije, ki obsega načeli prostega gibanja oseb in svobode ustanavljanja, je zaščita jezikovnih pravic in privilegijev posameznikov zlasti pomembna, kot je Sodišče že potrdilo v sodbi z dne 24. novembra 1998 v zadevi Bickel in Franz. (
25
)
65.
Pravi uspeh enotnega trga je, da litvanskega voznika tovornega vozila lahko ustavi policija, ko vozi prek Poljske ali Nemčije zaradi dostave blaga v Belgiji. Če bi na tej poti nastopil dogodek, zaradi katerega je vozniku tovornega vozila izrečena denarna kazen, je popolnoma razumljivo in z vidika države članice pomembno, da se lahko kazen zoper njega izvrši v Vilni. Enako pomembno je, da morajo biti temeljne pravice voznika tovornega vozila ustrezno varovane.
66.
Zaradi navedenega menim, da so opredeljujoče značilnosti „sodišča, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa, (a) da mora biti organ, ki opravlja nadzor, sodišče in (b) da mora to sodišče zagotoviti, da se spoštujejo minimalna jamstva iz člena 6(1), (2) in (3) EKČP.
67.
Kar pa zadeva besedo „zlasti“, jo je treba ob upoštevanju, da organiziranost sodišč v Evropski uniji ni usklajena, in za dosego polnega učinka Okvirnega sklepa razlagati tako, da sodišče, ki je poleg pristojnosti, v okviru katere uporablja kazenski postopek, pristojno tudi za zadeve, ki niso kazenske, ni izključeno iz opredelitve iz člena 1(a)(iii). Vendar pa je bistveno, da mora sodišče pri preverjanju odločbe o denarni kazni uporabiti postopek, v okviru katerega se spoštujejo minimalna jamstva, določena v členu 6(1), (2) in (3) EKČP.
68.
Lahko bi se reklo, da se bo zaradi opredelitve, ki jo predlagam, omejilo načelo vzajemnega priznavanja, ki ga je Evropski svet sprejel na zasedanju v Tampereju leta 1999 in naj bi postal temelj pravosodnega sodelovanja v civilnih in kazenskih zadevah. Vendar se pri vzajemnem priznavanju odločb v kazenskih zadevah predpostavlja, da države članice zaupajo v kazenskopravne sisteme drugih držav članic in, še zlasti, da so pravice osumljencev ali obdolžencev varovane v skladu s skupnimi minimalnimi standardi. Zato bi bilo treba opozoriti, da je bilo v Tampereju, med drugim, sprejeto tudi, da bi bilo treba „začeti z delom tudi glede tistih vidikov postopkovnega prava, za katere bi bili potrebni skupni minimalni standardi, da bi se olajšala uporaba načela vzajemnega priznavanja ob upoštevanju temeljnih pravnih načel držav članic“. (
26
)
69.
Čeprav je bilo sprejetih več ukrepov, ki urejajo vzajemno priznavanje in izvrševanje sodnih odločb, med njimi tudi ta okvirni sklep, pa je bilo do danes precej manj doseženega pri določitvi skupnih minimalnih standardov za postopkovna jamstva. Svet je leta 2009 sprejel načrt (
27
) za krepitev pravic posameznika v kazenskih postopkih, ki ga je Evropski svet sprejel in določil, da tvori del Stockholmskega programa. Dva akta iz tega načrta sta bila zdaj sprejeta: Direktiva 2010/64/EU, (
28
) ki zagotavlja pravico do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih, in Direktiva 2012/13/EU (
29
) o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku. Prav tako je pripravljen predlog Direktive o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in pravici do komunikacije v primeru prijetja. (
30
)
70.
Obe sprejeti direktivi naj bi se uporabljali za postopke pred „sodiščem, ki je pristojno za kazenske zadeve“, pred katerim se obravnavajo pritožbe zoper odločbe, ki jih je sprejel organ, ki ni sodišče, v zvezi s kaznimi za manjše kršitve: glej uvodno izjavo 16 Direktive 2010/64/EU in uvodno izjavo 17 Direktive 2012/13/EU. Zato mora po izteku roka za prenos teh direktiv v pravne rede držav članic (27. oktober 2013 oziroma 2. junij 2014) sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve v smislu člena 1(a)(iii), uporabiti skupne minimalne standarde, ki jih določata navedeni direktivi pri izvajanju svoje kazenskopravne pristojnosti v postopku s pritožbo za preizkus upravne sankcije. (
31
)
71.
Zato predlagam, naj Sodišče na vprašanje 2(a) odgovori, da je treba člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa razlagati tako, da je „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ sodišče, pred katerim bo v okviru obravnave zadeve zadevna oseba deležna pravic, ki ji jih zagotavlja člen 6(1), (2) in (3) EKČP.
Vprašanje 2b
72.
Predložitveno sodišče z vprašanjem 2(b) sprašuje, ali bi bilo treba avstrijski Unabhängiger Verwaltungssenat šteti za „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v smislu člena (1)(a)(iii).
73.
Pristojni organ v državi članici izvršiteljici bo, najprej na podlagi besedila odločbe o denarni kazni in potrdila, ki je bilo v skladu s členom 4 Okvirnega sklepa poslano skupaj s to odločbo, preveril, ali gre za tako odločbo o denarni kazni, da se lahko odobri vzajemno priznanje in izvršitev te odločbe na podlagi člena 6 navedenega sklepa (razen če je mogoče uveljaviti katerega od razlogov za zavrnitev priznanja ali izvršitve iz člena 7). Na podlagi člena 11(2) lahko država izvršiteljica prizna in izvrši odločbo ali je ne prizna in ne izvrši. Nikakor pa država izvršiteljica ne more izvesti nadzora: zahtevo za nadzor lahko obravnava le država izdajateljica. Postopek preverjanja je torej bistven za ohranitev ravnovesja med vzajemnim priznavanjem in izvrševanjem na eni strani in varstvom temeljnih pravic na drugi.
74.
V členu 7(1) in (2) Okvirnega sklepa je določen seznam okoliščin, v katerih lahko pristojni organi v državi izvršiteljici zavrnejo priznanje in izvršitev odločbe. Člen 7(3) v zvezi z nekaterimi od teh razlogov določa, da se pristojni organ v državi izvršiteljici – preden se odloči, da bo bodisi v celoti bodisi deloma zavrnil priznanje in izvršbo odločbe – „na kakršen koli primeren način posvetuje s pristojnim organom v državi izdajateljici in ga po potrebi zaprosi, da mu brez odlašanja posreduje informacije, ki jih potrebuje“.
75.
Kar je vendarle pomembnejše, le „odločba“, ki izpolnjuje pogoje iz ene od štirih kategorij, ki so taksativno navedene v členu 1(a), in je posledica storitve ene od kršitev, ki so taksativno navedene v členu 5, spada na področje uporabe Okvirnega sklepa. Le taki odločbi se lahko zagotovita vzajemno priznanje in izvršitev. Če je pristojni organ v zvezi s tem negotov (ker, na primer, dvomi o tem, da je „zadevna oseba imela možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v skladu s pogoji iz člena 1(a)(iii)), bi moral po mojem mnenju prav tako (to je po neposredni analogiji s členom 7(3)) stopiti v stik s pristojnim organom v državi izdajateljici in zahtevati vse potrebne informacije. Po prejemu teh informacij mora pristojni organ v skladu z opredelitvijo, ki jo bo Sodišče podalo v odgovoru na vprašanje 2a, izpeljati vse potrebne sklepe, da odloči, ali je zadevni organ „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. (
32
) Po potrebi se lahko obrne tudi na kontaktne točke Evropske pravosodne mreže. (
33
)
76.
Avstrijska vlada je v svojih pisnih stališčih, predloženih Sodišču, pojasnila nekatere elemente, ki Sodišču omogočajo, da predložitvenemu sodišču pomaga pri odločitvi. Gre zlasti za to, da avstrijska vlada potrjuje, da je Unabhängiger Verwaltungssenat dolžan uporabljati avstrijski zakon o prekrških (Verwaltungsstrafgesetz iz leta 1991) in zagotavljati pravice, ki jih določa člen 6 EKČP, vključno z jamstvi, ki jih je treba spoštovani, kadar je oseba obdolžena kaznivega dejanja (člen 6(2) in (3)). Tudi predložitveno sodišče ugotavlja, da je Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju: ESČP) sklenilo, da je Unabhängiger Verwaltungssenat sodišče (
34
) v smislu člena 6(1) EKČP in da spoštuje domnevo nedolžnosti. (
35
) Predložitveno sodišče tudi opozarja, da je ESČP v sodbi Kammerer (
36
) odločilo, da ni bila vedno zagotovljena pravica do zaslišanja obdolženca. V zvezi s tem avstrijska vlada navaja, da odločitev ESČP v navedeni zadevi ni znamenje, da Unabhängiger Verwaltungssenat na splošno te pravice ne bi zagotavljal.
77.
Če sodišče včasih ne spoštuje katerega od procesnih jamstev, ki jih mora upoštevati, zato še ni izključeno iz opredelitve „sodišča, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. Če se omenjeno jamstvo v posamezni zadevi v zvezi z odločbo o denarni kazni ne bi spoštovalo, bi to po mojem mnenju vseeno pomenilo, da pristojni organ v državi izvršiteljici ne bi bil dolžan priznati in izvršiti te odločbe na podlagi Okvirnega sklepa. Pristojni organ pri priznavanju in izvrševanju takih odločb izvršuje pravo Unije in je zato dolžan spoštovati pravice, ki so zagotovljene s členom 47 in členom 48 Listine in izražajo pravice iz člena 6 EKČP. (
37
) Če je bila katera od teh pravic kršena, lahko pristojni organ po opravljenem postopku pridobitve informacij od države izdajateljice na podlagi člena 7(3) ugovarja priznavanju in izvršitvi odločbe na podlagi člena 20(3) Okvirnega sklepa. (
38
)
78.
Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče na vprašanje 2b odgovori, da mora o tem, ali je Unabhängiger Verwaltungssenat „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa, odločiti nacionalno sodišče na podlagi informacij, ki jih ima na voljo.
Vprašanje 2c
79.
Glede na moj predlog odgovora na prvo vprašanje odgovor na vprašanje 2c ni potreben.
Vprašanje 3
80.
Nacionalno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje najprej, ali je treba člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa razlagati tako, da je „možnost zadevo predložiti v razsojanje“ zagotovljena v okoliščinah, ko mora zadevna oseba najprej izpodbijati odločbo upravnega organa pred istim organom, in šele ko ta organ izda novo odločbo, lahko vloži pritožbo pri „sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“. Dalje sprašuje, ali mora sodišče, ki obravnava pritožbo, obravnavati zadevo, preden odločba postane dokončna, in ali mora biti pristojno, da preuči zadevo v celoti, tako glede dejanskih kot pravnih vprašanj.
81.
Predložitveno sodišče in vse stranke, ki so predložile stališča glede tega vprašanja, menijo, da ni sporno, če je dostop do sodišča zagotovljen šele po drugi upravni stopnji. Češka in italijanska vlada in tudi Komisija dodajajo, da mora imeti sodišče neomejeno pristojnost za razsojanje v sporih o dejanskih in pravnih vprašanjih. Češka vlada poleg tega navaja, da odločba ne sme postati dokončna, preden je mogoč tak dostop do sodišča. Nasprotno, italijanska vlada meni, da za učinkovito sodno varstvo zadevne osebe ni nujno, da odločba na upravni stopnji ne postane dokončna.
82.
Strinjam se s predložitvenim sodiščem in vladami, ki v stališčih glede tega vprašanja navajajo, da je pogoj imeti „možnost zadevo predložiti v razsojanje“ izpolnjen, če taka možnost nastane šele potem, ko je zadevna oseba izčrpala vse kasnejše stopnje upravnega postopka. Vendar pa za „možnost zadevo predložiti v razsojanje“ sodišču ne smejo biti določeni taki pogoji, zaradi katerih bi bilo njeno uveljavljanje onemogočeno ali čezmerno oteženo. V tem primeru učinkovito sodno varstvo zadevne osebe ne bi bilo zagotovljeno. (
39
)
83.
V zvezi s tem ne smemo pozabiti, da pri temeljnih pravicah, ki jih zagotavljajo člen 6 PEU ter člena 47 in 48 Listine, ne gre za teoretičen dostop do sodišča. Gre za učinkovito varstvo posameznega državljana. Tako kot je pomembno, da se opredeli „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ tako, da se zagotovi ustrezno in učinkovito varstvo, je tudi bistveno, da se „možnost zadevo predložiti v razsojanje“ razlaga tako, da se zagotovi, da to jamstvo ni brez pomena in da pravica ni teoretična ali navidezna. (
40
)
84.
Nacionalno sodišče v državi izvršiteljici bo moralo, če bo treba, (
41
) izvesti ustrezne poizvedbe v zvezi s postopkom, da se prepriča, da je šlo za tak primer. Predlagam, da nacionalno sodišče preveri vsaj to, ali je bila odločba, s katero je bila izrečena denarna kazen, vročena naslovniku v jeziku, ki ga razume; ali so mu bila dana jasna navodila glede vložitve pritožbe in roka zanjo; ali je bil jasno naveden dan, s katerim je začel teči rok za pritožbo; (
42
) ali je bil naslovnik obveščen, da si mora priskrbeti zagovornika oziroma da se lahko zastopa sam; ali je bilo navedeno, ali ima dostop do pravne pomoči (in če ga ima, pod katerimi pogoji), (
43
) in ali so bila jezikovna vprašanja (jezik sporazumevanja s sodiščem; jezik, v katerem se predložijo uradna pisna in/ali ustna stališča) urejena razumljivo in učinkovito. (
44
)
85.
Poleg tega se strinjam s predložitvenim sodiščem in tistimi državami članicami kot tudi s Komisijo, ki navajajo, da mora imeti sodišče, ki obravnava zadevo, neomejeno pristojnost za razsojanje v sporih o dejanskih in pravnih vprašanjih. Samo če ima sodišče neomejeno pristojnost, lahko zagotovi, da se v celoti spoštujejo pravice zadevne osebe, ki ji jih jamči člen 6(1), (2) in (3) EKČP. Če obstaja možnost predložiti zadevo v razsojanje, potem to, da odločba postane „dokončna“ na upravni stopnji postopka (pri čemer je še vedno mogoče, da bo tako pravno sredstvo kasneje vloženo pri sodišču), ne bo ogrozilo učinkovitega pravnega varstva zadevne osebe. Ob upoštevanju navedenega pogoja menim, da odločba, ki postane dokončna na upravni stopnji postopka, ni zunaj področja uporabe Okvirnega sklepa.
86.
Glede na navedeno predlagam, da se člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa razlaga tako, da „možnost zadevo predložiti v razsojanje“ obstaja, kadar mora zadevna oseba najprej v celoti izčrpati upravni postopek, če za dostop do sodišča niso določeni pogoji, zaradi katerih bi bil ta onemogočen ali čezmerno otežen. Drugič, sodišče, ki obravnava zadevo, mora imeti neomejeno pristojnost za odločanje o dejanskih in pravnih vprašanjih. Tretjič, člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa ne nasprotuje temu, da odločba o denarni kazni, ki jo je izdal upravni organ, postane dokončna pred predložitvijo zadeve v razsojanje.
Pripis: sorazmernost izrečene kazni
87.
Impliciten del varstva temeljnih pravic, ki je državljanu zagotovljeno z zahtevo v členu 1(a)(iii), da mora obstajati „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“, je povezan s sorazmernostjo izrečene kazni. To je še posebno pomembno, ker člen 11(2) Okvirnega sklepa jasno določa, da država izvršiteljica ne sme izvajati nikakršnega preverjanja odločbe o denarni kazni. Zato naslovnik take odločbe pred svojim „lokalnim“ sodiščem ne more uveljavljati trditev, ki zmanjšujejo težo kršitve, ali predlagati znižanje izrečene kazni.
88.
Splošno znano je, da so v Evropski uniji povprečni dohodki precej različni. Globa v znesku, ki zagotovo ne bi bil prijeten, vendar bi bil vseeno znosen, izrečena eni osebi (morda državljanu države članice z razmeroma visokimi prihodki), bi bila lahko kruta in nesorazmerna kazen, če bi bila izrečena nekomu s precej nižjimi mesečnimi dohodki, ki mu je bila odločba o denarni kazni izdana zaradi dogodka, ki se je zgodil na njegovi poti skozi to državo članico v državo članico, kjer prebiva in je zaposlen, ali iz nje. Po mojem mnenju zato iz izraza „možnost zadevo predložiti v razsojanje sodišču, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ izhaja, da mora obstajati možnost, da se znesek kazni, ki ga je naložil upravni organ, izpodbija pred takim sodiščem, preden se odobri vzajemno priznanje odločbe o denarni kazni in postane ta izvršljiva.
89.
Glede na navedeno poudarjam, da ne predlagam, da je organ, ki je izrekel globo za prekršek, dolžan razlikovati glede na kraj, od koder prihaja zadevna oseba. To bi bila lahko že diskriminacija na podlagi državljanstva, ki je (očitno) v nasprotju s pravom Unije. Rada bi le spomnila, da je temeljno načelo kazenskega prava – ki velja, kolikor mi je znano, v vseh pravnih sistemih držav članic – da mora kazensko sodišče pri preizkusu ustreznosti sankcije upoštevati okoliščine kršitve in kršitelja.
Predlog
90.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj v odgovoru na vprašanja, ki jih je predložilo Vrchní soud v Praze (višje sodišče v Pragi), Okvirni sklep 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni razlaga tako:
1.
Izraz „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ iz člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa je samostojni pojem prava Unije.
2.a
Člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa je treba razlagati tako, da je „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ sodišče, pred katerim bo v okviru obravnave zadeve zadevna oseba deležna pravic, ki ji jih zagotavlja člen 6(1), (2) in (3) Evropske konvencije o človekovih pravicah.
2.b
O tem, ali se avstrijski neodvisni upravni senat (Unabhängiger Verwaltungssenat) šteje za „sodišče, ki je pristojno zlasti za kazenske zadeve“ v smislu člena 1(a)(iii) Okvirnega sklepa, mora odločiti pristojni organ v državi izvršiteljici.
3.
„Možnost zadevo predložiti v razsojanje“ obstaja, kadar mora zadevna oseba najprej v celoti izčrpati upravni postopek, če za dostop do sodišča niso določeni pogoji, zaradi katerih bi bil ta onemogočen ali čezmerno otežen. Sodišče, ki obravnava zadevo, mora imeti neomejeno pristojnost za odločanje o dejanskih in pravnih vprašanjih. Člen 1(a)(iii) Okvirnega sklepa ne nasprotuje temu, da odločba o denarni kazni, ki jo je izdal upravni organ, postane dokončna pred predložitvijo zadeve v razsojanje.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Okvirni sklep Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni (UL L 76, str. 16), kakor je bil spremenjen z Okvirnim sklepom Sveta 2009/299/PNZ z dne 26. februarja 2009 o spremembi okvirnih sklepov 2002/584/PNZ, 2005/214/PNZ, 2006/783/PNZ, 2008/909/PNZ in 2008/947/PNZ zaradi krepitve procesnih pravic oseb ter spodbujanja uporabe načela vzajemnega priznavanja odločb, izdanih na sojenju v odsotnosti zadevne osebe (UL L 81, str. 24).
(
3
)	Standardni obrazec potrdila, navedenega v členu 4, je v prilogi k Okvirnemu sklepu.
(
4
)	Glej člen 52(3) Listine in Pojasnila k Listini (UL 2007, C 303, str. 30).
(
5
)	Ker M. Baláž pred Sodiščem ni bil zastopan, teh (precej pomembnih) vprašanj ni bilo mogoče bolj razjasniti.
(
6
)	Okvirni sklep Sveta 2002/584/PNZ z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicam (UL L 190, str. 1).
(
7
)	Glej, na primer, navedbo v členu 1(b), da „[d]enarna kazen ne zajema […] civilnopravnih odredb […]“; dejstvo, da glede naštetih kršitev ni preverjanja dvojne kaznivosti dejanja (člen 5(1)); dejstvo, da se „[d]enarna kazen, izrečena za pravno osebo, […] izvrši, tudi če država izvršiteljica ne priznava načela kazenske odgovornosti pravnih oseb“ (člen 9(3)); možnost, da se odredi nadomestna kazen, vključno z zaporno kaznijo, če odločbe ni mogoče izvršiti (člen 10), in delitev pristojnosti med državo izdajateljico in državo izvršiteljico glede amnestije, pomilostitve in obnove postopka (člen 11).
(
8
)	Stockholmski program – odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (UL 2010, C 115, str. 1, na strani 10, točka 2.4.).
(
9
)	Naveden v opombi 8 zgoraj, na strani 4, točka 1.1.: Politične prednostne naloge.
(
10
)	Glej člen 4(1). Gre za prvi primer, v katerem mora Sodišče odločiti o razlagi Okvirnega sklepa 2005/214/PNZ. Prejšnji predlog za sprejetje predhodne odločbe (sodba z dne 7. junija 2012 v zadevi Vinkov, C‑27/11) je bil nedopusten.
(
11
)	To je jasno navedeno v predložitveni odločbi. Na kratko povedano, M. Baláž zatrjuje, da so mu avstrijski policisti, ki so ga ustavili, odredili, naj nadaljuje vožnjo do mostne tehtnice, da bi preverili tovorno vozilo, ki ga je vozil.
(
12
)	Glej točko 84 v nadaljevanju.
(
13
)	Glej sodbe z dne 17. julija 2008 v zadevi Kozłowski (C-66/08, ZOdl., str. I-6041, točka 42); z dne 16. novembra 2010 v zadevi Mantello (C-261/09, ZOdl., str. I-11477, točka 38) in z dne 18. oktobra 2007 v zadevi Österreichischer Rundfunk (C-195/06, ZOdl., str. I-8817, točka 24 in navedena sodna praksa).
(
14
)	Glej točko 31 zgoraj.
(
15
)	Glej na primer člen 2(1) (določitev pristojnih organov), člen 5 (opredelitev vsake od naštetih kršitev) in nekatere dele člena 7 (razlogi za zavrnitev priznanja ali izvršitve).
(
16
)	Naveden v opombi 6.
(
17
)	Navedena v opombi 13.
(
18
)	Navedena v opombi 13.
(
19
)	Sodba Kozłowski se je nanašala na razlago pojmov „nahajati se“ in „prebivati“ v smislu člena 4(6) tega sklepa (glej točko 43). Sodba Mantello se je nanašala na pojem „ista dejanja“ iz člena 3(2) tega sklepa (glej točko 38).
(
20
)	Glej točko 33 zgoraj.
(
21
)	Glej točko 14 zgoraj. V delu člena 47, v katerem je določena pravica do učinkovitega pravnega sredstva, je izražen člen 13 EKČP; vendar v obravnavanem postopku – kolikor vem na podlagi predložitvene odločbe – ni neposredno upošteven, zato ga tu ne obravnavam podrobneje.
(
22
)	Člen 7 Okvirnega sklepa vsebuje omejene razloge za zavrnitev priznanja ali izvršitve.
(
23
)	Hrvaška je k Evropski uniji pristopila 1. julija 2013.
(
24
)	To je seveda brez upoštevanja številnih drugih jezikov, ki sicer niso „uradni jeziki Unije“, vendar imajo pomembno vlogo v življenju prebivalcev in pri njihovem poslovanju z uradniki uprave ter uradniki organov kazenskega pregona v celotni Uniji – na primer: baskovščina, katalonščina, valižanščina in luksemburščina.
(
25
)	C-274/96, Recueil, str. I-7637.
(
26
)	Točka 37 sklepov.
(
27
)	Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih (UL C 295, str. 1).
(
28
)	Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL L 280, str. 1).
(
29
)	Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL L 142, str. 1).
(
30
)	COM(2011) 326 konč.
(
31
)	Glej člen 1(3) Direktive 2010/64/EU in člen 2(2) Direktive 2012/13/EU.
(
32
)	Glej, po analogiji, odločitev pristojnega pravosodnega organa v državi izvršiteljici glede tega, ali se evropski nalog za prijetje nanaša na „isto dejanje“ kot prejšnji pregon: sodba Mantello, našteta v opombi 13, točka 50.
(
33
)	Skupni ukrep z dne 29. junija 1998 Sveta na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji o vzpostavitvi Evropske pravosodne mreže, 98/428/PNZ (UL L 191, str. 4).
(
34
)	Glej sodbi ESČP z dne 31. avgusta 1999 v zadevi Hubner proti Avstriji (pritožba št. 34311/96) in z dne 20. decembra 2001 v zadevi Baischer proti Avstriji (pritožba št. 32381/96). Avstrijska vlada se sklicuje tudi na te sodbe ESČP: z dne 27. maja 2004 v zadevi Yavuz proti Avstriji (pritožba št. 46549/99); z dne 5. decembra 2005 v zadevi Liedermann proti Avstriji (pritožba št. 54272/00); z dne 3. februarja 2005 v zadevi Blum proti Avstriji (pritožba št. 31655/02); z dne 8. junija 2006 v zadevi Kaya proti Avstriji (pritožba št. 54698/00); z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Müller proti Avstriji (pritožba št. 12555/03); z dne 7. decembra 2006 v zadevi Hauser-Sporn proti Avstriji (pritožba št. 37301/03) in z dne 26. julija 2007 v zadevi Stempfer proti Avstriji (pritožba št. 18294/03).
(
35
)	Glej sodbo ESČP z dne 18. marca 2010 v zadevi Krumpholz proti Avstriji (pritožba št. 13201/05). V tej zadevi je ESČP odločilo, da je Unabhängiger Verwaltungssenat kršil člen 6(1) in (2) EKČP, in razsodilo, da je bila s „sklepanjem, kadar položaj ne zahteva nedvoumno pojasnil tožeče stranke in ko procesna jamstva niso bila spoštovana v zadostni meri, […] kršena pravica tožeče stranke do molka in domneva nedolžnosti“ (točka 42).
(
36
)	Sodba ESČP z dne 12. maja 2010 v zadevi Kammerer proti Avstriji (pritožba št. 32435/06). ESČP je odločilo, da v tej zadevi ni bilo kršitve člena 6(1) in (3) EKČP.
(
37
)	Glej člen 3 Okvirnega sklepa; sodbi z dne 13. julija 1989 v zadevi Wachauf proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft (5/88, Recueil, str. 2609, točka 19) in z dne 4. junija 2009 v zadevi JK Otsa Talu (C-241/07, ZOdl., str. I-4323, točka 46 in navedena sodna praksa); glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljene 7. septembra 2010, v zadevi Mantello (sodba, navedena v opombi 13, točka 88).
(
38
)	Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota, predstavljene dne 7. septembra 2010 v zadevi Mantello (sodba, navedena v opombi 13, točki 77 in 78), v katerih generalni pravobranilec meni, da naj bi bil v okviru evropskega naloga za prijetje odreditveni pravosodni organ dolžan zagotoviti, da so spoštovane pravice osebe, na katero se nalog za prijetje nanaša (v tej zadevi z uporabo načela ne bis in idem), vendar mora tudi izvršitveni pravosodni organ zagotoviti varstvo te pravice.
(
39
)	Glej sodbe z dne 22. decembra 2010 v zadevi DEB (C-279/09, ZOdl., str. I-13849, točka 28 in navedena sodna praksa); z dne 28. julija 2011 v zadevi Samba Diouf (C-69/10, ZOdl., str. I-7151, točka 57) in z dne 19. septembra 2006 v zadevi Wilson (C-506/04, ZOdl., str. I-8613, točke od 60 do 62).
(
40
)	V okviru člena 6 EKČP glej sodbo ESČP z dne 13. maja 1980 v zadevi Artico proti Italiji (pritožba št. 6694/74, series A št. 37).
(
41
)	V veliko primerih čezmejnega priznavanja in izvrševanja odločb o denarni kazni se izvršljivost te odločbe niti ne bo – oziroma se ne bo prepričljivo – izpodbijala. Vseeno je pomembno, da mora sodišče v državi izvršiteljici, če je vložen prepričljiv ugovor na podlagi temeljnih pravic, ta ugovor resno obravnavati, izvesti potrebne poizvedbe in na podlagi prejetih informacij nato odločiti, ali je odločba izvršljiva.
(
42
)	Zato bo moralo v obravnavani zadevi nacionalno sodišče, na primer, preveriti, ali je bilo M. Balážu, ko mu je bila 2. julija 2010 vročena odločba o denarni kazni z dne 25. marca 2010, s katero je bila kazen izrečena, pojasnjeno, da lahko v dveh tednih od vročitve (in ne dveh tednih od dneva izdaje odločbe) vloži pritožbo pri Unabhängiger Verwaltungssenat. Zelo kratek rok bi bil v primeru čezmejne pritožbe neprimeren. Samo rok, ki je v praktičnem smislu zadosten, da sta zadevni osebi omogočena priprava in vložitev učinkovitega pravnega sredstva zoper določbo, ter razumen in sorazmeren glede na pravice in interese v tej zadevi, je v skladu z načelom učinkovitega sodnega varstva: glej sodbo Samba Diouf, navedena v opombi 39 zgoraj, točke od 66 do 68.
(
43
)	V zvezi z zagotavljanjem pravne pomoči glej med drugim sodbo ESČP z dne 10. junija 1996 v zadevi Benham proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 19380/92, Reports 1996-III) in sodbo ESČP v zadevi Artico proti Italiji, navedena v opombi 40 zgoraj. Ni mi znano, da bi bil pripravljen kakršen koli predlog za uskladitev dostopnosti do pravne pomoči v zadevah, predloženih pred sodišči, ki izvajajo kazenskopravno pristojnost (čeprav je naštet v Ukrepu C načrta, navedenega v opombi 27 zgoraj).
(
44
)	Glej sodbo Bickel in Franz, navedena v opombi 25 zgoraj; in v zvezi s členom 6(1) EKČP glej obširno razpravo o vprašanjih prevajanja in tolmačenja v sodbi ESČP z dne 19. decembra 1989 v zadevi Kamasinski proti Avstriji (pritožba št. 9783/82, series A št. 168). Glej tudi Direktivo 2010/64/EU in Direktivo 2012/13/EU (navedeni v točki 69 zgoraj in v opombah 28 in 29 zgoraj) ter predlog Komisije za Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in pravici do komunikacije v primeru prijetja (navedena v opombi 30 zgoraj).