62003CC0327_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Vokietijos federalinio administracinio teismo ( Bundesverwaltungsgericht ) prašymai priimti prejudicinį sprendimą šiose sujungtose bylose yra susiję su 1997ºm. balandžio 10ºd. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų(2) (toliau – direktyva) 11 straipsnio 2 dalies išaiškinimu.
2. Vokietijos teismas klausia, ar nacionalinės reguliavimo institucijos(3) turi teisę naujiems telekomunikacijų operatoriams nustatyti rinkliavą už telefonų numerių skyrimą, kuri apskaičiuojama atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė, perėmusi valstybės įmonę, užėmusią monopolinę padėtį, juos gavo nemokamai.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė: Direktyva 97/13
1. Įžanga
3. Praėjusio amžiaus dešimtajame dešimtmetyje didelį augimo potencialą turinčios telekomunikacijų įmonės tapo viena iš varomųjų ekonomikos jėgų. Technologinė pažanga suteikė galimybes pasiūlyti naujas paslaugas, visų pirma naudojant skaitmenines technologijas judriojo ir palydovinio telefono ryšio sektoriuose, kur atsivėrė galimybė teikti didelės įvairovės paslaugas(4) .
4. Europos Bendrija aktyviai visa tai palaikė, tad institucijos nusprendė skatinti šio sektoriaus liberalizavimą; 1987 m. Žaliojoje knygoje Komisija priėmė sprendimą sukurti būsimą bendrąją rinką: ji pakvietė visus pirmaujančius telekomunikacijų operatorius diskutuoti šiuo klausimu ir siūlė laipsniškai atverti šį sektorių, kartu užtikrinant piliečių teisę naudotis šiuolaikinių telekomunikacijų sistemų privalumais(5) .
5. Tačiau norimas lankstumas nereiškė, kad vykdydamos leidimų suteikimo procedūrą valstybės narės turėjo atsisakyti savo kontrolės įgaliojimų. Būtent kitoje Žaliojoje knygoje(6) Komisija teigė, kad taikant bendruosius licencijų išdavimo principus šie kanalai buvo pagrindinė priemonė sudaryti teisingas sąlygas plėtotis konkurencijai.
6. Direktyva atitiko šį poreikį nustatydama vienintelę galimybę, kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada (7), paremtą proporcingumo, skaidrumo ir nediskriminavimo principais, siekiant sukurti su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas suderinamą aplinką (1, 2, 4 ir 11 konstatuojamosios dalys; direktyvos 3 straipsnio 2 dalis).
7. Atitinkamai laisvė teikti telekomunikacijų paslaugas ir veiklos jų tinkluose liberalizavimas yra pagrindiniai direktyvos nuostatose įtvirtinti principai. Bendrijos teisės aktų leidėjas siekia, kad šios paslaugos būtų teikiamos ir jomis naudojamasi be kliūčių arba, kai tinkama, pagal bendruosius leidimus(8), susiaurinant individualių licencijų(9) statusą iki išimčių ar priedų prie bendrųjų leidimų (7 ir 13 konstatuojamosios dalys, 3 straipsnio 3 dalis ir 7 straipsnis).
8. Siekiant įgyvendinti šią liberalizavimo taisyklę, direktyvoje taip pat numatomas pagrindinis principas, kad individualių licencijų išdavimas valstybėse narėse neturėtų būti ribojamas, išskyrus, kiek tai būtina užtikrinti veiksmingą radijo bangų dažnių naudojimą ar pakankamą numerių skaičiaus rezervą. Todėl bet kuri įmonė, atitinkanti nacionalinėse teisės aktuose nustatytus reikalavimus, turi teisę gauti individualią licenciją (10 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 3 dalis).
2. Mokesčių nuostatos
9. Direktyvos 6 ir 11 straipsniais toliau siekiama skatinti konkurenciją telekomunikacijų paslaugų rinkoje, nenustatant įmonėms daugiau apribojimų ar mokesčių nei būtina(10), t. y. vadovaujantis proporcingumo principu. Jie atitinkamai pavadinti „Mokesčiai ir rinkliavos už bendrųjų leidimų procedūras“ ir „Mokesčiai ir rinkliavos už individualias licencijas“.
10. „ 6 straipsnis
< … >
Nepažeisdamos pagal šios direktyvos priedą numatytų finansinių įnašų universaliam paslaugų teikimui užtikrinti tvarkos, valstybės narės užtikrina, kad bet kokie iš įmonių reikalaujami su leidimų gavimo procedūromis susiję mokesčiai būtų skirti tik tų procedūrų administracinėms, kontrolės ir bendrųjų leidimų schemos įgyvendinimo sąnaudoms padengti. Informaciją apie tokius mokesčius būtina tinkamai ir pakankamai išsamiai paskelbti, kad ją būtų galima lengvai surasti.
11. „ 11 straipsnis
< … >
1. Valstybės narės užtikrina, kad bet kokios iš įmonių reikalaujamos su leidimų gavimo procedūromis susijusios rinkliavos būtų skirtos tik individualių licencijų išdavimo, administravimo, kontrolės ir įgyvendinimo procedūrų administracinėms sąnaudoms padengti. Rinkliava už individualią licenciją turi būti proporcinga atliktam darbui, o informacija apie ją pakankamai išsamiai paskelbta ir lengvai prieinama.
2. Neprieštaraujant 1 daliai, valstybės narės gali, kai naudojami riboti ištekliai, leisti savo nacionalinėms reguliavimo institucijoms nustatyti rinkliavas, skirtas optimaliam tokių išteklių panaudojimui garantuoti. Tokios rinkliavos neturi būti diskriminuojančios ir nustatomos visų pirma atsižvelgiant į poreikį skatinti naujų paslaugų plėtojimą ir konkurenciją.“ (Pataisytas vertimas)
B – Vokietijos teisė
12. Vokietijoje telefonų numerių suteikimo apmokestinimą reglamentuoja 1996ºm. liepos 25ºd. Telekomunikacijų įstatymas (Telekommunikationsgesetz) (toliau – TKG)(11) ir 1999ºm. rugpjūčio 16ºd. Reglamentas dėl rinkliavų už telekomunikacijų numerius (Telekommunikations-Nummerngebührenverordnung) (toliau – TNGebV)(12) .
13. TKG 43 straipsnyje nustatyta, kad už numeraciją atsakinga reguliavimo institucija įgaliojama imti rinkliavas už telefonų numerių suteikimą – jų dydžio kriterijai nustatyti TNGebV.
14. TNGebV priede nustatyta, kad už 1 000 dešimtženklių telefonų numerių bloko vietinės abonentinės linijos sektoriuje suteikimą reikia mokėti 1 000ºDEM (atitinka 500 eurų) rinkliavą. Jeigu prašymas suteikti telefonų numerius atmetamas, rinkliava sumažinama iki 250ºDEM (dabar 125 eurai).
II – Pagrindinės bylos aplinkybės ir prejudiciniai klausimai
15. Įmonės Isis Multimedia Net GMBH und Co. KG
ir Firma O2
(Germany) GmbH u. Co. OHG
(toliau – Isis
ir Firma ) pateikė Vokietijos telekomunikacijų ir pašto paslaugų reguliavimo institucijai (Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post, toliau – reguliavimo institucija) prašymą suteikti keletą minėtų vietinių tinklų blokų. Isis
gavo 37 iš 43 blokų, kurių ji prašė, o Firma
įsigijo 2 303 iš 2 324 prašytų blokų.
16. 2000ºm. birželio 21ºd. reguliavimo institucija, vadovaudamasi TNGebV,
šioms įmonėms nustatė atitinkamai 38º500 DEM ir 2º308 250 DEM dydžio rinkliavas.
17. Deutsche Telekom AG
(toliau – Deutsche Telekom ), įmonė, perėmusi istorinį operatorių, kuris buvo užėmęs monopolinę padėtį telekomunikacijų srityje Vokietijoje, turi jai dar iki TKG įsigaliojimo nemokamai suteiktą 400 milijonų telefonų numerių rezervą, kurį ji tebevaldo ir pagal nacionalinę teisę neprivalo už juos sumokėti arba grąžinti.
18. ISIS ir Firma pareiškė ieškinį dėl reguliavimo institucijos sprendimo, įpareigojantį jas sumokėti mokesčius. Pirmojoje instancijoje jų ieškinys buvo atmestas, tačiau apeliacinėje instancijoje Aukštesnysis administracinis teismas ( Oberverwaltungsgericht ) jį patenkino ir atsakovo administracijai nurodė sugrąžinti surinktus mokesčius bei atitinkamas palūkanas.
19. Reguliavimo institucija padavė kasacinį skundą Bundesverwaltungsgericht, kuris atidėjo bylas ir abiem atvejais pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„Ar pagal Direktyvą 97/13 dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų reguliavimo institucijos skirti telefono ryšio numeriai turi būti apmokestinami mokesčiais, kurie apskaičiuojami atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, net kai telekomunikacijų įmonė, vykdanti veiklą toje pačioje rinkoje ir užimanti joje dominuojančią padėtį, nemokamai perėmė didelį skaičių telefono ryšio numerių, kuriuos turėjo valstybės įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kuriai pagal nacionalinę teisę negalima a posteriori taikyti rinkliavų, susijusių su buvusiu šių telefono ryšio numerių rezervu?
20. Jeigu taip, Vokietijos teismas pateikia antrąjį klausimą:
Ar esant tokioms aplinkybėms naujiems į rinką įeinantiems operatoriams taikyti vienkartinę rinkliavą už telefono ryšio numerio skyrimą, lygų tam tikrai metinės apyvartos procentinei daliai (šioje byloje – 0,1º%), kurią galima pasiekti, jeigu šis telefono ryšio numeris perduodamas galutiniam klientui neatsižvelgiant į kitas įėjimo į rinką sąnaudas ir remiantis šiomis sąnaudomis, neanalizuojant jų galimybių konkuruoti su dominuojančią padėtį užimančia įmone?
III – Procesas Teisingumo Teisme
21. 2003ºm. rugsėjo 16ºd. Teisingumo Teismo pirmininkas priėmė nutartį sujungti abi bylas dėl susijusio dalyko.
22. Komisija, Vokietijos ir Didžiosios Britanijos vyriausybės ir abi įmonės ieškovės pagrindinėje byloje pateikė pastabas per Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnyje nurodytą terminą.
23. 2004ºm. lapkričio 11ºd. teismo posėdyje rašytinėje proceso dalyje dalyvavusių šalių atstovai pateikė argumentus žodžiu.
IV – Prejudicinių klausimų analizė
A – Mokestinių direktyvos nuostatų aiškinimas
24. Bundesverwaltungsgericht
pateikti prejudiciniai klausimai suteikė Teisingumo Teismui galimybę išaiškinti ribas, kurias konkurencijos laisvė nustato valstybėms narėms, apmokestinant individualių licencijų išdavimą telefono ryšio sektoriuje. Be to, atsakymai gali padėti apibrėžti buvusių valstybės įmonių, užėmusių monopolinę padėtį, perėmėjų statusą ir jų santykį su naujais konkurentais po telekomunikacijų liberalizavimo proceso užbaigimo 1998 metais.
25. Kaip buvo minėta, Europos bendros rinkos sukūrimas Bendrijos kontekste šiame sektoriuje būtų neįmanomas be bendrųjų taisyklių, užtikrinančių lygių galimybių suteikimą konkurentams. Šios taisyklės yra skaidrumo, nediskriminavimo ir proporcingumo principai, kurie įtvirtinti direktyvos 11 straipsnyje, siekiant išskirti leidimų kanalus. Tai ypač jautrus ir labai svarbus etapas, nes individualios licencijos suteikia atitinkamiems operatoriams prekybos galimybes. Kiekviena šiame etape pasitaikanti kliūtis sustiprina status quo
ir riboja konkurenciją(13) .
26. Direktyvos 11 straipsnyje (kaip ir 6 straipsnyje), procedūrinio pobūdžio tekste, įtvirtintos mokesčių nuostatos, kuriomis siekiama prisidėti prie atvėrimo proceso, panaikinant naujų dalyvių įėjimo į rinką kliūtis. Kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada (28 punktas), šios taisyklės aiškintinos atsižvelgiant į nurodytą tikslą: minėtame etape įmonių patiriami sunkumai neturi atgrasyti jų nuo siekio įeiti į rinką.
27. Į nagrinėjamą nuostatą įtrauktos dvi mokesčių sąvokos: viena yra 11 straipsnio 1 dalyje numatytas „mokestis“ už individualių licencijų išdavimą, kita – 11 straipsnio 2 dalyje įtvirtinta „rinkliava“ už ribotų išteklių suteikimą. Pirmuoju atveju apmokestinamo objektas yra administracinis veiksmas, susijęs su individualių licencijų išdavimu, valdymu, kontrole ir įgyvendinimu, skirtas padengti įvairių administracinių veiksmų sąnaudas. Antrasis, kuris taip pat taikomas individualių licencijų turėtojams, skirtas optimizuoti ribotų išteklių panaudojimą. Abu mokesčiai taikomi vadovaujantis nešališkumo, nediskriminavimo ir skaidrumo principais, be to, antruoju atveju, rinkliava neturi būti tokio dydžio, kad atgrasytų naujus konkurentus nuo įėjimo į rinką ar naujos telekomunikacijų paslaugos teikimo. Panaši nuomonė buvo išsakyta generalinio advokato išvados byloje Albacom ir Infostrada
36–43 punktuose.
28. Pagrindinėje byloje atlikti susiję vertinimai ir juos reglamentuojanti Vokietijos teisė tiek, kiek joje nustatytas mokestis, viršijantis teikiamos paslaugos vertę, yra reglamentuojami tik direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje, todėl pirmiausia reikia atsakyti į klausimą, ar minėtos nuostatos prasme telefonų numeriai yra riboti ištekliai.
B – Telefonų numeriai – „riboti ištekliai“
29. Siekiant užtikrinti vienodą direktyvos taikymą, terminas „riboti ištekliai“ turi būti vienareikšmiai apibrėžtas. Teisingumo Teismas iki šiol dar neturėjo galimybės imtis šios užduoties. Manytina, kad ši sąvoka būtinai apima visus išteklius, kurie turi būti išsaugoti dėl techninių, ekonominių ar praktinių priežasčių ir negali būti neribotai naudojami(14) . Eksponentinis vartotųjų ir atitinkamas paslaugų teikėjų skaičiaus didėjimas turi įtakos esamų numerių kiekiui: jie tampa vertingu turtu, kuriam paskirstyti turi būti nustatytos procedūros ir taisyklės(15), siekiant užtikrinti, kad visi konkurentai įėjimo į rinką metu turėtų vienodas sąlygas, nes tai yra lemiamas momentas užtikrinant vienodą jų traktavimą laisvos konkurencijos sąlygomis(16) .
30. Toks požiūris atitinka Bendrijos institucijų ketinimus, kurios kartais aiškiai, o kitais atvejais numanomai, išreiškė susirūpinimą dėl būsimo išteklių pasibaigimo ir norą išvengti numeracijos sistemos pertvarkymo. Todėl Žaliojoje knygoje dėl telekomunikacijų paslaugų Europoje numeravimo politikos Komisija nurodė, kad pereinamuoju į visišką liberalizavimą laikotarpiu minėti ištekliai taps tokie pat svarbūs kaip teisės į radijo dažnius ir į kelius, nes nors, kitaip nei minėtais atvejais, jie yra techniškai neriboti, susikuria panaši padėtis, mat jų pakeitimas yra brangus ir jam priešinasi visuomenė(17) . Po trejų metų Komisija 6 išnašoje cituotame pranešime vienareikšmiai nurodė, kad šie ištekliai iš tikrųjų yra riboti (26 p.).
31. Direktyvoje, nors ir numanomai, įtvirtinta minėta nuomonė, kaip nurodyta, atribojant, pirma, bendruosius leidimus, iš anksto nustatytų bendro pobūdžio leidimų forma išduodamus įmonėms, norinčioms dalyvauti telekomunikacijų paslaugų rinkoje, kai nėra būtinas kompetentingos valdžios institucijos sprendimas, bet galima jų veiklos priežiūra, ir, antra, turėtojams teisę veikti suteikiančias individualias licencijas konkrečių leidimų forma, kurioms išduoti būtinas ad hoc
administracinis sprendimas(18) . Taigi iš direktyvos preambulės 13 konstatuojamosios dalies, 7 straipsnio 1 punkto a dalies ir 10 straipsnio 1 punkto, kartu su priedo 4.1 ir 4.2 punktais, išplaukia, kad antrojo tipo licencijų paskirtis yra ribotų išteklių naudojimo reguliavimas, kurie yra ne vien radijo dažniai, bet ir telefonų numeriai, kaip patvirtinama Direktyvoje 2002/20/EB(19), kurioje numatoma galimybė nustatyti rinkliavą už jų naudojimą (13 straipsnis).
32. Telefonų numerius traktuojant lygiai taip pat, kaip neabejotinai fiziškai ribotus radijo dažnius, jie pripažintini tausotinais, todėl patenka į „ribotų išteklių“ sąvoką direktyvos 11 straipsnio 2 dalies prasme.
C – Direktyvos 11 straipsnio 2 punkte nustatytos sąlygos
33. Vadovaudamosi šia nuostata, valstybės narės gali nustatyti rinkliavą už naudojimąsi minėtais ribotais ištekliais, kuris tenkintų tris sąlygas. Visų pirma jis turi leisti užtikrinti optimalų ribotų išteklių panaudojimą. Antra, tokia rinkliava neturi būti diskriminuojanti. Trečia, nustatant rinkliavą būtina atsižvelgti į poreikį skatinti naujų paslaugų ir konkurencijos plėtrą.
1. Optimalus ribotų išteklių naudojimas
34. Generalinio advokato išvados byloje Albacom ir Infostrada 42 punkte nurodyta, kad rinkliavos pobūdis labai skiriasi nuo 11 straipsnio 1 dalyje numatyto „mokesčio“, nes ja nesiekiama padengti licencijų suteikimo ir valdymo administracinių sąnaudų; ji yra skirta optimizuoti ribotų išteklių panaudojimą. Rinkliavos atžvilgiu nėra kalbama apie mokesčiams būdingą kompensaciją, nors egzistuoja tam tikra paskirtis (minėtos išvados 34 punktas).
35. Apibrėžtos paskirties atveju reikalaujama atsižvelgti į turtą, kurio ribotumu pateisinama rinkliava: ši nuostata nepažeidžiama, jei gautos lėšos naudojamos pagerinti infrastruktūrą ir atlikti naujus technologijų tyrimus. Bet kuriuo atveju Bendrijos teisės aktų leidėjas paliko valstybėms narėms teisę nuspręsti dėl paskirties(20), tačiau ši teisė yra ribota, nes dėl rinkliavos pobūdžio iš jos surinktos pajamos privalo būti naudojamos tam tikram tikslui. Tai yra būtina dėl siekiamo suderinimo.
36. Taigi šiuo metu apmokestinamas objektas ir išlaidų, kurioms turi būti skiriamos gautos pajamos, klasė yra suderinti, tačiau galbūt reikia suderinti rinkliavos dydį. Pavyzdžiui, Vokietijoje nustatyta licencijos išdavimo rinkliava yra lygi ne mažiau kaip 15 kartų padidintam administracinių sąnaudų dydžiui, ir net jei šis dydis būtų laikomas aukštu, toji rinkliava, remiantis minėtu pagrindu, neprieštarautų Bendrijos teisei, jeigu ją surinkus gautos finansinės pajamos būtų investuojamos, siekiant pagerinti ribotų išteklių panaudojimą. Tačiau būtina pažymėti, kad nemaži finansinės naštos skirtumai tarp atskirų valstybių narių galėtų tapti didele laisvo judėjimo veiksmingumo kliūtimi, nes turėtų neigiamą poveikį konkurencijai(21), o 11 straipsnio 2 dalyje nustatytomis rinkliavomis siekiama skatinti konkurenciją(22) .
37. Todėl neproporcinga ar pernelyg didelė rinkliava ne tik pažeidžia kitus pagrindinius teisės principus, bet ir prieštarauja direktyvai, jei sudaro kliūtis naujiems telekomunikacijų paslaugų teikėjams įeiti į rinką.
2. Diskriminacinio elgesio draudimas
38. Diskriminacijos sąvoka Teisingumo Teismo praktikoje turi didelę reikšmę. Diskriminacija atsiranda, kai be jokio objektyvaus pagrindo panašios situacijos yra vertinamos skirtingai, vienų asmenų nenaudai kitų atžvilgiu(23) . Trumpai tariant, jei remdamosi direktyvos 11 straipsnio 2 dalimi valstybės narės taiko rinkliavas individualių licencijų turėtojams tam, kad optimizuotų tam tikrų išteklių panaudojimą, jos turi pareigą šiuos sureguliuoti taip, kad neatsirastų skirtumų tarp sektoriuje veikiančių operatorių.
39. Ši imperatyvi nuostata pabrėžia bylos prejudicinių klausimų reikšmę, kurių faktinis pagrindas atspindi padėtį, su nedideliais skirtumais susidariusią daugelyje valstybių narių po telekomunikacijų liberalizavimo proceso pabaigos ir uždraudus valstybines monopolijas – konkurenciją nevienodomis sąlygomis tarp įmonių, perėmusių istorinius operatorius, užėmusius dominuojančią padėtį nacionalinėse rinkose, ir naujų paslaugų teikėjų, kurie siekia įsisteigti platesnėje Europos bendroje rinkoje.
40. Direktyva nustato reikalavimą, kad Deutsche Telekom, Isis ir Firma konkuruotų tomis pačiomis sąlygomis; tačiau Deutsche Telekom buvo nemokamai suteiktas pakankamas numerių skaičius, o kiti du paslaugų teikėjai sumokėjo mokesčius pagal TKG 43 punkto 3 dalį, nors jų atitinkamos pozicijos buvo panašios: trys įmonės veikia toje pačioje srityje ir užsiima tuo pačiu verslu, todėl telefonų numerių rezervas joms turi vienodą reikšmę ekonominiu požiūriu.
41. Šiuo atveju būtina išsiaiškinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas atvejis yra leidžiamas, atsižvelgiant į direktyvos nuostatas.
42. Iš pirmo žvilgsnio atsakymas į klausimą yra neigiamas: esant toms pačioms aplinkybėms, teisinis traktavimas neturi skirtis. Tačiau reikia įvertinti papildomą laiko faktorių: kadangi Deutsche Telekom
perėmė ankstesnį vienintelį operatorių iki TKG įsigaliojimo, ji numerių rezervą įgijo anksčiau, esant kitokiai teisinei situacijai. Todėl pagrįstas teiginys, kad jos padėtimi negalima remtis lyginant ir tikrinant vienodą požiūrį.
43. Tačiau reikia atlikti nepriklausomą analizę: faktinis pagrindas turi būti vertinamas apskritai, atsižvelgiant į visus aspektus, net jei būtų laikomasi prezumpcijos, kad jie nesusiję. Anksčiau minėtame sprendime Connect Austria buvo nuspręsta, kad vertinant, ar iki liberalizavimo nemokamos licencijos išdavimas valstybės įmonei atitinka lygiateisiškumo tarp susijusių operatorių reikalavimą, būtina atsižvelgti į licencijos išdavimo datą, tuo metu galiojusį įstatymą, galimus veiklos reikalavimus ir, kai būtina, licencijos ekonominę vertę tuo metu, kai ja buvo pradėta naudotis (49 punktas)(24) .
44. Valstybinį operatorių perėmusios įmonės paprastai užima dominuojančią padėtį nacionalinėse rinkose, nepaisant liberalizuojant telekomunikacijų paslaugų rinką pasiektos pažangos(25) . Bundesverwaltungsgericht
pripažįsta, kad Deutsche Telekom
užima dominuojančią padėtį šiame sektoriuje ir, kaip teigia Vokietijos vyriausybė, dėl to, kad perėmė buvusios valstybės įmonės, užėmusios monopolinę padėtį, skolas, jos pozicija nesusilpnėjo, nes nemokamas 400 milijonų numerių(26) rezervo suteikimas sustiprina jos kontrolę vyraujančioje konkurencijos laisvės aplinkoje, todėl tikėtina, kad ateityje dėl didelio turimų numerių skaičiaus ir konkurentų privalomai mokamų didelių rinkliavų jos privilegijuota padėtis turės neigiamą poveikį sąžiningai konkurencijai(27) .
45. Be to, Vokietijos įstatymuose nenumatytas šių trūkumų pašalinimo mechanizmas. Vokietijos vyriausybės nuomone, vadovaujantis galiojančiais teisės aktais neįmanoma ex post facto
priversti Deutsche Telekom sumokėti už numerius, suteiktus iki TKG įsigaliojimo. Apsvarstęs šią galimybę(28), nacionalinis įstatymų leidėjas konstatavo, kad ji yra teisiškai ydinga ir ją atmetė(29) .
46. Tokia nelygi padėtis gali iškreipti konkurencijos sąlygas ir rinkos veikimą, o apskritai yra manoma, kad Vokietijos teisė nenumato problemos sprendimo būdo.
47. Galiausiai reikia nustatyti, ar minėtas skirtingas traktavimas gali būti pateisinamas. Jis negali būti pateisinamas praeities įvykiais ar teigiant, kad pagal tuo metu galiojusius teisės aktus nemokamai suteiktas labai didelis numerių skaičius negali būti keičiamas, nes jo poveikis tęsiasi iki dabar: praeityje buvusiam išimtiniam koncesininkui suteiktas pranašumas, perėjęs jo perėmėjui, tebeturi nepalankų poveikį trečiosioms šalims. Spręsdamas naują situaciją, įstatymų leidėjas neturi pažeisti tuo metu galiojančios Bendrijos teisės, įskaitant svarbiausią principą – antikonkurencinio diskriminavimo draudimą, kuriuo, kaip buvo nurodyta, grindžiamas rinkų liberalizavimo procesas telekomunikacijų paslaugų srityje, prasidėjęs iki TKG priėmimo(30) .
48. Vokietijos vyriausybė savo požiūrį grindžia tuo, kad Deutsche Telekom
suteikti numeriai susiję su seniai turimais klientais, todėl jais nėra disponuojama, nebent jie atsilaisvintų. Tokiu atveju jie būtų sugrąžinti reguliavimo institucijai, kuri naujomis konkurencinėmis sąlygomis galėtų juos suteikti paslaugų teikėjui, taip pat ir Deutsche Telekom, sumokėjus atitinkamus mokesčius. Tačiau šis paaiškinimas nieko nekeičia, nes Deutsche Telekom
yra visai netaikomas kitų atžvilgiu galiojantis režimas ir ji gali laisvai naudotis numeriais, už kuriuos turi mokėti jos konkurentai.
49. Be to, šios įmonės naudai Vokietijos vyriausybė papildomai nurodo, kad su gautais numeriais minėta įmonė „paveldėjo“ daug apribojimų, kurie atsveria įgytą pranašumą, įskaitant įpareigojimą tiekti universalias paslaugas atsivėrus rinkoms ir perimti apie 80º000 tarnautojų(31) ; tačiau šis teiginys nepagrįstas įrodymais ir bet kuriuo atveju jį turi įvertinti nacionalinis teismas, prieš nuspręsdamas dėl galimumo skirtingai traktuoti konkuruojančias įmones.
50. Trumpai tariant, galioja nevienodas režimas, kurio pateisinimą turi vertinti Bundesverwaltungsgericht, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes. Nepriimtini šie pateisinimai: pirma, kad rinkliava už telefonų numerių suteikimą nebuvo renkama tuo metu, kai dabar dominuojančią padėtį užimanti įmonė perėmė buvusią monopolininkę; antra, kad ši įmonė, kaip ir kitos įmonės, po režimo įsigaliojimo privalėjo mokėti už papildomų numerių skyrimą.
3. Suderinamumas su konkurencijos laisvės principu
51. Paskutinė direktyvos 11 straipsnio 2 dalyje numatyta rinkliavų už ribotų išteklių naudojimą nustatymo individualių licencijų turėtojams teisėtumo sąlyga: jos turi būti orientuotos į naujų paslaugų kūrimą ir konkurencijos skatinimą.
52. Telekomunikacijų liberalizavimas reiškia, kad rinkos privalo būti atvertos, o šio proceso neturi apsunkinti konkurenciją ribojančios skirtingo dydžio rinkliavos, taikomos panašioje padėtyje esantiems paslaugų teikėjams, kai vieni jų yra privilegijuoti kitų sąskaita, nes, kaip buvo išaiškinta sprendime Connect Austria,
konkurencijos laisvė reikalauja konkuruojantiems operatoriams suteikti lygias galimybes (83 punktas). Taip pat šios Bendrijos priemonės tikslas ir 11 straipsnio 2 dalies išimtinis pobūdis, kuris vertintinas griežtai pagal bendrąsias teisinio aiškinimo taisykles(32), draudžia naujiems rinkos dalyviams pritaikyti didesnius nei būtina apribojimus ar rinkliavas, kaip nurodyta generalinio advokato išvadoje byloje Albacom ir Infostrada (43 punktas).
53. Be to, kadangi įmonės, siekiančios susikurti nišą tame ekonominiame sektoriuje, patiria pakankamai didelių investavimo sąnaudų, konkurencijos didėjimui itin svarbus pradinis strategijos įgyvendinimo etapas, nes susijusios administracinės procedūros ir dėl jų patiriamos išlaidos(33) gali sukelti nepageidaujamą poveikį, pasireiškiantį jau įsisteigusių įmonių pozicijų apsauga ir sustiprinimu(34) .
54. Tačiau konkurencijos iškraipymą lemia ne tik ekonominiai, bet ir techninio pobūdžio veiksniai, kurie prisideda ir apriboja valstybės institucijų turimą veiksmų laisvę, joms įgyvendinant įstatymus ar vykdant vykdomosios valdžios įgaliojimus(35) . Vienas iš šių technologinių veiksnių ir yra numerių, ribotų išteklių, skaičius, kuris pasidarė labai svarbus dėl to, kad laisva veikla rinkoje priklauso nuo galimybės iš anksto gauti numerius ar jų pakankamumo, taip pat teisingo paskirstymo konkuruojančioms įmonėms(36) .
55. Neabejotina, kad dėl to, jog nemokamai įgijo labai didelę dalį ribotų išteklių, o nauji rinkos dalyviai turėjo sumokėti daug didesnę sumą nei numerių suteikimo administravimo sąnaudos, Deutsche Telekom užėmė dominuojančią padėtį, kliudančią kitų įmonių įėjimui į rinką, kuri apskritai žalinga direktyva siekiamai atvirai konkurencijai ir, konkrečiai kalbant, pažeidžia jos 11 straipsnio 2 dalį. Deutsche Telekom ne tik turi didelę „pyrago“ dalį, bet ir įgijo ją visiškai nemokamai. Kadangi kiti rinkos dalyviai turi labai brangiai sumokėti už savo dalį, nelieka galimybės teikti paslaugas į rinką lygiomis sąlygomis.
56. Vadinasi, direktyva ir jos 11 straipsnio 2 dalis aiškintina kaip draudžianti nacionalinės teisės aktuose naują telekomunikacijų operatorių įpareigoti sumokėti rinkliavą už naujai skiriamus telefono ryšio numerius, apskaičiuojamus atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, tačiau gerokai viršijančius tuo tikslu įvykdytų administracinių veiksmų sąnaudas, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė nemokamai perėmė didelį telefono ryšio numerių rezervą, kurį turėjo jos perimta įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kai nacionalinės teisės aktai draudžia numatyti tokios rinkliavos rinkimą už šį rezervą a posteriori .
57. Kadangi siūlytinas atsakymas į pirmąjį klausimą yra neigiamas, visi svarstymai dėl antrojo klausimo yra nereikalingi, nes jie išplaukia iš to, kad naujoms įmonėms taikoma vienkartinė rinkliava, lygi nustatytam suteikto numerių rezervo ekonominės vertės procentui ir apskaičiuojama pagal nustatytas taisykles (0,1º% nuo galimos apyvartos, paskyrus numerius galutiniam vartotojui), yra negalima be išankstinės jų gebėjimo konkuruoti su jau įsisteigusia ir rinkoje dominuojančią padėtį užimančia įmone analizės, paremtos kitomis išlaidomis, kurių jos patiria siekdamos įeiti į sektorių.
V – Išvada
58. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismui siūloma taip atsakyti į pirmąjį Bundesverwaltungsgericht
pateiktą prejudicinį klausimą sujungtose bylose: 1997 m. balandžio 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/13/EB dėl bendrųjų leidimų ir individualių licencijų išdavimo telekomunikacijų paslaugų srityje bendrųjų principų, ypač jos 11 straipsnio 2 dalis, draudžia nacionalinės teisės aktuose naują telekomunikacijų operatorių įpareigoti sumokėti mokesčius už naujai skiriamus telefono ryšio numerius, apskaičiuojamus atsižvelgiant į jų ekonominę vertę, tačiau gerokai viršijančius tuo tikslu įvykdytų administracinių veiksmų sąnaudas, kai toje pačioje rinkoje dominuojančią padėtį užimanti telekomunikacijų įmonė nemokamai perėmė didelį telefono ryšio numerių rezervą, kurį turėjo jos perimta įmonė, užėmusi monopolinę padėtį, ir kai nacionalinės teisės aktai draudžia imti tokią rinkliavą už šį rezervą a posteriori.
(1) .
(2)
–	OL L 117, p. 15
(3)
–	Pagal Direktyvos 2 straipsnio 1 dalies b punktą jos yra funkcine prasme nepriklausomos institucijos, kurioms valstybė narė paveda išduoti leidimus išdavimą ir tikrinti jų atitiktį.
(4)
–	Trumpą šių pasikeitimų apžvalgą žr. „Komisijos komunikato Tarybai ir Europos Parlamentui – Konsultacija dėl Žaliosios knygos dėl telekomunikacijų infrastruktūros ir kabelinės televizijos tinklų“ įžanginėje santraukoje, Briuselis, 1995 m. gegužės 3 d., KOM(95) 158 galutinis.
(5)
–	„Žalioji knyga dėl telekomunikacijų paslaugų ir įrangos bendrosios rinkos liberalizavimo“, Briuselis, 1987 m. gruodžio 16 d., KOM(87) 290 galutinis, 6, 16 ir paskesni santraukos puslapiai.
(6)
–	„Žalioji knyga dėl telekomunikacijų infrastruktūros ir kabelinės televizijos tinklų liberalizavimo“, II dalis, Briuselis, 1995 m. sausio 25 d., KOM(94) 682 galutinis, 61 ir paskesni puslapiai. Taip pat Komisijos komunikatas „Naujųjų elektroninių ryšių infrastruktūros ir susijusių paslaugų link – 1999 m. ryšių apžvalga“, Briuselis, 1999 m. lapkričio 10 d., KOM(1999) 539 galutinis, p. 25.
(7)
–	2002 m. gruodžio 12 d. generalinio advokato išvados sujungtose bylose Albacom ir Infostrada,
C‑292/01 ir C‑203/01, Rink. p. I‑9449 2–7 punktai, praktiškai pažodžiui pakartoti šios išvados 6–11 punktuose.
(8)
–	Vadovaujantis direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punkto pirmąja pastraipa, „bendrasis leidimas“ – tai „leidimas, nereikalaujantis iš suinteresuotosios įmonės prieš pradedant naudotis su juo susijusiomis teisėmis gauti aiškiai išreikštą nacionalinės reguliavimo institucijos sutikimą, neatsižvelgiant į tai, ar jis suteikiamas grupine licencija, ar bendromis teisės normomis, ir nepaisant to, ar reikalaujama registracijos“.
(9)
–	„Individuali licencija“ – tai „nacionalinės reguliavimo institucijos išduotas leidimas, kuriuo įmonei suteikiamos specialios teisės arba kuriame nustatomi specialūs įpareigojimai įmonės veiklai, prireikus papildantys bendrojo leidimo sąlygas, kai įmonei neleidžiama naudotis atitinkamomis teisėmis negavus išankstinio nacionalinės reguliavimo institucijos pritarimo“ (direktyvos 2 straipsnio 1 punkto a dalies antroji pastraipa).
(10)
–	Leidimų suteikimo reikalavimai yra išdėstyti direktyvos priede.
(11)
–	BGBl. 1996, I, p.º1120.
(12)
–	BGBl. 1999, I, p. º1887.
(13)
–	Komisijos nuomone, „telekomunikacijų srityje išduodamos licencijos netiesiogiai apriboja paslaugų teikimo laisvę ir gali iškraipyti rinkos struktūrą“ (4 išnašoje minėto komunikato p. viii).
(14)
–	Šį apibrėžimą vartojo Verwaltungsgericht
(Kelnas) 2000 m. gruodžio 15 d. Sprendime, publikuotame Multimedia und Recht, 5/2001, p. 327.
(15)
–	Tą pačią mintį išsakė L. Gramlich leidinyje „Rechtsfragen der Nummerierung nach § 43 Telekommunikationsgesetz“, Archiv für Post und Telekommunikation, 1998, p. 16 ir J. Scherer „Entwicklungslinien des Telekommunikationsrecht“, Computer und Recht, 2000, p. 42.
(16)
–	Žr. S. Ploster „Das Telekommunikationsrecht der Europäischen Gemeinschaften“, Viena, 1999, p. 78.
(17)
–	„Žalioji knyga dėl telekomunikacijų paslaugų numeracijos politikos Europoje“, Briuselis, 1996 m. lapkričio 20 d., KOM(96)590 galutinis, p. 1 ir 3 išnaša.
(18)
–	Panašus požiūris išreikštas išvados byloje Albacom ir Infostrada 30 ir 31 punktuose, siūlant direktyvos 2, 5 ir 9 straipsnių išaiškinimą.
(19)
–	2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos Direktyva 2002/20/EB dėl leidimų išdavimo elektroninių ryšių tinklams ir paslaugoms (OL L 108, 21 p.).
(20)
–	„Leidimų direktyvos“ preambulės 32 konstatuojamojoje dalyje pripažįstama, kad ja nesiekiama nurodyti tikslų, kuriais nustatomi mokesčiai už naudojimą.
(21)
–	Išvados Albacom and Infostrada 51 punkto pabaigoje nurodyta, kad „to paties
objekto apmokestinimo skirtumai valstybėse narėse gali labai iškraipyti konkurenciją, o tai turėtų neigiamą poveikį laisvam asmenų, kapitalo ir prekių judėjimui bei paslaugų teikimo laisvei“. (J. Scherer, op. cit., p. 42, kritikuoja direktyvą dėl valstybėms narėms paliktos veiksmų laisvės, nes joms leidžiama taikyti įvairaus dydžio mokesčius už ribotų išteklių suteikimą, sukuriant įėjimo į rinką kliūtis. S. Polster, op. cit ., p. 78, pritaria šiam požiūriui ir atkreipia dėmesį į tikslių nurodymų dėl didžiausio leistino tokių mokesčių dydžio nustatymo nebuvimą. Taip pat Europos telekomunikacijų tarnyba Komisijai pateiktoje ataskaitoje (Priedai prie antrosios tarpinės ataskaitos. Mokesčiai už telekomunikacijų paslaugų ir tinklų licencijavimą, 1999 m. liepa, 5 p.), nurodė, kad skirtumai tarp operatorių mokesčių naštos tam tikrose nacionalinėse rinkose gali sudaryti mažiau palankias sąlygas kitų rinkų atžvilgiu.
(22)
–	„Leidimų direktyvos“ preambulės 31 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad valstybių narių nustatomi administraciniai mokesčiai neturi iškreipti konkurencijos ir sudaryti įėjimo į rinką kliūčių.
(23)
–	Pirmieji iš sprendimų yra 1963 m. liepos 13 d. Sprendimas Klöckner-Werge ir kt ., sujungtos bylos 17/61 ir 20/61, Rink. p. 325, ypač p. 345; taip pat žr. naujesnio 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Ispanija prieš Komisiją, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 57 punktą ir 2003 m. gegužės 22 d. Sprendimo Connect Austria, C‑462/99, Rink. p. I‑5197, 115 punktą (vėliau minimus dar kartą).
(24)
–	Atsižvelgdamas į minėtus duomenis, Teisingumo Teismas priėmė sprendimą, kad direktyvos 9 straipsnio 2 daliai ir 11 straipsnio 2 daliai neprieštarauja nacionalinės teisės aktai, numatantys, kad papildomi dažniai DCS 1800 dažnių diapazone gali būti suteikti dominuojančią padėtį užimančiai valstybės įmonei, jau turinčiai GSM 900 licenciją, netaikant jai atskiro papildomo mokesčio; o veiklą nagrinėjamoje rinkoje pradedanti įmonė privalo mokėti didžiulį mokestį už DCS 1800 licencijos suteikimą, jei pirmajai taikomas mokestis už GSM 900 licencijos išdavimą, įskaitant vėlesnį nemokamą papildomų dažnių DCS 1800 dažnių diapazone suteikimą, yra ekonominiu požiūriu lygus konkurentui taikomam mokesčiui (118 punktas).
(25)
–	Pagal Bendrijos teismų praktiką įmonė užima dominuojančią padėtį, kai ji gali kliudyti konkurencijai tam tikroje rinkoje ir veikti nepriklausomai nuo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų (1979 m. vasario 13 d. Sprendimo Hoffmann-La Roche, 85/76, Rink. p. I-461, 38 punktas; 1980 m. gruodžio 11 d. Sprendimo L’Oreal, 31/80, Rink. p. 3775 26 punktas ir 1983 m. lapkričio 9 d. Sprendimo Michelin, 322/81, Rink. p. 3641, 30 punktas.
(26)
–	Įsidėmėtina, kad dėl daug mažesnio skaičiaus numerių (230 000) suteikimo ir 21 000 numerių nesuteikimo Firma
privalėjo mokėti 2 308 250 DEM (1 154 125 eurų) mokestį. Mokestis už Deutsche Telekom
suteiktus 400 milijonų telefonų numerių atitinkamai būtų siekęs 400 000 000 DEM (200 000 000 eurų).
(27)
–	Sprendimo Connect Austria
85 ir 86 punktuose nurodyta, kad tai, jog pradedanti veiklą įmonė turi sumokėti už licencijos suteikimą, o dominuojančią padėtį užimanti valstybės įmonė ją gali gauti nemokamai, sukelia pranašumą antrajam konkurentui prieš pirmąjį ir leidžia jam sustiprinti dominuojančią padėtį, sumažinant paslaugų kainas.
(28)
–	Sprendimo perduoti klausimą nagrinėti Teisingumo Teismui 4 punkte nurodyta, kad „nors reglamento autoriai numatė, kad Deutsche Telekom AG
už perimtus telefonų numerius turėtų sumokėti mokesčius, siekiančius 386 000 000 DEM, negali būti reikalaujama to padaryti, nes ji niekada nepateikė prašymo suteikti jai minėtus telefonų numerius, o pareiga sumokėti atsiranda tik dėl tokio prašymo priimto sprendimo pagrindu“.
(29)
–	M. Wissmann (redaktorius) „Telekommunikationsrecht“, Heidelbergas, 2003, p. 351 ir 1219, nurodo teisinio tikrumo nebuvimą Vokietijoje dėl Deutsche Telekom
turimų telefonų numerių ekonominio įvertinimo. Teisinėje literatūroje ir teismų praktikoje plėtojama diskusija, ar buvo galimybė reikalauti iš jos sumokėti mokestį už telefonų numerių suteikimą iki 1996 m. rugpjūčio 1 d., teigiant, kad tikslus TKG siekis buvo nustatyti veikimo srities lygį. Taip pat teigiama, kad įmonė neturėjo išlaikyti pranašumo, įgyto dėl ankstesnės monopolijos sukūrimo uždaroje rinkoje. Palaikantys priešingą požiūrį pabrėžia aplinkybę, kad perdavimas įvyko atsižvelgiant į tuo metu egzistavusią teisinę situaciją ir į kompetencijos pasiskirstymą tarp Telekomunikacijų ir pašto federalinės ministerijos (Bundesministerium für Post und Telekommunikationen), Deutsche Telekom
ir jos pirmtako.
(30)
–	Atskaitos taškas buvo 1990ºm. birželio 28ºd. Komisijos direktyva 90/388/EEB dėl konkurencijos telekomunikacijų paslaugų rinkose, (OL L 192, 1990, 10ºp.). Pirmoji pataisa buvo padaryta priėmus 1994ºm. spalio 13ºd. Komisijos direktyvą 94/46/EB, ypač dėl palydovinių ryšių (OL L 268, 1994, 15ºp. ). 1995ºm. spalio 18ºd. Komisijos direktyva 95/51/EB panaikino kabelinės televizijos tinklų naudojimo apribojimus tiekti jau liberalizuotas telekomunikacijų paslaugas. Tais pačiais metais – 1995ºm. gruodžio 13ºd. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje (OL L 321, 1995, 6ºp.) buvo nurodytos sąlygos atverti fiksuoto telefono ryšio balso paslaugų rinką. Direktyva 90/388 dar kartą buvo pakeista 1996ºm. sausio 16ºd. Komisijos direktyva 96/2/EC (OJ L 20, p.º59), kuri į jos sritį įtraukė judrųjį ir asmeninį ryšį. 1996ºm. kovo 13ºd. Komisijos direktyva 96/19/EB buvo pakeistos 1990ºm. numatytos priemonės skatinti visapusišką konkurenciją telekomunikacijų rinkose. Paskutinis pakeitimas padarytas 1996ºm. birželio 23ºd. Komisijos direktyva 1999/64/EB (OL L 175, 1999, 39ºp.), kuria siekiama užtikrinti, kad vienas operatorius, valdantis telekomunikacijų ir kabelinės televizijos tinklus, tam įsteigtų atskirus juridinius asmenis. Dalis ankstesnio teisės akto buvo panaikinta ir pakeista 2002ºm. rugsėjo 16ºd. Komisijos direktyva 2002/77/EB dėl konkurencijos elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų rinkose (OL L 249, 2002, 21ºp.)
(31)
–	Abejotinai laikytinas kliūtimi daugiau nei 80º000 tarnautojų perėmimas, nebent banaliai laikytume juos išpaikintais, neparengtais ir neproduktyviais, kaip rašome XIX amžiaus literatūroje. Vienas iš daugelio tokių pavyzdžių, pateiktas Antono Čechovo apysakoje „Palata numeris 6“, kurioje Andrejus Jefimyčius skundžiasi: „Aš dirbu kenksmingoje įstaigoje ir gaunu algą iš žmonių, kuriuos apgaudinėju. Aš esu nesąžiningas, tačiau pats esu niekas, aš esu tik neišvengiamo visuomeninio blogio dalis: visi vietiniai pareigūnai yra nesąžiningi ir gauna algą nieko neveikdami“.
(32)
–	Sprendime Albacom ir Infostrada
Teisingumo Teismas nurodė, kad direktyvos 11 straipsnio 2 dalies tekstas aiškintinas siaurai.
(33)
–	6 išnašoje minėtame komunikate Komisija vertina, kad išankstinio leidimo reikalavimas gali būti nepateisinama kliūtis, atsižvelgiant į taisykles ir lėtas bei nereikalingai daug darbo sąnaudų reikalaujančias administracines procedūras. Ji taip pat nurodo būtinybę sumažinti finansinius mokesčius (25 ir 26 punktai). Jei nacionaliniai teismai atidžiai išanalizuotų nagrinėjamų bylų aplinkybes, kaip minėta, jie įsitikintų, kad nagrinėjami mokesčiai 15 kartų viršija atliktų veiksmų sąnaudas.
(34)
–	A. Heffermann „Telekommunikationsrecht, Liberalisierung und Wettbewerb“, Viena, 2002, p. 91, teigia, kad po sektoriaus liberalizavimo konkurencijos taisyklės tapo labai svarbios dėl rinkos jėgų sutelkimo. Jo nuomone, ši aplinkybė yra svarbi, atsižvelgiant į buvusių valstybės įmonių, užėmusių monopolinę padėtį, perėmėjų šiuo metu užimamą dominuojančią padėtį, o tai yra akivaizdu šioje byloje.
(35)
–	Žr. M. Möstl „Lizenzgebühren im Bereich von Post und Telekommunikation“, leidinys Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 2001, p. 738.
(36)
–	Žr. M. Wissmann (redaktorius), op. cit., p. 326 ir 1196.