Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NICHOLAS EMILIOU
föredraget den 15 maj 2025(1)
Mål C‑209/23
FT,
RRC Sports GmbH
mot
Fédération internationale de football association (Fifa)
(begäran om förhandsavgörande från Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz, Tyskland))
” Begäran om förhandsavgörande – Konkurrens – Inre marknaden – Regler som införts av internationella idrottsförbund – Professionell fotboll – Internationellt idrottsförbund – Reglemente avseende fotbollsagenter – Artikel 101.1 FEUF – Begreppet konkurrensbegränsande syfte – Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina – Artikel 101.3 FEUF – Artikel 102 FEUF – Missbruk av dominerande ställning – Exploaterande missbruk – Utestängande missbruk – Artikel 56 FEUF – Inskränkningar av friheten att tillhandahålla tjänster – Skydd av personuppgifter – Artikel 6.1 f i förordning (EU) 2016/679 ”
I.      Inledning
1.        Domstolen har nyligen i ett antal mål – nämligen målet ISU,(2) målet Superleague,(3) målet Royal Antwerp(4) och målet Fifa(5) – haft att pröva huruvida vissa regler som antagits av internationella eller nationella idrottsförbund är förenliga med unionsbestämmelserna om konkurrens och den inre marknaden.
2.        Förevarande mål är en naturlig fortsättning på de målen. Tvisten vid den nationella domstolen rör nämligen ett internationellt idrottsförbunds reglemente (nedan kallat det omtvistade reglementet) som reglerar den verksamhet som utövas av spelaragenter (nedan kallade agenterna). Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor för att EU-domstolen ska tillhandahålla ytterligare vägledning om olika tolkningsproblem som rör unionsbestämmelserna om konkurrens, den inre marknaden och skydd av personuppgifter.
3.        I stort sett liknande frågor har också ställts i två andra begäranden om förhandsavgörande – i målet C‑428/23, ROGON m.fl.,(6) och i målet C‑133/24, CD Tondela m.fl.(7) – i vilka jag också föredrar mitt förslag till avgörande i dag. Det här förslaget till avgörande bör därför läsas tillsammans med dessa båda andra förslag. Av processekonomiska skäl och i syfte att underlätta för läsarna försöker jag undvika onödiga upprepningar i de tre förslagen och de innehåller därför ett antal korshänvisningar till varandra.
II.    Tillämpliga bestämmelser
4.        I artikel 6 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning) (nedan kallad dataskyddsförordningen),(8) vilken har rubriken ”Laglig behandling av personuppgifter”, föreskrivs följande:
”1.       Behandling är endast laglig om och i den mån som åtminstone ett av följande villkor är uppfyllt:
…
f)      Behandlingen är nödvändig för ändamål som rör den personuppgiftsansvariges eller en tredje parts berättigade intressen, om inte den registrerades intressen eller grundläggande rättigheter och friheter väger tyngre och kräver skydd av personuppgifter …
…”
III. Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
5.        Kärandena i det nationella målet utgörs av FT, som är spelaragent och vice ordförande i branschorganisationen för spelaragenter (Football Forum), och RRC Sports, ett bolag baserat i Tyskland, som också är spelaragent och för vilket FT är verkställande direktör. Svaranden, Fédération internationale de football association football (Internationella fotbollsförbundet, nedan kallat Fifa), är en ideell sammanslutning som omfattas av schweizisk rätt och som har sitt säte i Zürich (Schweiz). Fifa är också det reglerande organet för fotboll på internationell nivå och samlar 211 nationella medlemsförbund, däribland Deutscher Fußball-Bund (det tyska fotbollsförbundet).
6.        Enligt artiklarna 11.4 och 14 i Fifas stadgar måste medlemsförbunden iaktta Fifas reglementen och erkänna dess beslut.
7.        Fifas råd antog den 16 december 2022 Fifas reglemente för fotbollsagenter (FIFA Football Agent Regulations, nedan kallat FFAR), som därefter offentliggjordes den 6 januari 2023. FFAR innehåller det regelverk som reglerar bland annat spelaragenternas ersättning, verksamhet och beteende. Artiklarna 1–10 och 22–27 FFAR trädde i kraft den 9 januari 2023. Resterande bestämmelser planerades träda i kraft den 1 oktober 2023. I sistnämnda regler fastställs bland annat gränser för spelaragenternas avgifter och införs regler om intressekonflikter och avtalsvillkor.
8.        Kärandena i det nationella målet väckte talan vid Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz, Tyskland) med yrkande om att tillämpningen av vissa regler i FFAR (nedan kallade de omtvistade reglerna) ska förbjudas,(9) eftersom de strider mot artiklarna 56, 101 och 102 FEUF samt artikel 6 i dataskyddsförordningen. Fifa vidhöll att reglerna i FFAR är både lagliga och nödvändiga för fotbollens integritet, eftersom de främjar solidaritet mellan den professionella nivån och gräsrotsnivån och säkerställer transparens och etiska normer.
9.        Eftersom Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz) är tveksam till hur de relevanta bestämmelserna i unionsrätten ska tolkas, beslutade den att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU‑domstolen:
”Ska artikel 101 [FEUF] (förbud mot konkurrensbegränsande samverkan), artikel 102 FEUF (förbud mot missbruk av en dominerande marknadsställning) och artikel 56 FEUF (frihet att tillhandahålla tjänster) samt artikel 6 i [dataskyddsförordningen] tolkas på så sätt att de utgör hinder för en regel som antagits av ett internationellt idrottsförbund (i förevarande mål FIFA), till vilken 211 nationella idrottsförbund för den aktuella idrotten (i förevarande mål fotboll) tillhör, och vars regler således är bindande för i vart fall majoriteten av de aktörer som är verksamma inom respektive lands nationella professionella liga för den aktuella idrotten (i förevarande mål föreningar (vilket även innefattar fotbollsklubbar som organiserats i form av aktiebolag), spelare (som är föreningsmedlemmar) och spelaragenter), när regeln har följande innehåll:
1)      Det är förbjudet att ingå avtal om eller betala ersättning till spelaragenter som överskrider en övre gräns som beräknas som en procentandel av transfersumman eller spelarens årslön, såsom föreskrivs i artikel 15.2 [FFAR].
2)      Det är förbjudet för tredje parter att betala den ersättning som spelaragentens avtalspartner är skyldig att betala enligt avtalet om spelarförmedling, såsom föreskrivs i artikel 14.2 och 14.3 FFAR.
3)      I situationer där en spelaragent agerar för både den mottagande föreningens och spelarens räkning är det förbjudet för föreningen att betala mer än 50 procent av den sammanlagda ersättning som spelaren och föreningen är skyldiga att betala för de tjänster som spelaragenten tillhandahåller, såsom föreskrivs i artikel 14.10 FFAR.
4)      För att få en licens som spelaragent, vilket är en förutsättning för att få tillhandahålla tjänster inom området spelarförmedling, krävs att den sökande underkastar sig de förbundsinterna reglerna för det internationella idrottsförbundet (i förevarande mål FFAR, Fifas stadgar, Fifas disciplinära kod, Fifas etiska regler, [FIFA RSTP], samt stadgar, reglementen, riktlinjer och beslut som antagits av relevanta organ och kommittéer) samt Fifas, fotbollsförbundens och de nationella medlemsförbundens behörighet att avgöra tvister, såsom föreskrivs i artiklarna 4.2, 16.2 b och 20 FFAR jämförda med artiklarna 8.3, 57.1 samt 58.1 och 58.2 i Fifas stadgar, artiklarna 5 a, 49 och 53.3 i Fifas disciplinära kod samt artiklarna 4.2 och 82.1 i Fifas etiska regler.
5)      De villkor som uppställs för att utfärda en licens till en spelaragent innebär att personer som dömts för brott eller ingått överenskommelser som gäller i stället för en straffrättslig påföljd, eller varit föremål för avstängning i minst två år, eller varit föremål för ett beslut om återkallande eller tillfälligt upphävande av ett tillstånd eller ett annat beslut om diskvalifikation som antagits av en tillsynsmyndighet eller ett idrottsförbund, permanent utesluts från att utöva spelaragentyrket, utan att det finns någon möjlighet att utfärda en licens senare, såsom föreskrivs i artikel 5.1 a ii och iii FFAR.
6)      Det är förbjudet för spelaragenter att i samband med att ett avtal om spelarövergång och/eller ett anställningsavtal ingås tillhandahålla tjänster inom området spelarförmedling eller andra tjänster till och erhålla ersättning för dessa av a) den överlämnande föreningen och den mottagande föreningen, b) den överlämnande föreningen och spelaren, c) samtliga berörda parter (den överlämnande föreningen, den mottagande föreningen och spelaren), såsom föreskrivs i artikel 12.8 och 12.9 FFAR, och
6a)       det är förbjudet för spelaragenter att i samband med att ett avtal om spelarövergång och/eller ett anställningsavtal ingås tillsammans med en närstående spelaragent tillhandahålla tjänster inom området spelarförmedling eller andra tjänster till och erhålla ersättning för dessa av a) den överlämnande föreningen och den mottagande föreningen, b) den överlämnande föreningen och spelaren, c) samtliga berörda parter (den överlämnande föreningen, den mottagande föreningen och spelaren), när begreppet närstående spelaragent omfattar ett samarbete i den mening som avses i definitionen av ’Connected Football Agent’ (s. 6 punkt iv FFAR), såsom föreskrivs i artikel 12.10 FFAR jämförd med definitionen av ’Connected Football Agent’ (s. 6 punkt iv FFAR).
7)      Det är förbjudet för spelaragenter att ta kontakt eller ingå ett förmedlingsavtal med en förening, en spelare, en medlem i FIFA eller en juridisk person som driver en så kallad Single Entity League, som får anlita spelaragenter och som har ingått ett exklusivt avtal med en annan spelaragent, såsom föreskrivs i artikel 16.1 b och c FFAR.
8)      Namn och detaljerade uppgifter om alla spelaragenter, namnen på kunderna som de företräder, vilka tjänster inom området spelarförmedling som de tillhandahåller varje enskild uppdragsgivare och/eller närmare uppgifter om alla transaktioner där spelaragenter medverkar, inbegripet beloppet som ska betalas i ersättning till spelaragenten, ska laddas upp på en plattform som tillhandahålls av Fifa, varpå dessa uppgifter delvis offentliggörs för andra föreningar, spelare eller spelaragenter, såsom föreskrivs i artikel 19 FFAR.
9)      Det är förbjudet att avtala om ersättning för tjänster i samband med spelaragentverksamhet annat än på grundval av spelarens lön eller transfersumman, såsom föreskrivs i artikel 15.1 FFAR.
10)      Om en spelaragent eller en till denne närstående spelaragent tillhandahåller andra tjänster 24 månader före eller efter tillhandahållandet av en tjänst inom området spelarförmedling till en kund som är involverad i sistnämnda transaktion, ska det presumeras att de andra tjänsterna utgör en del av den aktuella tjänsten inom området spelarförmedling, och om presumtionen inte kan motbevisas, ska ersättningen för de andra tjänsterna även anses som en del av ersättningen för tjänsten inom området spelarförmedling, såsom föreskrivs i artikel 15.3 och 15.4 FFAR.
11)      Storleken på det procentuella ersättningsbeloppet för spelarförmedling ska endast beräknas på grundval av den lön som faktiskt betalas till spelaren, såsom föreskrivs i artikel 14.7 och 14.12 FFAR.
12)      Spelaragenter åläggs en skyldighet att lämna följande uppgifter till Fifa: a) inom 14 dagar efter fullgörande: varje avtal med en kund som inte är ett avtal om representation, vilket bland annat innefattar andra tjänster, och de uppgifter som anges på plattformen, b) inom 14 dagar efter att ersättning har betalats: de uppgifter som anges på plattformen, c) inom 14 dagar efter att ersättning har betalats i samband med varje avtal med en kund som inte är ett avtal om representation: de uppgifter som anges på plattformen, d) inom 14 dagar efter ingående: varje avtal eller annan överenskommelse mellan spelaragenter som rör samarbete vid tillhandahållande av någon tjänst eller om delning av inkomster eller vinster från någon del av deras spelaragentverksamhet, e) om de bedriver sin affärsverksamhet genom en agentur, inom 14 dagar efter den första transaktionen där agenturen medverkar: antalet spelaragenter som bedriver sin affärsverksamhet genom samma agentur och namnen på alla anställda, såsom föreskrivs i artikel 16.2 j ii–v och k FFAR.
13)       Det är förbjudet för föreningar att för förmedling av en spelare ingå avtal om betalning av ersättning eller delar av ersättning till spelaragenter, eller att betala ersättning eller delar av ersättning till spelaragenter, när beräkningsgrunden för dessa ersättningar (även) omfattar framtida övergångsersättningar som föreningen erhåller vid en framtida övergång av samma spelare, såsom föreskrivs i artikel 18ter.1 första alternativet i [FIFA RSTP] jämförd med artikel 16.3 e FFAR.”
10.      Skriftliga yttranden har inkommit från FT, Fifa, den grekiska, den franska och den ungerska regeringen samt Europeiska kommissionen.
11.      Genom skrivelse av den 5 mars 2024 uppmanade domstolen i enlighet med artikel 62.1 i domstolens rättegångsregler de berörda att inkomma med sina synpunkter på hur domen i målet ISU, domen i målet Superleague och domen i målet Royal Antwerp inverkar på det svar som ska ges på den fråga som ställts i förevarande mål. FT, Fifa, den grekiska, den franska och den ungerska regeringen samt kommissionen efterkom denna begäran.
12.      FT, Fifa, den ungerska regeringen och kommissionen yttrade sig även muntligen vid förhandlingen den 12 februari 2025.
IV.    Bedömning
13.      Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida ett sådant reglemente som FFAR, som har antagits av ett internationellt idrottsförbund och som rör den verksamhet som utövas av idrottsagenter, är förenligt med unionsrätten. Tolkningsfrågan avser den korrekta tolkningen av fyra bestämmelser i unionsrätten och föranleder som sådan en mångfald rättsliga frågor som bör prövas var för sig.
14.      Innan jag inleder min bedömning av dessa rättsliga frågor (C, D, E och F) vill jag först göra några anmärkningar av systemisk (A) och metodologisk (B) art.
A.      Inledande anmärkningar (I) – systemiska
15.      Det är lämpligt att i förevarande förslag inledningsvis göra tre preliminära anmärkningar för att beskriva situationen för läsarna (och som också kan vara relevanta för läsarna av mina båda andra förslag till avgörande som det hänvisas till i punkt 3 ovan).
16.      Det ska för det första erinras om att i den mån utövandet av en idrott utgör en ekonomisk verksamhet omfattas det enligt fast rättspraxis av de unionsrättsliga bestämmelser som är tillämpliga i fråga om sådan verksamhet.(10) Unionsbestämmelserna om fri rörlighet kan följaktligen anses omfatta de regler som idrottsförbunden antar för att reglera avlönat arbete eller professionella eller halvprofessionella spelares tillhandahållande av tjänster och, mer allmänt, regler som visserligen inte formellt reglerar sådant arbete eller tillhandahållande av tjänster, men som har en direkt inverkan på nämnda arbete eller tillhandahållande av tjänster. Dessa regler, och, mer allmänt, beteendet hos de sammanslutningar som har antagit dem, omfattas dessutom av unionens konkurrensrättsliga bestämmelser när de relevanta villkoren är uppfyllda, i den mån som dessa sammanslutningar kan kvalificeras som ”företagssammanslutningar” och de aktuella reglerna kan kvalificeras som ”beslut av företagssammanslutningar”, i den mening som avses i artiklarna 101 och/eller 102 FEUF.(11)
17.      Emellertid har domstolen konsekvent slagit fast att vissa specifika regler som dels har antagits uteslutande av icke‑ekonomiska skäl, dels avser frågor som endast berör idrotten som sådan, ska anses sakna samband med ekonomisk verksamhet. Så är särskilt fallet när det gäller regler om att utländska spelare ska uteslutas från sammansättningen av de lag som deltar i tävlingar mellan lag som representerar respektive land eller om fastställande av de rangordningskriterier som ska användas för att välja ut idrottare som deltar i enskilda tävlingar.(12)
18.      Detta ”idrottsliga undantag” – som går tillbaka till den betydelsefulla domen i målet Walrave(13) och som ofta har kritiserats i den rättsliga doktrinen(14) – bör enligt min mening tolkas restriktivt.(15) Domstolen har konsekvent slagit fast att den omständigheten att en regel är av en rent idrottslig art eller enbart rör idrott inte innebär att denna regel och än mindre den verksamhet som den avser per automatik är undantagna från fördragets tillämpningsområde.(16)
19.      Detta ”idrottsliga undantag” utgör nämligen inte på något sätt ett verkligt undantag från tillämpningen av unionsbestämmelserna i fråga, utan utgör endast en tillämpning av två väletablerade principer.
20.      Enligt den första av dessa principer är unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens i allmänhet tillämpliga på ekonomisk verksamhet och handel inom unionen.(17) Enligt fast rättspraxis har exempelvis verksamhet som är förenad med utövandet av en offentlig myndighets befogenheter(18) eller som tillhandahålls på grundval av solidaritet och inte består i att mot ersättning erbjuda varor eller tjänster på marknaden inte en ekonomisk karaktär och kan således falla utanför tillämpningsområdet för unionsbestämmelserna om konkurrens.(19) Detta är fallet trots den omständigheten att sådan verksamhet kan leda till en viss konkurrensbegränsning av underordnad betydelse.(20) På samma sätt har domstolen klargjort att åtgärder som endast påverkar icke-ekonomiska aspekter av unionsmedborgarnas liv som regel inte påverkas av bestämmelserna om den inre marknaden.(21)
21.      Den andra principen innebär att även om en viss indirekt verkan på utövandet av en ekonomisk verksamhet eller på handeln inom unionen i princip inte kan uteslutas, är detta irrelevant så länge denna verkan kan anses vara av mindre betydelse. Domstolen har konsekvent slagit fast att åtgärder vilkas verkningar på handeln inom unionen är alltför osäkra, indirekta, vaga, avlägsna, spekulativa eller hypotetiska inte kan anses utgöra ”inskränkningar”, i den mening som avses i unionsbestämmelserna om fri rörlighet.(22) ”Inskränkning” är förvisso ett vitt begrepp, men det kan inte utsträckas till att omfatta alla smärre olägenheter för företagens verksamhet.(23) På samma sätt är det väletablerat att beteenden av företag som inte märkbart påverkar marknaden,(24) till exempel eftersom deras eventuella inverkan på parametrarna för konkurrens är marginell och indirekt,(25) faller utanför de förbud som anges i unionens konkurrensregler.
22.      Det ”idrottsliga undantaget” omfattar enligt min mening i stort sett de grundläggande ”spelreglerna” och vissa organisatoriska aspekter av icke-ekonomisk art: till exempel hur matcher genomförs (antal spelare, matchens längd, beteenden som tillåts eller inte tillåts på planen, krav på idrottarnas klädsel, och så vidare) och hur turneringarna struktureras (antal lag som deltar, antal matcher per turnering, matchkalender, och så vidare).(26)
23.      Det kan inte förnekas att tillämpningen av sådana regler hypotetiskt kan ha något slags inverkan på handeln och/eller konkurrensen mellan företag på den inre marknaden.(27)
24.      Bara för att ge några uppenbart extrema exempel: den omständigheten att fotbollslag endast tillåts spela matcher med 11 spelare på varje sida (och inte till exempel 12 eller 15) kan inte anses vara helt utan inverkan på den fria rörligheten för arbetstagare. Fler spelare på planen skulle – kan det presumeras – öka rörligheten för fotbollsspelare inom unionen.(28) På samma sätt skulle det till och med kunna hävdas att förbudet för spelarna att bära något som är farligt (till exempel smycken) eller för åskådarna att komma till en match alkoholpåverkade och att ha med sig och antända pyroteknik kan avskräcka vissa från att köpa dessa varor och således kan påverka importen från andra medlemsstater negativt.(29)
25.      På samma sätt kan besluten att begränsa antalet lag som deltar i en fotbollsliga till ett givet och förutbestämt antal (till exempel 18 lag i Bundesliga) och att tillåta att endast ett fåtal nya lag går med i första divisionen i slutet av säsongen, enligt ett system med uppflyttning från och nedflyttning till lägre divisioner, faktiskt orsaka extremt höga hinder för inträde på de marknader där dessa lag är aktiva. Regler om det högsta antalet spelare som ett lag kan teckna avtal med (för närvarande 25 i Bundesliga) kan, å sin sida, potentiellt straffa vissa lag (till exempel sådana som har större ekonomiska resurser eller en mer utvecklad ungdomsfotboll) och således begränsa deras förmåga att konkurrera med andra lag. Det skulle också kunna hävdas att en sådan åtgärd kan utgöra en inskränkning av den fria rörligheten för kapital.
26.      Detta är emellertid inte det slag av begränsningar som avses i unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens.(30) Dessa bestämmelser är inte avsedda att skydda ekonomiska aktörers ohindrade bedrivande av handel eller en allmän avreglering av marknaderna.(31) De är snarare avsedda att säkerställa att den inre marknaden fungerar i enlighet med principen om en öppen marknadsekonomi, där ett fritt och icke snedvridet flöde av varor, tjänster och produktionsfaktorer garanterar en effektiv resursfördelning,(32) och att på så sätt bidra till unionsmedborgarnas välfärd.(33)
27.      När det inte föreligger någon märkbar inverkan på frågor som regleras av unionsrätten – in casu handeln och/eller konkurrensen inom unionen – finns det inget som motiverar att unionsrätten skulle kunna utgöra hinder för reglementen som utfärdats av branschorganisationer eller idrottsförbund(34) (ofta benämnt lex sportiva),(35) vilka bör åtnjuta en viss grad av intern självständighet(36) och skydd för sin verksamhet i enlighet med artikel 12.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), i vilken mötes- och föreningsfriheten stadfästs.(37)
28.      Enbart ett påstående om att en regel är av rent idrottslig art – det vill säga har antagits av idrottsliga skäl och reglerar verksamhetens icke-ekonomiska aspekter – är emellertid, som jag har förklarat ovan, inte tillräckligt för att skydda den från prövning. Huruvida de relevanta unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens ska tillämpas på en sådan regel ska följaktligen bedömas från fall till fall.
29.      För det andra har jag förstått att det för vissa observatörer kan förefalla märkligt att både unionens bestämmelser om fri rörlighet och dess konkurrensbestämmelser är tillämpliga, möjligen kumulativt, på en och samma åtgärd. De förstnämnda är, åtminstone i princip, tillämpliga på begränsningar av handeln som följer av ett statlig ingripande, medan konkurrensreglerna riktar sig mot snedvridningar av marknaden som uppkommer till följd av privata företags beteenden.(38)
30.      Denna ovanliga situation är emellertid resultatet av den omständigheten att inom vissa områden får (unionens och/eller nationella) myndigheter besluta att avstå från att reglera vissa aspekter av en given ekonomisk verksamhet och får överlåta på de berörda marknadsaktörerna att – genom självreglerande organ, handelsförbund eller intresseorganisationer – fastställa nödvändiga regler och vid behov genomföra dem samt avgöra möjliga tvister.(39) Detta är nödvändigtvis fallet inom idrotten: det måste finnas ett självreglerande organ som bland annat fastställer de gemensamma reglerna för idrotten, beslutar om när turneringar ska hållas och anordnar dem. Det är otänkbart att en stat eller en organisation som Europeiska unionen skulle kunna besluta om minsta detaljer inom olika idrotter, exempelvis detaljerna för off side-regeln i fotboll, höjden på basketbollkorgar eller huruvida man vid poängräkningen i volleyboll bör tillämpa systemet med side out-poäng eller systemet med rallypoäng.
31.      Under dessa omständigheter kan marknadsaktörerna därför bära ”två hattar”: som företag (som konkurrerar med andra företag som är aktiva på marknaden) och som reglerare (som utformar reglerna för konkurrensen). Om så är fallet kan prövningen av huruvida de åtgärder som vidtagits av dessa marknadsaktörer är förenliga med unionsrätten, om så är lämpligt, göras både mot bakgrund av lagstiftningen om den inre marknaden och mot bakgrund av konkurrensrätten.(40)
32.      För det tredje klargjorde domstolen i domen i målet Superleague att artikel 165 FEUF – som rör Europeiska unionens åtgärder på idrottsområdet – inte är en bestämmelse som kan åberopas i syfte att motivera åtgärder som strider mot unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens. Domstolen tillade emellertid också att idrottens särdrag, vilka erkänns i artikel 165 FEUF, ”eventuellt [kan] beaktas vid tillämpningen av [unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens]. De ska då beaktas som övriga omständigheter och under förutsättning att de visar sig vara relevanta.”(41)
33.      Detta innebär att artikel 165 FEUF i sig inte kan utgöra grunden för att åberopa undantag från nämnda bestämmelser i unionsrätten. De intressen som stadfästs i denna bestämmelse kan dock naturligtvis beaktas när de villkor som anges i andra unionsrättsliga bestämmelser om undantag är uppfyllda: till exempel avseende motiverade inskränkningar av rörelsefriheten, legitima mål av allmänintresse, i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina, eller situationer i vilka undantag kan beviljas enligt artikel 101.3 FEUF. Om det är dessa värden som Europeiska unionens åtgärder inom detta område ska främja, så vore det när allt kommer omkring – när idrottsförbunden själva främjar dem – absurt att betrakta dem som irrelevanta med avseende på unionsrätten.
34.      Efter detta klargörande kan jag nu beskriva den metodologi som jag kommer att använda vid min rättsliga bedömning av de frågeställningar som tagits upp i tolkningsfrågan i förevarande mål. Härvid ska tre anmärkningar göras.
B.      Inledande anmärkningar (II) – metodologiska
35.      Det ska för det första påpekas att den hänskjutande domstolen i förevarande mål vill få vägledning av EU-domstolen om hur fyra olika bestämmelser i unionsrätten ska tolkas med avseende på en relativt detaljerad samling regler som har antagits av ett internationellt idrottsförbund, varav 14 regler specifikt har pekats ut.
36.      Mot bakgrund av det ganska komplicerade rättsliga och ekonomiska sammanhang som utgör bakgrunden till dessa regler, är jag mycket tveksam till att tillhandahålla en entydig och slutlig bedömning av huruvida de är förenliga med unionsrätten. Det tycks mig som om parterna ytterligare behöver klargöra ett antal rättsliga och faktiska omständigheter vid den hänskjutande domstolen för att det ska vara möjligt att fullständigt förstå de rättsliga mekanismer som inrättats genom FFAR och deras inverkan på de berörda marknadsaktörernas (främst fotbollsagenternas och fotbollsklubbarnas) ekonomiska verksamhet.
37.      I detta sammanhang vill jag erinra om att i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF, vilket grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen, är EU-domstolen i princip endast behörig att tolka de unionsbestämmelser som tolkningsfrågan avser. Det ankommer därför i allmänhet inte på EU‑domstolen, utan på den hänskjutande domstolen att tillämpa dessa bestämmelser på det mål som den har att avgöra.
38.      EU-domstolen kan emellertid när den avger ett förhandsavgörande, på grundval av de uppgifter i målet som den har tillgång till, bidra med preciseringar för att vägleda den hänskjutande domstolen vid dess tolkning, så att den kan avgöra det mål den handlägger. Den omständigheten att EU-domstolen i vissa fall är beredd att utöva sin roll enligt artikel 267 FEUF på ett utökat sätt, för att bistå de hänskjutande domstolarna så gott den kan eller helt enkelt eftersom den ser ett behov av att meddela en vägledande dom, och därmed godtar att ge ett svar som är skräddarsytt utifrån omständigheterna i målet, kan inte ses som en indikation på att EU-domstolen kommer att och än mindre måste göra detta.(42) Med andra ord, EU-domstolen kan, men måste inte, lämna svar angående utgången i specifika mål. Som jag har förklarat anser jag att förevarande mål inte är ett så kallat outcome case(43) och därför inte lämpar sig för svar angående utgången i målet.
39.      För det andra är det, i syfte att underlätta den rättsliga bedömningen, lämpligt att dela in de regler som avses i tolkningsfrågan i följande fem kategorier utifrån deras föremål och syfte:
–        Reglerna om agenternas ersättning, såsom regeln om ”ersättningens övre gräns”, regeln att ”kunden betalar”, regeln om ”betalning av 50 procent”, regeln om ”beräkningen av den övre gränsen”, regeln om en ”presumtion”, regeln om ”den lön som faktiskt betalas” och regeln om ”framtida övergång” (punkterna 1, 2, 3, 9, 10, 11 och 13 i frågan).
–        Reglerna om licens som agent, såsom regeln om ”underkastelse av reglerna” och regeln om ”villkor” (punkterna 4 och 5 i frågan).
–        Reglerna om representation av flera parter (punkterna 6 och 6a i frågan).
–        Regeln om kontakttagande (punkt 7 i frågan).
–        Reglerna om offentliggörande och lämnande av uppgifter, såsom regeln om ”transparens” och regeln om ”lämnande av uppgifter” (punkterna 8 och 12 i frågan).
40.      För det tredje kommer jag av processekonomiska skäl inte att uppehålla mig vid frågor som jag anser är ganska okomplicerade mot bakgrund av väletablerad rättspraxis. Framför allt anser jag att ett reglemente av det slag som avses i förevarande mål i) inte kan anses omfattas av det ovannämnda ”idrottsliga undantaget” på grund av dess föremål, syften och verkningar för agenternas, klubbarnas och spelarnas ekonomiska verksamhet,(44) ii) utgör ett ”beslut av företagssammanslutningar”, i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF,(45) och iii) kan påverka handeln inom unionen, i den mening som avses i unionsbestämmelserna om fri rörlighet och konkurrens.(46)
41.      Det finns dessutom en del frågeställningar av ganska komplicerad art som har tagits upp i vissa av yttrandena till domstolen, trots att de inte nämndes i begäran om förhandsavgörande och/eller inte förefaller vara av central betydelse för avgörandet av målet vid den hänskjutande domstolen. Vad gäller dessa frågeställningar kommer jag att göra vissa överväganden, som jag anser kan vara användbara för den hänskjutande domstolen, dock utan att ge mig in på en djupgående diskussion som går utöver räckvidden för förevarande mål.
42.      Mot bakgrund av det ovan anförda kommer jag nu bedöma huruvida ett reglemente av det slag som avses i förevarande mål är förenligt med de unionsbestämmelser som det hänvisas till i tolkningsfrågan.
C.      Artikel 101 FEUF
43.      Den första av de bestämmelser som den hänskjutande domstolen diskuterar i sin begäran om förhandsavgörande är artikel 101 FEUF. Den hänskjutande domstolen har påpekat att vissa av reglerna i FFAR vid första påseendet förefaller kunna begränsa konkurrensen mellan agenter eller fotbollsklubbar och som sådana verkar omfattas av denna fördragsbestämmelses tillämpningsområde.
44.      Jag instämmer i detta. Det står ganska klart att ett antal av reglerna (till exempel reglerna om ersättning eller krav på licens) i princip kan ha vissa begränsande verkningar på de relevanta marknaderna, eftersom de hindrar agenter och/eller fotbollsklubbar från att konkurrera fritt i vissa avseenden.
45.      För att fastställa huruvida artikel 101 FEUF utgör hinder för dessa regler kommer den hänskjutande domstolen att i ett nötskal behöva avgöra följande frågor.
1.      Bedömningsstrukturen
46.      Den hänskjutande domstolen bör, för det första, undersöka huruvida reglerna ger upphov till en konkurrensbegränsning genom syfte. Om den hänskjutande domstolen drar slutsatsen att så är fallet, behöver den inte undersöka reglernas faktiska eller potentiella verkningar på marknaden. I så fall är reglerna nämligen förbjudna, förutsatt de inte är undantagna enligt artikel 101.3 FEUF.
47.      I punkterna 23–45 i mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela diskuterar jag ingående begreppet konkurrensbegränsning genom syfte och på vilket sätt en sådan begränsning bör fastställas (nämligen de aspekter som är relevanta vid bedömningen och det synsätt som ska tillämpas i detta avseende). Av processekonomiska skäl hänvisar jag läsarna till nämnda punkter.
48.      Om de aktuella reglerna inte har ett konkurrensbegränsande syfte, så bör den hänskjutande domstolen, för det andra, pröva huruvida de ändå har konkurrensbegränsande verkningar och, om så är fallet, huruvida dessa verkningar kan motiveras på grundval av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina.
49.      Det ska erinras om att denna praxis från domstolen, som har sitt ursprung i domen i målet Wouters, därefter har tillämpats på idrottsrelaterade verksamheter, först i domen i målet Meca-Medina, och att det mer nyligt har hänvisats till denna praxis i domen i målet ISU, målet Superleague och målet Royal Antwerp samt i några ännu nyare domar.(47) Av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina framgår tydligt att avtal som inskränker de inblandade företagens handlingsfrihet inte omfattas av det förbud som fastställs i artikel 101.1 FEUF, under förutsättning 1) att avtalet är motiverat på grund av att det eftersträvar ett eller flera legitima mål av allmänintresse som i sig inte är konkurrensbegränsande, ii) att de specifika åtgärder som vidtas för att uppnå dessa mål verkligen är nödvändiga i detta avseende, och iii) att även om det visar sig att det ofrånkomliga resultatet av att dessa medel används är att konkurrensen, åtminstone potentiellt, begränsas eller snedvrids, så är detta ofrånkomliga resultat inte mer långtgående än nödvändigt och innebär i synnerhet inte att konkurrensen helt sätts ur spel.
50.      I punkterna 21–53 i mitt förslag till avgörande i målet ROGON diskuterade jag ingående denna rättspraxis ursprung, logik och räckvidd. Även här hänvisar jag av processekonomiska skäl läsarna till nämnda punkter.
51.      Om de aktuella reglerna utgör en begränsning genom syfte eller, alternativt, inte kan motiveras på grundval av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina, så bör den hänskjutande domstolen, för det tredje, avgöra huruvida de aktuella reglerna kan omfattas av ett undantag enligt artikel 101.3 FEUF. Enligt denna bestämmelse får förbudet i artikel 101.1 FEUF förklaras icke tillämpligt på beteenden som bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen av varor eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande, samtidigt som konsumenterna tillförsäkras en skälig andel av den vinst som därigenom uppnås, förutsatt att vissa villkor är uppfyllda.
52.      Som det anges i punkterna 35–37 ovan ankommer det på den hänskjutande domstolen att göra ovannämnda bedömningar. I syfte att bistå den hänskjutande domstolen kommer jag emellertid att diskutera vart och ett av bedömningsstegen med avseende på de aktuella reglerna.
2.      Reglerna om agenternas ersättning
53.      Genom de fem regler om agenternas ersättning som anges i begäran om förhandsavgörande har ett system inrättats som innebär att i) för tjänster i samband med spelarövergångar kan agenter inte få ersättning som överskrider en övre gräns, som beräknas som en procentandel av transfersumman eller av den årslön som faktiskt betalas till spelaren, ii) agenter endast bör erhålla ersättning av de spelare eller klubbar som anlitar dem, iii) i situationer där en agent agerar för både den mottagande klubbens och spelarens räkning kan klubben inte betala mer än 50 procent av den sammanlagda ersättning som spelaren och klubben är skyldiga att betala, iv) om en agent eller en till denne närstående agent tillhandahåller andra tjänster 24 månader före eller efter tillhandahållandet av de huvudsakliga tjänsterna, så ska det presumeras (iuris tantum) att de andra tjänsterna utgör en del av de huvudsakliga tjänsterna, och följaktligen anses ersättningen för de andra tjänsterna som en del av ersättningen för agentens huvudsakliga tjänster.
54.      Det ska inledningsvis påpekas att bland de regler som anges i begäran om förhandsavgörande kan reglerna om agenternas ersättning vara de som kräver den mest omsorgsfulla och ingående bedömningen av den hänskjutande domstolen. Jag ska nu förklara varför.
55.      Jag kommer till att börja med pröva huruvida de aktuella reglerna bör betraktas som begränsande genom syfte i den mening som avses i artikel 101 FEUF.
56.      Det är välkänt att prisavtal mellan konkurrenter(48) i allmänhet betraktas som några av de mest skadliga i konkurrenshänseende. Bortsett från den uppenbara omständigheten – som väl illustreras av exempelvis målet DLG, målet Budapest Bank och målet Super Bock(49) – att det även när ett avtal hör till denna (ganska breda) kategori är nödvändigt att vidta en särskild bedömning av avtalet mot bakgrund av dess innehåll, dess ekonomiska och rättsliga sammanhang och de mål som eftersträvas med det, för att avtalet ska kunna klassificeras som konkurrensbegränsande, finns det i förevarande mål emellertid ytterligare omständigheter som behöver beaktas. Även om de aktuella reglerna skulle kunna ha en dubbel inverkan, både på konkurrensen mellan agenter och konkurrensen mellan fotbollsklubbar, så är denna inverkans art och omfattning nämligen inte uppenbar i någotdera fallet. Det finns flera skäl som stöder detta synsätt.
57.      Till att börja med behöver det knappast påpekas att prisavtal mellan konkurrenter inte kan betraktas som en tillräckligt homogen kategori i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF.(50) En sådan kategorisering skulle vara alltför bred och inbegripa en rad olika avtal som inte på något sätt har samma inverkan på konkurrensen. Det är härvid viktigt att betona att de aktuella reglerna inte fastställer, rekommenderar eller under några omständigheter rör fasta priser eller minimipriser.(51) De inför nämligen en mekanism som påverkar beräkningen av de maximiavgifter som agenter kan ta ut för vissa typer av tjänster.
58.      Detta är en viktig aspekt. Framför allt är skadan för konsumenterna inte så uppenbar, eftersom konkurrens mellan agenter genom sänkta priser (förvisso en av de mest effektiva formerna av konkurrens) fortfarande är fullständigt möjlig.(52) Ett system som gör det möjligt att beräkna den maximiavgift som ska betalas för en given tjänst kan dessutom i vissa fall avhjälpa en situation där det finns en betydande asymmetri i fråga om expertis och information mellan parterna i ett komplicerat tjänsteavtal.(53) Åsikterna i administrativ och rättslig praxis(54) samt i den rättsliga och ekonomiska doktrinen(55) är blandade i frågan om huruvida avtal som påverkar maximipriser ofrånkomligen är skadliga till sin natur.
59.      Det kan förvisso finnas fall där denna typ av avtal kan leda till att tjänsteleverantören begränsar sin produktion och/eller sina investeringar i forskning, innovation eller kvalitetsförbättringar. Det kan dessutom inte uteslutas att avtal om maximipriser faktiskt kan leda till (uttrycklig eller underförstådd) samverkan om minimipriser eller fasta priser. Det kan emellertid inte presumeras att en sådan situation sannolikt kommer att inträffa i de flesta och än mindre i samtliga fall. I förevarande mål finns det inget i handlingarna ärendet som i detta skede kan stödja ett sådant konstaterande med avseende på agenter.
60.      Vidare är jag också tveksam till att skriva under på kommissionens åsikt att de aktuella reglerna motsvarar en ”köparkartell” från fotbollsklubbarnas sida. För att vara tydlig: Jag bestrider förstås inte att vissa avtal mellan konkurrenter som, eftersom de har en betydande marknadsstyrka, beslutar att samarbeta för att exploatera sina (vanligtvis mindre eller finansiellt svagare) leverantörer kan ha ett konkurrensbegränsande syfte. Detta följer av själva lydelsen i artiklarna 101 och 102 FEUF.(56) Fast praxis från såväl unionsdomstolarna(57) som utländska domstolar(58) förefaller stödja detta synsätt.
61.      Det ska emellertid ännu en gång påpekas att detta inte nödvändigtvis är situationen i de flesta fall. Under vissa omständigheter har ”antitrustsamhället” (om jag får använda detta uttryck) faktiskt ansett att avtal mellan köpare är ”fördelaktiga för samhället[, exempelvis när] överenskommelser om gemensamma inköp mellan mindre köpare [ger dem möjlighet] att dra nytta av kostnadsbesparingar som de kan föra vidare till konsumenterna genom lägre priser”.(59) Mer allmänt noterades nyligen i ett meddelande från OECD om detta ämne ”[en viss] skepticism [från de som kontrollerar efterlevnaden av konkurrensreglerna] mot att [köpkraft] skulle skada konsumenterna eller den ekonomiska effektiviteten”, att ”det ibland görs gällande att köpkraft främjar konkurrensen, särskilt i samband med koncentrationskontroll” och att ”den lämpliga nivån av kontroll av efterlevnaden av konkurrensreglerna när det gäller inköpskraft för närvarande är föremål för diskussion”.(60)
62.      Viktigare är att det står klart att en typisk ”köparkartell” – åtminstone av det slag som kommissionen anser utgör en begränsning genom syfte – är en överenskommelse som syftar till att ”sätta press på” leverantörerna, som förhandlar enskilt med olika köpare och i allmänhet är omedvetna om att förhandlingarna inte genomförs på ett oberoende sätt och i god tro, utan har riggats genom samverkan mellan köparna.(61) I förevarande mål är de aktuella reglerna offentliga och transparenta och förefaller inte vara avsedda att undergräva de enskilda förhandlingar som äger rum på marknaden. Som sådana förefaller de aktuella reglerna i viss utsträckning mer kunna liknas vid en typisk ”överenskommelse om gemensamma inköp”, vilken ”klargör för leverantörerna att förhandlingarna genomförs å dess medlemmars vägnar och att medlemmarna kommer att vara bundna av de överenskomna villkoren för sina enskilda inköp”.(62) Så vitt jag förstår hördes ett antal agenter och agentföreningar av Fifa under den process som ledde fram till antagandet av FFAR. Beroende på de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet kan överenskommelser om gemensamma inköp vara problematiska enligt konkurrenslagstiftningen, eller också inte.(63)
63.      Dessutom – och detta är enligt min mening av yttersta betydelse – fastställs det i de aktuella reglerna inte någon särskild bindande maximinivå för avgifterna. Det finns i själva verket inget givet tak som agenternas avgifter inte får överstiga. Enligt de aktuella reglerna krävs endast att avgifterna är kopplade till kostnaden för övergången eller lönen för den spelare som agenten har bistått, genom en övre gräns vilken beräknas som en procentandel av nämnda kostnad eller lön. I den mån som det inte har fastställts något maximum för dessa båda parametrar och fotbollsklubbarna kan konkurrera – och faktiskt gör det – om att teckna avtal med nya spelare genom att erbjuda högre transfersummor till den överlämnande klubben och högre löner till spelarna i fråga, kan även agenternas avgifter följaktligen öka utan att hindras av någon övre gräns. Det är därför som vissa av rättegångsdeltagarna i förevarande mål har hänvisat till det tak som anges i FFAR som ett dynamiskt maximipris.
64.      Jag anser således att de aktuella reglerna inte med lätthet kan anses vara konkurrensbegränsande genom syfte, genom att associera dem med någon kategori av överenskommelser som enligt erfarenheten i allmänhet betraktas som ofrånkomligen skadlig för konkurrensen. Ett sådant konstaterande kräver en mer ingående bedömning av reglernas särdrag, deras rättsliga och ekonomiska sammanhang och – sist men inte minst – själva de mål som eftersträvas med reglerna.(64) Om relevanta (offentliga eller interna) handlingar kan erhållas från Fifa eller dess medlemmar, så skulle dessa kanske kunna sprida mer ljus över både det ekonomiska motivet till de aktuella reglerna och den subjektiva avsikten med dem.(65) Särskilt ett syfte att undvika avgifter som Fifa eller dess medlemmar anser är orättvisa eller oskäliga(66) skulle i sig
förefalla problematiskt vid första påseendet. Ett genuint syfte att undvika intressekonflikter eller missbruk från agenternas sida skulle däremot tendera att utesluta ett konkurrensbegränsande syfte.
65.      Vad gäller de aktuella reglernas faktiska eller potentiella verkningar anser jag preliminärt att vissa verkningar för konkurrensen mellan klubbar och/eller agenter inte kan uteslutas. Den hänskjutande domstolen måste således genomföra en kontrafaktisk bedömning, för att bedöma huruvida konkurrensen mellan agenter och/eller fotbollsklubbar skulle vara mer intensiv i avsaknad av de aktuella reglerna. Med andra ord, begränsar de aktuella reglerna i märkbar utsträckning dessa marknadsaktörers förmåga och incitament att konkurrerar med varandra?
66.      Vad gäller konkurrensen mellan agenterna kan den hänskjutande domstolen särskilt vilja kontrollera huruvida det är sannolikt att ett betydande antal agenter kan föranledas att på grund av de aktuella reglerna begränsa sina tjänster (till exempel undvika att representera spelare som inte är tillräckligt lönsamma på grund av en lägre transfersumma eller ersättning) eller minska investeringarna i den forsknings- och innovationsverksamhet som kan vara relevant för deras yrkeskår. I detta sammanhang anser jag att det är viktigt att komma ihåg att de aktuella reglerna är tillämpliga på en enda typ av tjänster som agenterna tillhandahåller. Ersättningen för tjänster i samband med den övriga konsult- och representationsverksamhet som agenterna tillhandahåller kan nämligen förhandlas fritt mellan de båda parterna, eftersom den inte omfattas av tillämpningsområdet för FFAR. Regeln om en presumtion i artikel 15.3 och 15.4 i FFAR förefaller enligt min mening inte utgöra något verkligt hinder i detta avseende, eftersom den enligt de förklaringar som Fifa har tillhandahållit verkar vara lätt att motbevisa.
67.      Vad gäller konkurrensen mellan fotbollsklubbar kan den hänskjutande domstolen vilja överväga huruvida de omständigheterna att klubbarna, på grund av de aktuella reglerna, till exempel inte kan i) erbjuda en spelares agent en högre ersättning, eller ii) erbjuda sig att betala en större andel av ersättningen än 50 procent, om agenten agerar för både klubbens och spelarens räkning, är omständigheter som kan ha en märkbar inverkan på konkurrensen.(67)
68.      Om den hänskjutande domstolen anser att de aktuella reglerna kan ha en viss faktisk eller potentiell begränsande inverkan på konkurrensen mellan klubbar och/eller agenter, så behöver den kontrollera huruvida denna inverkan kan motiveras på grundval av den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. Av de skäl som jag har förklarat i mitt förslag till avgörande i målet ROGON anser jag nämligen att ett nationellt eller internationellt idrottsförbund (såsom Fifa) i princip ska anses ha rätt att anta ett reglemente som kan påverka agenternas verksamhet, förutsatt att det eftersträvar ett mål av allmänintresse.(68) Frågan huruvida de villkor som anges i den praxisen är uppfyllda bör den hänskjutande domstolen naturligtvis pröva med avseende på varje enskild regel eller varje samling regler.
69.      I det första steget av sin prövning bör den hänskjutande domstolen särskilt kontrollera vilka specifika mål som faktiskt eftersträvas med de aktuella reglerna och huruvida dessa mål är skyddsvärda enligt unionsrätten. Det ska härvid påpekas att Fifa i förevarande mål har åberopat oräkneliga intressen som denna sammanslutning påstår skyddas av FFAR. Det som spelar roll är emellertid på vilket sätt var och en av reglerna eller varje samling regler faktiskt bidrar till att skydda ett eller flera av de specifika intressen som har åberopats.
70.      Medan vissa av de åberopade intressena helt klart omfattas av begreppet legitima mål av allmänintresse, är bilden för andra inte lika klar enligt min mening. Ett rent ekonomiskt intresse hos marknadsaktörerna (förbundet självt, fotbollsklubbarna, idrottarna eller agenterna) kan inte i sig motivera eventuella konkurrensbegränsningar enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. Det måste finnas ett visst allmänt icke-ekonomiskt intresse som antingen sammanfaller med marknadsaktörernas privata ekonomiska intresse eller som skyddas i kombination med sistnämnda intresse. Att till exempel upprätthålla idrottarnas hälsa eller förhindra missbruk, bedrägeri eller oetisk praxis (inbegripet intressekonflikter) gentemot idrottarna (särskild unga idrottare) är utan tvekan mål av allmänintresse.
71.      Ett mål av allmänintresse kan erkännas även i den mån de påstått skyddade intressena möjliggör för det idrottsliga ”ekosystemet” att fungera i enlighet med de principer som stadfästs i artikel 165 FEUF. Att bevara den avtalsmässiga stabiliteten kan till exempel, under vissa omständigheter, vara ett sådant mål.(69) Varför ganska vagt formulerade mål (såsom att ”säkerställa kvaliteten på de tjänster som spelaragenterna tillhandahåller sina kunder”) eller mål som mycket väl kan vara problematiska i vissa avseenden (såsom att ”förbättra den ekonomiska och administrativa transparensen”(70)) borde erkännas som mål av allmänintresse kräver emellertid med största sannolikhet en detaljerad förklaring.
72.      I det andra steget av sin prövning bör den hänskjutande domstolen särskilt kontrollera huruvida det verkligen var nödvändigt att anta de aktuella reglerna för att skydda det åberopade allmänintresset. Detta innebär en kontroll av huvudsakligen tre aspekter som är strikt relaterade, nämligen huruvida de aktuella reglerna i) antogs som svar på ett objektivt behov av att eftersträva vissa mål, ii) verkligen reflekterar ett intresse av att säkerställa att dessa mål uppnås på ett sammanhängande sätt och iii) är ägnade att uppnå dessa mål, vilket innebär att de förefaller lämpade att på ett betydelsefullt sätt bidra till att målen uppnås.
73.      Enligt min mening kan de aktuella reglerna godtas exempelvis om de rimligen är nödvändiga(71) för att säkerställa att agenterna tillhandahåller sina tjänster i kundernas bästa intresse (och således inte otillbörligen påverkas av erbjudanden som är ekonomiskt intressanta för dem, men inte nödvändigtvis är i kundernas intresse) eller för att säkerställa en viss grad av lika villkor mellan klubbarna när de tecknar avtal med nya spelare (och därigenom undvika en alltför stor ”köparstyrka” hos de rikaste klubbarna). Så är förstås inte fallet om reglerna först och främst syftar till att begränsa de kostnader som klubbarna måste bära för agenternas tjänster.
74.      Vid tillämpning av det tredje och sista kriteriet i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina kan den hänskjutande domstolen särskilt behöva fokusera på två aspekter, nämligen huruvida i) det finns andra åtgärder som samtidigt som de är lika kapabla att uppnå det eftersträvade målet också är mindre begränsande för konkurrensen och huruvida ii) de aktuella reglerna har en alltför stor återverkan på agenternas ekonomiska frihet.
75.      Om den hänskjutande domstolen anser att de aktuella reglerna antingen har ett konkurrensbegränsande mål eller har konkurrensbegränsande verkningar och inte uppfyller kriterierna i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina, så uppkommer frågan om huruvida undantag enligt artikel 101.3 FEUF kan beviljas med avseende på en del av reglerna eller på samtliga regler. Enligt artikel 101.3 FEUF måste fyra kumulativa villkor vara uppfyllda.(72)
76.      För det första måste det, med en tillräcklig grad av sannolikhet, kunna fastställas att avtalet i fråga gör det möjligt att uppnå effektivitetsvinster genom att bidra antingen till att förbättra produktionen eller distributionen av de berörda varorna eller tjänsterna eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande. För det andra måste det med samma grad av sannolikhet kunna fastställas att användarna tillförsäkras en skälig andel av den vinst som uppnås genom dessa effektivitetsvinster. För det tredje får avtalet i fråga inte ålägga de deltagande företagen begränsningar som inte är nödvändiga för att uppnå sådana effektivitetsvinster. För det fjärde får avtalet inte ge de deltagande företagen möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsentlig del av de berörda varorna eller tjänsterna.
77.      Eftersom den hänskjutande domstolen inte har tagit upp några särskilda frågor med avseende på artikel 101.3 FEUF, kommer jag behandla denna artikel kortfattat och endast göra två anmärkningar.
78.      Min första anmärkning rör de olika villkor som ett avtal måste uppfylla enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina och enligt artikel 101.3 FEUF. En uttömmande diskussion om detta fascinerande men komplicerade ämne skulle kräva en lång utvikning, vilket förefaller onödigt i förevarande mål. Jag ska därför endast dela med mig av följande tankar.
79.      Den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina har ett snävare materiellt tillämpningsområde än artikel 101.3 FEUF: medan ett avtal kan motiveras enligt den förstnämnda endast i den mån det eftersträvar ett legitimt mål av allmänintresse och har överenskommits inom en branschorganisation eller ett idrottsförbund vars självreglerande verksamhet erkänns av de offentliga myndigheterna, anges dessa krav inte i artikel 101.3 FEUF. Denna bestämmelse är därför också tillämplig på avtal mellan företag som endast eftersträvar mål av ekonomisk och privat art.(73)
80.      Detta förklarar varför striktare villkor ska uppfyllas enligt artikel 101.3 FEUF och varför de relaterade beviskraven är högre i vissa avseenden.(74) Eftersom inget allmänintresse är förenat med avtalet i fråga, kan en försvagning av konkurrensen på marknaden endast motiveras om de berörda företagen styrker framför allt att avtalet har effektivitetsvinster och att en andel av de således uppnådda fördelarna förs vidare till användarna.
81.      I förevarande mål innebär det ovanstående att Fifa kan åberopa artikel 101.3 FEUF med avseende på de regler i FFAR som – såsom det förklaras i punkt 70 ovan – inte omfattas av undantaget i den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina, eftersom de eftersträvade målen endast är i de berörda marknadsaktörernas intresse.
82.      Min andra anmärkning rör vissa krav som fastställs i artikel 101.3 FEUF, med avseende på vilka jag inte helt och fullt kan instämma i kommissionens åsikter.
83.      I denna bestämmelse anges ett undantag som kan beviljas när ett avtal ”bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen av varor eller till att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande”. I förevarande mål innebär detta att den hänskjutande domstolen bör förvissa sig om huruvida de aktuella reglerna i) ger upphov till effektivitetsvinster på marknaden genom att till exempel göra det möjligt för fotbollsklubbar att förverkliga synergier eller göra kostnadsbesparingar, varav en skälig andel förs vidare till användarna, eller ii) säkerställer turneringarnas och matchernas riktiga förlopp, till direkt fördel för konsumenterna, som kan åtnjuta idrottsevenemang av högre kvalitet.(75)
84.      Kommissionen har emellertid uttryckt tvivel om huruvida vissa effektivitetsvinster som de aktuella reglerna skulle kunna ge upphov till kan beaktas enligt artikel 101.3 FEUF, i den mån som de knappast skulle vara ”kvantifierbara”, såsom det krävs enligt punkt 196 i domen i målet Superleague. Kommissionen har härvid även hänvisat till 2004 års riktlinjer, vilka markerade en viss skiftning i denna institutions tolkning av de typer av fördelar som kan motivera ett undantag enligt artikel 101.3 FEUF. Medan kommissionen före ”moderniseringen” av förfarandereglerna i konkurrensärenden konsekvent godtog att icke-ekonomiska fördelar kunde omfattas av den bestämmelsen,(76) beslutade den år 2004 att detta inte längre var möjligt och att – såvitt jag förstår det – endast direkta ekonomiska fördelar skulle godtas.
85.      Härvid anser jag att i) kommissionen har tolkat punkt 196 i domen i målet Superleague felaktigt och att ii) det synsätt som den antog i 2004 års riktlinjer kan vara alltför strikt.
86.      Inledningsvis förefaller det mig som om kommissionen har tolkat begreppet kvantifierbar avskilt från sitt sammanhang. Denna punkt i domen innebär inte att företag som åberopar effektivitetsvinster måste kunna sätta en exakt siffra på dem (till exempel i form av ett monetärt värde). Detta kan ofta vara svårt, om inte omöjligt. En uppskattning av det framtida ekonomiska värdet av en given förbättring i produktionen eller distributionen av varor eller tjänster kan ibland vara nästan omöjlig att göra och blir därför spekulativ. När effektivitetsvinsterna följer av åtgärder som främjar tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande kan det vara rent av omöjligt att översätta framåtskridandet till ett precist monetärt värde.
87.      Som jag förstår det menade domstolen i den punkten i domen i målet Superleague att vaga, ej underbyggda eller helt enkelt spekulativa påståenden om effektivitetsvinster inte kan godtas. Parterna bör med en tillräcklig grad av precision identifiera vilken typ av vinster det handlar om, förklara hur de kommer att förbättra marknaden samt, genom en lämplig motivering och/eller bevisning, styrka att de är faktiska och av betydande omfattning.(77) Rättspraxisen är konsekvent på denna punkt(78) och kommissionen har själv i sina riktlinjer angett att det ankommer på de berörda företagen att visa att de åberopade effektivitetsvinsterna är ”objektiva, konkreta och verifierbara”.(79) Jag kan inte förstå hur de behöriga myndigheterna i annat fall skulle kunna göra den avvägning som krävs enligt artikel 101.3 FEUF. Även om denna avvägning inte ska göras på grundval av rent bokförings- eller redovisningsmässiga uppgifter, så kräver den ändå en viktning av olika fördelar som – allmänt talat – har vissa aspekter av ekonomisk art.
88.      Jag övertygas inte heller av kommissionens ståndpunkt beträffande de typer av fördelar som kan godtas enligt artikel 101.3 FEUF. Kommissionens synsätt strider enligt min mening inte endast mot dess tidigare praxis, utan också – vilket är viktigare – mot lydelsen i fördraget och domstolens långvariga praxis avseende denna fråga.
89.      I artikel 101.3 FEUF görs åtskillnad mellan ”att förbättra produktionen eller distributionen av varor” och ”att främja tekniskt eller ekonomiskt framåtskridande”. Begreppet ekonomiskt framåtskridande i artikel 101.3 FEUF kan inte läsas som en synonym till ”ekonomisk tillväxt” eller ”välstånd”. I artikel 3.3 FEU hänvisas till Europeiska unionens mål att ”upprätta en inre marknad[ som] ska verka för en hållbar utveckling i Europa som bygger på välavvägd ekonomisk tillväxt och på prisstabilitet, på en social marknadsekonomi med hög konkurrenskraft där full sysselsättning och sociala framsteg eftersträvas, samt på en hög miljöskyddsnivå och en bättre miljö. Den ska främja vetenskapliga och tekniska framsteg.”(80) Med användning av en grundläggande metafor skulle jag säga att ”framåtskridande” – ur ett inre marknads- och konkurrensperspektiv – inte endast innebär att öka storleken på kakan, utan också kan vara att förbättra kakans kvalitet, att dela kakan mer rättvist eller att säkerställa att en lika välsmakande kaka kan bakas även i en förutsebar framtid.
90.      Kommissionens synsätt förefaller dessutom oförenligt med det synsätt som upphovsmännen till fördragen antog med avseende på den fria rörligheten(81) och domstolens tolkning av dessa bestämmelser.(82) Eftersom inskränkningar av den fria rörligheten, vilka i princip är förbjudna, kan motiveras av icke-ekonomiska skäl, vore det obegripligt om begränsningar av konkurrensen aldrig skulle kunna motiveras av samma skäl. Det ska härvid inte glömmas bort att den inre marknaden enligt definitionen i artikel 3 FEU, som det anges i protokoll (nr 27) om den inre marknaden och konkurrens, innefattar en ordning som säkerställer att konkurrensen inte snedvrids. Även om bestämmelserna på båda dessa områden har sitt eget syfte och sina egna specifika tillämpningsvillkor(83), så är de två delar av samma rättsliga projekt(84), varför det är logiskt att ha en jämförbar bedömningsram, så att paradoxala resultat kan undvikas i specifika fall.(85)
91.      Jag instämmer helhjärtat med dem som gör gällande att konkurrensrättsliga bedömningar inte ska manipuleras i syfte att uppnå politiska mål (till exempel industripolitiska mål) eller påverkas av icke-ekonomiska överväganden (till exempel huruvida företagens beteende är ärligt). Detta skulle innebära ett förbiseende av skälen till konkurrenslagstiftningen och göra den rättsliga bedömningen oförutsägbar, ogenomförbar och icke transparent, om inte helt partisk. Att erkänna att målet att säkerställa en fri och icke snedvriden konkurrens samexisterar med andra mål som har lika värde i unionens rättsordning och som måste förenas med dem är emellertid något helt annat. När de strikta villkor som anges i artikel 101.3 FEUF är uppfyllda – varav det ena, som det har förklarats ovan, kräver en viss positiv ekonomisk återverkan på den relevanta marknaden (eller på anknutna marknader) – bör myndigheterna kunna gör sin avvägning oberoende av den ifrågavarande fördelens art.
92.      Kommissionens snäva synsätt förefaller även oförenligt med fast rättspraxis. I den välkända domen i målet Metro konstaterade domstolen ganska klart att ”[g]enom den behörighet som kommissionen har enligt [artikel 101.3 FEUF] framgår det att nödvändigheten att bibehålla en effektiv konkurrens kan förenas med skyddet för olika slags mål och att vissa konkurrensbegränsningar kan tillåtas i detta syfte …”(86) Jag kan inte se var i domstolens nyare praxis detta tydliga principuttalande skulle ha kullkastats.(87)
93.      Det ska ännu en gång upprepas att en ingående diskussion rörande denna fråga förefaller onödig i det här förslaget till avgörande. Det ovan anförda är avsett att förklara varför jag anser att fördelar av icke-ekonomisk art också kan vara relevanta enligt artikel 101.3 FEUF, förutsatt att de har en konkret positiv återverkan på de relevanta marknaderna, eller på därmed nära anknutna marknader.(88)
94.      Jag anser följaktligen att exempelvis undvikande av bedrägerier, intressekonflikter eller utnyttjande av unga idrottare är mål som utan tvekan bidrar till att förbättra fotbollsekosystemets övergripande funktion, med positiva återverkningar på de berörda varu- eller tjänstemarknaderna. Det är helt klart att integritet och ansvarighet nyligen har blivit en viktig fråga för idrottsindustrin(89) och att ett stort antal skandaler allvarligt har skadat bilden av idrottsförbunden.(90) Det vore naivt att tro att dessa händelser inte har någon inverkan på konsumenternas, supportrarnas och programföretagens intresse och vilja att finansiera idrotten.(91)
95.      Vad slutligen gäller begreppet konsument, som används i artikel 101.3 FEUF, bör detta begrepp i förevarande mål naturligtvis först och främst avse supportrarna: de som i sista hand finansierar systemet, särskilt genom att köpa matchbiljetter, officiella varor eller andra tjänster som tillhandahålls av fotbollsklubbarna samt sändningstjänster. Detta begrepp kan emellertid inte tolkas alltför snävt, så att det endast avser slutkonsumenterna.(92) I sin praxis avseende artikel 101.3 FEUF har domstolen ofta hänvisat till ”användare”, till exempel när den har betonat behovet för de parter som åberopar denna bestämmelse att visa att åtgärderna i fråga leder till märkbara objektiva fördelar för de olika kategorier av användare som berörs och därigenom kompenserar för de konkurrensmässiga nackdelar som orsakas på de relevanta marknaderna. I till exempel domen i målet Superleague hänvisade domstolen till användare så att de inbegriper bland annat ”nationella fotbollsförbund, professionella fotbollsklubbar eller amatörklubbar, professionella spelare eller amatörspelare, unga spelare och, mer allmänt, konsumenter, åskådare eller tv-tittare”.(93) De sammantagna fördelarna för olika typer av användare kan beaktas när fördelarna vägs mot de konkurrensbegränsande verkningar som orsakas.(94)
3.      Reglerna om licens som agent
96.      När det gäller att bedöma reglerna om licens som agent mot bakgrund av artikel 101 FEUF ska följande påpekas.
97.      Till att börja med är det ett obestritt faktum att många olika yrken i dagens samhälle kräver att tjänsteleverantören skaffar sig en licens eller en certifiering (vanligen) från yrkeskårens självreglerande organ (som kan vara offentligt eller privat). För detta ändamål måste sökanden visa att han eller hon uppfyller vissa kriterier och/eller genomgå viss särskild utbildning och/eller klara en specifik examen eller ett specifikt prov. Det är också helt normalt att tjänsteleverantören i detta sammanhang förbinder sig att iaktta de regler som utfärdats av organet och åläggs vissa påföljder vid underlåtenhet att följa reglerna.(95) Det är fallet förutsatt att påföljderna är objektiva, proportionerliga och icke-diskriminerande och förutsatt att påförandet av dem kan bli föremål för en effektiv domstolsprövning.(96)
98.      I ett policydokument som nyligen gavs ut av OECD påpekas att antalet yrken för vilka det krävs licens har ökat på senare tid och att dessa yrken i vissa jurisdiktioner kan stå för upp till 30 procent av den totala sysselsättningen. Ofta fastställs licenskraven genom lagstiftning eller andra offentliga regleringsakter. De privata sammanslutningarnas egen självreglerande verksamhet spelar emellertid också en viktig roll inom detta område. De skäl som motiverar sådana system är huvudsakligen relaterade till asymmetri i informationen (kunderna kan vanligen inte bedöma kvaliteten på den tjänst som de begär av leverantören), externa effekter (tillhandahållandet av tjänsten i fråga kan skapa negativa externa effekter för tredje man, vilka behöver undvikas eller minimeras) eller skyddet av kollektiva nyttigheter (tjänsterna producerar eller påverkar ett visst allmänt intresse, som kräver att det säkerställs en viss nivå av kvalitet och kvantitet hos tjänsterna).(97)
99.      I den mån som kraven på licens följer av reglementen som har utfärdats av branschorganisationer eller idrottsförbund av privat art (och således inte kan tillskrivas staten) är det enligt min mening relativt klart att dessa krav i vissa fall kan ge upphov till konkurrensbegränsande verkningar, eftersom de begränsar marknadsinträdet. Så är fallet om inte reglementet kräver minimala ansträngningar och kostnader för att erhålla licens och tillämpas på ett öppet, transparent och icke-diskriminerande sätt. I sådana fall kan det hävdas att verkan på konkurrensen inte är märkbar.
100. Kan reglementen av detta slag emellertid också anses ha ett konkurrensbegränsande syfte? Denna fråga är enligt min mening mer komplicerad, och detta huvudsakligen av två orsaker: i) skälet till sådana reglementen är, som det har förklarats ovan, ofta att korrigera vissa marknadsmisslyckanden, i syfte att skydda konsumenterna, den allmänna säkerheten eller vissa gemensamma nyttigheter, och ii) deras kapacitet att ha en märkbar inverkan på tillträdet till marknaden (och den grad i vilken detta kan ske) varierar betydligt, främst beroende på vilka licenskraven är och hur processen för att erhålla licens fungerar.(98)
101. I 2004 års rapport om konkurrens inom sektorn för professionella tjänster skrev kommissionen bland annat att i) ”[k]valitativa inträdeshinder, i kombination med exklusiva rättigheter, garanterar att bara utövare med lämpliga kvalifikationer och kompetens kan utföra vissa uppgifter [och d]e kan därför avsevärt bidra till att garantera kvaliteten på professionella tjänster”, ii) ”det [är] troligt att överdriven reglering av licensiering minskar utbudet av tjänsteleverantörer, med negativa konsekvenser för konkurrensen och tjänsternas kvalitet”, iii) ”en reglering av beviljandet av licenser [kan] i vissa fall … vara överdrivet restriktiv och … konsumenterna kan ha nytta av att reglerna lättas upp” och iv) ”det [kan] finnas utrymme för att sänka inträdeskraven i fall där de inte verkar stå i proportion till komplexiteten i de uppgifter som det fria yrket omfattar”.(99)
102. Jag anser att dessa överväganden – som förefaller fullständigt rimliga – i stort motsvarar unionsdomstolarnas konstateranden när de har haft att pröva privata regler som skulle kunna begränsa tillträdet till en tjänstemarknad på grund av licenskrav eller andra motsvarande åtgärder.(100) Av rättspraxis framgår att frågan huruvida sådana system är konkurrensbegränsande huvudsakligen beror på deras specifika mål och utformning. Finns det ett verkligt och objektivt (och inte i sig konkurrensbegränsande) skäl till att ett licenssystem är nödvändigt för utövande av ett givet yrke? Fungerar systemet på ett öppet, transparent och icke-diskriminerande sätt? Är det uppenbart att systemet går utöver vad som behövs för att skydda de intressen som står på spel? Detta är de frågor som unionsdomstolarna huvudsakligen har fokuserat på i dessa mål. Naturligtvis behövs en större försiktighet vid bedömningen när förbundet självt erbjuder varor eller tjänster på den marknad där det agerar grindvakt. I det fallet kan förbundets reglemente ha till verkan att en betydande del av marknaden reserveras för förbundet självt eller att faktiska eller potentiella konkurrenter diskrimineras, varigenom dess faktiska monopol skyddas.(101)
103. Jag anser därför inte att alla samlingar av privata regler, som kräver licensiering för utövande av ett givet yrke, vid första påseendet kan anses ha ett konkurrensbegränsande syfte. Allt beror på det införda systemets innehåll, sammanhang och mål. Jag kan med andra ord inte se att det föreligger en klar och väldefinierad kategori av reglementen om licensering, vilkas skadliga art är välkänd eller allmänt accepterad. Jag kan i vart fall inte inordna de aktuella reglerna i en specifik och homogen kategori av beteende, som enligt erfarenheten är ofrånkomligen konkurrensbegränsande. Min preliminära åsikt är därför att de aktuella reglerna inte har ett konkurrensbegränsande syfte.
104. Det förhåller sig emellertid annorlunda om den hänskjutande domstolen fastställer att de aktuella reglerna är uppenbart onödiga, eftersom det inte föreligger något allmänintresse som verkligen kräver en sådan nivå av skydd(102) och antagandet av dem (endast eller huvudsakligen) förklaras av de involverade marknadsaktörernas (fotbollsklubbarnas och/eller själva agenternas) vilja att begränsa antalet verksamma yrkesutövare på marknaden för agenttjänster.
105. Mot bakgrund av det ovan anförda måste den hänskjutande domstolen, om den drar slutsatsen att de aktuella reglerna inte har ett konkurrensbegränsande syfte, men kan ha vissa konkurrensbegränsande verkningar på vissa relevanta marknader, kontrollera huruvida reglerna kan motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina. Oberoende av detta kan de aktuella reglerna också vara föremål för en bedömning enligt artikel 101.3 FEUF.
106. Vad gäller dessa båda steg i bedömningen har jag inte mycket att tillägga utöver det ovan anförda. Jag vill endast erinra om att bland de (då gällande) regler i Fifas reglemente för spelaragenter som tribunalen hade att pröva i målet Piau, krävde en regel att agenter måste erhålla en licens som hade utfärdats av den behöriga nationella sammanslutningen. Tribunalen fann i huvudsak att i) en sådan regel gav upphov till en konkurrensbegränsning genom resultat enligt (det som nu är) artikel 101.1 FEUF, och att ii) kommissionen inte hade gjort en uppenbart oriktig bedömning när den ansåg att regeln uppfyllde villkoren för att omfattas av undantag enligt artikel 101.3 FEUF. Tribunalen ansåg särskilt att konkurrensen på den relevanta marknaden inte sattes ur spel genom licenssystemet. Genom licenssystemet hade en mekanism införts som enligt tribunalen ”snarare led[de] till ett kvalitativt urval, ägnat att uppfylla syftet avseende professionalism från spelaragenternas sida, än [gav] upphov till en kvantitativ begränsning av tillträdet till verksamheten”.(103) På grundval av handlingarna i målet utesluter jag inte att liknande överväganden, med nödvändig anpassning, kan vara giltiga även i förevarande fall.
4.      Reglerna om representation av flera parter
107. Reglerna om representation av flera parter – vilka hindrar agenter att vid transaktioner representera tre parter (spelaren, den mottagande klubben och den överlämnande klubben) och i vissa fall två parter (spelaren och den överlämnande klubben eller den överlämnande klubben och den mottagande klubben) – förefaller, såvitt jag kan se, syfta till att undvika intressekonflikter som kan skada de involverade parterna och särskilt idrottarna, som kan vara mindre informerade och uppmärksamma än fotbollsklubbarna. Vid första påseendet tyder detta på att de aktuella reglerna inte är konkurrensbegränsande genom syfte och att de – om de är konkurrensbegränsande genom resultat, vilket faktiskt är möjligt(104) – troligen kan motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eller kan undantas enligt artikel 101.3 FEUF, förutsatt att respektive villkor är uppfyllda.
108. Jag anser att det viktigaste i båda dessa fall är att den hänskjutande domstolen kontrollerar huruvida det finns alternativa åtgärder som är mindre konkurrensbegränsande (såsom en skyldighet för agenterna att vara transparenta och tillhandahåll information och att erhålla skriftligt medgivande från parterna i fråga) samtidigt som de är lika effektiva. Denna fråga tycks vara föremål för viss diskussion.(105) Om båda sidornas argument konstateras ha i stort sett samma vikt, är jag böjd att ge idrottsförbunden ett visst manöverutrymme, av de skäl som anges i punkterna 35–37 i mitt förslag till avgörande i målet ROGON (avseende den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina) och punkterna 83–94 ovan (rörande artikel 101.3 FEUF).
5.      Regeln om kontakttagande
109. Vad gäller regeln om kontakttagande förefaller det mig som om den ofrånkomligen är konkurrensbegränsande, såsom både kärandena i det nationella målet och kommissionen har hävdat. Den är nämligen avsedd att förhindra agenterna från att erbjuda sina tjänster till vissa kategorier av potentiellt nya kunder: sådana som redan har ett exklusivt avtal med en annan agent, förutom om deras befintliga kontrakt löper ut inom två månader.
110. Jag anser att det inte kan råda någon tvekan om att såväl syftet med som resultatet av en sådan regel är konkurrensbegränsande. Jag har inte heller hört någon övertygande förklaring från parterna om varför en sådan regel skulle kunna motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eller undantas enligt artikel 101.3 FEUF.
111. Jag kan i vilket fall som helst inte se att denna regel eftersträvar något legitimt mål av allmänintresse. För att motivera denna regel har Fifa åberopat behovet av att stärka den avtalsmässiga stabiliteten. Detta är emellertid enligt min mening ett intresse av ekonomisk och rent privat art. Medan en viss stabilitet i avtalen mellan spelare och klubbar är väsentlig för att säkerställa turneringarnas riktiga förlopp,(106) tvivlar jag på att samma logik kan tillämpas också med avseende på avtal mellan agenter och spelare eller klubbar. På samma sätt är det oklart för mig vilken effektivitetsvinst denna regel genererar på marknaden som kan kompensera för dess konkurrensbegränsande verkningar.
6.      Reglerna om lämnande och offentliggörande av uppgifter
112. Reglerna om lämnande och offentliggörande av uppgifter förefaller i sig inte särskilt problematiska ur konkurrenshänseende, förutom om den hänskjutande domstolen konstaterar – som det förklaras i punkterna 171 och 187 nedan – att de, på grund av arten hos de kommersiella uppgifter som delas mellan agenter som är faktiska eller potentiella konkurrenter, kan leda till någon form av samverkan mellan agenterna.(107)
113. För att avsluta min bedömning avseende artikel 101 FEUF följer av det ovan anförda att frågan huruvida de aktuella reglerna är förenliga med denna bestämmelse huvudsakligen beror på huruvida eventuella märkbara konkurrensbegränsande verkningar av de aktuella reglerna kan motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eller undantas enligt artikel 101.3 FEUF.
D.      Artikel 102 FEUF
114. Den andra av de frågeställningar som tas upp i tolkningsfrågan rör huruvida ett sådant reglemente som FFAR är förenligt med artikel 102 FEUF.
115. I domen i målet Superleague erinrade domstolen om fast praxis enligt vilken artikel 102 FEUF är tillämplig ”på varje enhet som bedriver ekonomisk verksamhet och som sådan ska kvalificeras som företag, oavsett enhetens rättsliga form och oavsett hur den finansieras”. Denna bestämmelse är såldes också tillämplig ”på enheter som har bildats i form av sammanslutningar som, enligt sina stadgar, har till syfte att organisera och reglera en viss idrott, i den mån dessa enheter utövar en ekonomisk verksamhet som har samband med denna idrott genom att de erbjuder varor eller tjänster, och om de, i denna egenskap, ska kvalificeras som ’företag’”.(108) Domstolen konstaterade vidare att Fifa ”har en dominerande ställning på marknaden för anordnande och marknadsföring av fotbollstävlingar mellan klubblag inom unionen och för utnyttjande av de olika rättigheter som är knutna till dessa tävlingar” (nedan kallade de dominerade marknaderna).(109)
116. Av domen i målet Superleague samt av fast rättspraxis följer också att artikel 102 FEUF inte endast förbjuder att företag missbrukar sin marknadsstyrka på de dominerade marknaderna eller på andra marknader där de kan vara verksamma, utan även på andra anknutna eller närliggande marknader där de inte har någon verksamhet,(110) exempelvis marknaderna i föregående och efterföljande led till de dominerade marknaderna.(111)
117. Mot denna bakgrund anser jag att det är ganska klart att Fifa, genom att anta sådana regler som FFAR, förefaller kunna utnyttja sin marknadsstyrka på de dominerade marknaderna för att påverka konkurrensen på två anknutna marknader: marknaden för agenttjänster (där agenter konkurrerar) och marknaden för spelarövergångar (där fotbollsklubbar konkurrerar) (nedan kallade de anknutna marknaderna).
118. FFAR bestämmer särskilt vem som tar sig in på marknaden för agenttjänster (genom licensieringsregler) och hur agenter kan och inte kan konkurrerar med varandra (till exempel när de kan ta kontakt för att värva nya kunder). Regleringen av agenternas verksamhet påverkar dessutom oundvikligen nedströmsmarknaden för spelarövergångar, eftersom agenterna är en nyckelaktör på denna marknad och kan utöva ett betydande inflytande över om och hur spelare flyttar från en klubb till en annan.
119. Ger de aktuella reglerna emellertid upphov till det missbruk som påståtts? Enligt min mening ankommer det i princip på den hänskjutande domstolen att ge ett slutligt svar på denna fråga. För att bistå den hänskjutande domstolen i dess bedömning ska jag dock göra vissa överväganden vad gäller denna fråga.
120. Inledningsvis ska det sägas att jag finner det ganska svårt att göra en relativt ingående bedömning av huruvida de olika aktuella reglerna kan ge upphov till missbruk av dominerande ställning, eftersom skadeteorin bakom det påstådda missbruket ibland är i viss mån oklar. De frågeställningar med avseende på artikel 102 FEUF som har tagits upp i begäran om förhandsavgörande och de som diskuterats i de skriftliga och muntliga yttrandena till domstolen, motsvarar de som tagits upp och diskuterats med avseende på artikel 101 FEUF. Detta gör att man också kan fråga sig vilket mervärde en bedömning av de aktuella reglerna mot bakgrund av artikel 102 FEUF kan ha.
121. Det förefaller i vart fall som om kärandena i det nationella målet anser att de aktuella reglerna har både vissa exploaterande och vissa utestängande verkningar. Om jag har förstått deras argument rätt, påstår de att de aktuella reglerna, sedda mot bakgrund av artikel 102 FEUF, har följande konkurrensbegränsande verkningar.
122. De exploaterande verkningarna påstås härröra från den omständigheten att vissa av de aktuella reglerna (såsom reglerna om ersättning samt om inlämnande och offentliggörande av uppgifter) ålägger agenterna oskäliga affärsvillkor. Kärandena i det nationella målet har särskilt hävdat att om saken överläts till normala konkurrensvillkor, så skulle de fritt kunna ta ut högre avgifter av sina kunder eller beräkna avgifterna på grundval av andra parametrar. De aktuella reglerna är enligt deras mening alltför bestraffande gentemot agenterna, eftersom de inte tillräckligt beaktar kvaliteten på och vikten av de tjänster som de tillhandahåller.
123. De utestängande verkningarna påstås i stället bero på den omständigheten att vissa av de aktuella reglerna begränsar det sätt på vilket agenter kan få tillgång till marknaden för deras tjänster och konkurrera på den (såsom reglerna om licens, representation av flera parter och kontakttagande) medan andra regler begränsar det sätt på vilket klubbarna konkurrerar på transfermarknaden (såsom reglerna om agenternas ersättning).
124. Exploaterande och utestängande missbruk skiljer sig något med avseende på deras art och det sätt på vilket de skadar konsumenterna.
1.      Exploaterande missbruk
125. Med avseende på exploaterande missbruk ska det inledningsvis betonas att detta kräver en särskilt försiktig bedömning.(112) På fria och öppna marknader är det mycket osannolikt att sådant missbruk förekommer, eftersom sådana marknader normalt är självreglerande. Det kan emellertid förhålla sig annorlunda om det finns höga hinder för marknadsinträde eller om det dominerande företaget har rättsligt eller faktiskt monopol.(113)
126. På grundval av domstolens praxis skulle jag säga att det grundläggande kriteriet för huruvida exploaterande missbruk föreligger är huruvida det dominerande bolaget ålägger sina kunder eller leverantörer affärsvillkor som inte har något rimligt samband med transaktionens art och/eller den tillhandahållna varans eller tjänstens värde.(114) En sådan bedömning görs huvudsakligen i två steg.
127. I ett första steg bör det kontrolleras huruvida det finns en skillnad mellan de affärsvillkor som åläggs av det dominerande företaget och de som skulle ha tillämpats om det hade funnits en effektiv konkurrens på marknaden. Denna skillnad måste vara av en viss betydelse och påverka de berörda kunderna eller leverantörerna negativt.(115)
128. Om så är fallet, bör det i ett andra steg fastställas huruvida de affärsvillkor som de dominerande företagen tillämpar är ”oskäliga”, antingen i sig själva eller jämförda med konkurrerande varor eller tjänster som erbjuds. Det är i detta andra steg av bedömningen som nödvändigheten att kontrollera huruvida det finns ett rimligt ekonomiskt förhållande mellan handelsvillkoren och den underliggande ekonomiska transaktionen får hela sin innebörd. Var det nödvändigt (eller rimligt) att det dominerande företaget inkluderade detta villkor i syfte att eftersträva ett berättigat kommersiellt intresse? Var villkoret skäligt, i den meningen att dess inverkan på den berörda kundens eller leverantörens ställning är proportionerlig i förhållande till det mål som det dominerande företaget eftersträvar? Detta är några av de frågor som normalt behöver undersökas i detta sammanhang.(116) Extremt enkelt uttryckt: när det inte finns någon legitim eller rationell förklaring till att affärsvillkor har införts som förefaller orimliga eller alltför betungande för det dominerande företagets kunder eller leverantörer, kan dessa villkor betecknas som ”oskäliga” och utgör följaktligen missbruk enligt artikel 102 FEUF.(117)
129. Beträffande förevarande mål ska två påpekanden göras.
130. Å ena sidan kan det knappast bestridas att situationen i det nationella målet uppvisar två särdrag som, såsom det angetts ovan, i allmänhet anses möjliggöra exploaterande missbruk.(118) Till att börja med är hindren för inträde på marknader där idrottsförbund (såsom Fifa) är verksamma särskilt höga.(119) Idrottsförbundens ställning som faktiska monopol på dessa marknader är dessutom endast i begränsad utsträckning ett resultat av större effektivitet, investeringar eller innovation. Den härrör egentligen i huvudsak från pyramidstrukturen hos idrottsindustrin i Europeiska unionen. Förbundens monopolställning förstärks ytterligare av deras roll som faktiska reglerare av hela ekosystemet (i vars centrum de dominerade marknaderna återfinns(120)), vilken möjliggörs på grund av ett uttryckligt eller underförstått godkännande från unionens myndigheter och nationella myndigheter.(121)
131. Å andra sidan bör ribban emellertid läggas ganska högt för ett konstaterande av att ett avtalsvillkor som åläggs av ett dominerande företag är oskäligt i den mening som avses i artikel 102 FEUF, eftersom exploaterande missbruk är ganska ovanligt. Ett villkor är inte oskäligt enbart därför att det dominerande företagets kunder eller leverantörer inte skulle ha godtagit det, om inte företaget hade kunnat ålägga det tack vare sin monopolställning. Inte varje inskränkning av avtalsfriheten är konkurrensbegränsande. Såsom det har förklarats ovan krävs det något mer. Utifrån (de begränsade) uppgifterna i handlingarna i målet är jag inte säker på att någon av de aktuella reglerna, med beaktande av deras bakomliggande skäl, är uppenbart orimlig eller alltför betungande för agenterna. Detta är i varje fall en fråga som det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra.
2.      Utestängande missbruk
132. Domen i målet Superleague,(122) i kombination med andra domar som meddelades under samma period (särskilt, exempelvis, domen i målet SEN, domen i målet Unilever, domen i målet Google Shopping och domen i målet Alphabet(123)), har också bringat större klarhet i begreppet utestängande missbruk, i den mening som avses i artikel 102 FEUF. Domstolen har särskilt betonat två aspekter som ska beaktas vid bedömningen, vilka avser det dominerande företagets beteende: huruvida beteendet är i linje med ”pris- och prestationskonkurrens” (eller huruvida ”andra metoder används än sådana som räknas till pris- och prestationskonkurrens mellan företag”) och huruvida beteendet kan medföra utestängande verkningar.
133. En ingående diskussion om dessa aspekters exakta art och förhållandet mellan dem går utöver räckvidden för det här förslaget till avgörande. I det här målet räcker det att påpeka att idrottsförbundens makt att anta regler som påverkar konkurrensen på en viss relevant marknad knappast kan betraktas som ett uttryck av ”pris- och prestationskonkurrens”. Som det har förklarats ovan följer denna makt huvudsakligen av idrottsförbundens ställning som faktiska monopol på de dominerade marknaderna och deras roll som faktiska reglerare av hela ekosystemet, i vars centrum de dominerade marknaderna återfinns.
134. Detta innebär förstås inte att reglementen som utfärdas av idrottsförbund bör anses vara tvivelaktiga och än mindre presumeras utgöra missbruk. Det innebär endast att deras förenlighet med artikel 102 FEUF bör bedömas från fall till fall, precis som andra former av (ensidigt) beteende från dominerande företag. Liksom när det gäller de multilaterala beteenden som anges i artikel 101.1 FEUF kan det genom en prövning av ett ensidigt beteendes syfte eller verkningar fastställas huruvida det är konkurrensbegränsande.(124)
135. Det är riktigt att det, till skillnad från situationen i målet Superleague, inte föreligger en situation med en potentiell intressekonflikt när idrottsförbund reglerar de anknutna marknaderna. Det är uppenbart att reglerna i FFAR inte ger Fifa någon fördel framför företag som är dess faktiska eller potentiella konkurrenter.
136. Den omständigheten att Fifa inte är (och inte avser att bli) verksam på någon av de anknutna marknaderna(125) och är en enhet som inte är vinstdrivande(126) är emellertid inte relevant i förevarande mål. Inte heller är det korrekt att säga att Fifa inte har något involverat ekonomiskt intresse. Fifa kan nämligen ha ett indirekt intresse av att reglera konkurrensen på dessa marknader, eftersom dess medlemmar utgörs av nationella fotbollsförbund, vilkas medlemmar eller samarbetspartner i sin tur utgörs av exempelvis fotbollsklubbar.(127) Fotbollsklubbar är, som det har förklarats, företag som konkurrerar på den ena av de anknutna marknaderna och köpare på den andra anknutna marknaden.
137. När ett företag enligt lag eller i praktiken kan utöva en reglerande roll och därigenom bestämmer på vilka villkor företag kan få tillträde till en given marknad och utformar de villkor på vilka dessa företag sedan kan konkurrerar, måste denna befogenhet enligt min mening avgränsas strikt och utövas med försiktighet, oberoende av om detta företag självt är verksamt på marknaden.(128)
138. Efter detta klargörande ska det påpekas att eftersom de frågeställningar som har tagits upp i begäran om förhandsavgörande och som har diskuterats i de skriftliga och muntliga yttrandena till domstolen med avseende på artikel 102 FEUF i huvudsak – såsom det anges i punkt 120 ovan – motsvarar de som har tagits upp och diskuterats med avseende på artikel 101 FEUF, kan mina överväganden ovan avseende sistnämnda bestämmelse i tillämpliga delar vara relevanta för bedömningen avseende förstnämnda bestämmelse.
139. Som domstolen erinrade om i domen i målet Superleague kan ett och samma beteende ge upphov till en överträdelse av såväl artikel 101 som artikel 102 FEUF, även om artiklarna har kompletterande syften och skilda tillämpningsområden. Artiklarna 101 och 102 FEUF kan således tillämpas samtidigt när deras respektive tillämpningsvillkor är uppfyllda. Domstolen betonade också att dessa bestämmelser ska tolkas och tillämpas på ett konsekvent sätt, dock med beaktande av de särdrag som kännetecknar respektive artikel.(129)
140. I detta sammanhang ska en viktig omständighet tilläggas: i punkterna 182–209 och 231–240 i domen i målet Superleague klargjorde domstolen att de olika motiveringarna och undantagen till de förbud som anges i artiklarna 101.1 och 102 FEUF bör tolkas på ett enhetligt sätt, i den mån det är möjligt. Det motsatta skulle nämligen inte vara meningsfullt ur ett rättsligt och ekonomiskt perspektiv. Om den hänskjutande domstolen konstaterar att vissa av de aktuella reglerna inte omfattas av artikel 101.1 FEUF (till exempel eftersom den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina är tillämplig) eller att de kan undantas enligt artikel 101.3 FEUF, så måste den därför beakta detta och dra lämpliga slutsatser av det när den bedömer huruvida samma beteende kan anses vara motiverat enligt artikel 102 FEUF.
141. Av fast rättspraxis följer att ett företag som har en dominerande ställning kan rättfärdiga beteenden som kan falla under förbudet i artikel 102 FEUF. Ett sådant företag kan i detta syfte särskilt visa antingen att dess beteende är objektivt nödvändigt eller att den utestängningseffekt som beteendet ger upphov till kan uppvägas, eller rent av överträffas, av effektivitetsvinster som även gynnar konsumenterna.(130)
142. När det gäller frågan huruvida de aktuella reglerna är förenliga med artikel 102 FEUF är således en av de viktigaste aspekter som den hänskjutande domstolen har att bedöma huruvida reglerna verkligen eftersträvar ett legitimt mål och är nödvändiga och proportionerliga i förhållande till detta mål eller huruvida deras konkurrensbegränsande verkningar på de marknader som påverkas kan uppvägas eller överträffas av effektivitetsvinster som även gynnar konsumenterna.
E.      Artikel 56 FEUF
143. Den tredje frågeställningen i tolkningsfrågan rör huruvida ett sådant reglemente som FFAR är förenligt med artikel 56 FEUF.
144. Denna bestämmelse avser friheten att tillhandahålla tjänster till förmån för såväl tjänsteleverantörer som mottagare av sådana tjänster. Den utgör hinder för varje nationell åtgärd som, även om den tillämpas utan åtskillnad, kan hindra utövandet av denna frihet genom att förbjuda, försvåra eller göra det mindre attraktivt för dessa tjänsteleverantörer att bedriva sin verksamhet i andra medlemsstater än dem där de är etablerade.(131)
145. Domstolen har slagit fast att detta förbud också är tillämpligt när en grupp eller en organisation utövar vissa befogenheter gentemot enskilda och kan föreskriva villkor för dem som inkräktar på utövandet av de grundläggande friheter som garanteras i fördraget.(132) Förbudet är tillämpligt inte endast på nationella åtgärder, utan också på regler eller praxis av privat ursprung, inbegripet sådana som antas av idrottsförbund.(133)
146. Regler av privat ursprung kan emellertid tillåtas även om de begränsar friheten att tillhandahålla tjänster, om det visas att deras antagande motiveras av ett legitimt mål av allmänintresse, som inte är av rent ekonomisk karaktär, och att de är förenliga med proportionalitetsprincipen, vilket innebär att de måste vara ägnade att säkerställa förverkligandet av detta mål och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detsamma. Det ankommer på den som har vidtagit åtgärderna att visa att dessa villkor är uppfyllda.(134)
147. I princip ankommer det på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida de aktuella reglerna i det nationella målet begränsar handeln inom unionen och huruvida de i så fall kan motiveras, mot bakgrund av de argument och den bevisning som parterna har lagt fram.(135) Följande påpekanden ska emellertid göras.
148. Inledningsvis är det riktigt att på EU-nivå har de aktuella reglerna en viss harmoniserande inverkan på kraven för utövande av agentverksamhet. De främjar på sätt och vis den fria rörligheten för tjänster, eftersom agenter etablerade i en medlemsstat nästan automatiskt kan tillhandahålla sina agenttjänster i vilken annan medlemsstat som helst.(136) Även om vissa medlemsstater har lagstiftning som skiljer sig från FFAR (och som således förpliktar de relevanta nationella fotbollsförbunden att anta regler som delvis kompletterar eller har företräde framför FFAR),(137) har jag förstått att de viktigaste reglerna i FFAR är tillämpliga i hela unionen.
149. Det kan dock inte förnekas att när vissa av de aktuella reglerna antogs gjorde de det svårare för agenter etablerade i vissa medlemsstater (där verksamheten som agent inte var reglerad eller endast var minimalt reglerad) att utöva sin verksamhet utomlands. Dessa agenter måste nu nämligen, vid äventyr av vite, skaffa sig licens och uppfylla ett antal regler (bland annat om vem de kan representera och hur de kan värva nya kunder).
150. Det förefaller följaktligen som om ett idrottsförbunds regler av det slag som avses i förevarande mål, om exempelvis licens, representation av flera parter och kontakttagande, sannolikt kan utgöra en begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster i den mening som avses i artikel 56 FEUF.
151. Jag är däremot inte säker på att samma slutsats kan dras vad gäller reglerna om agenternas ersättning samt inlämnandet och offentliggörandet av uppgifter. Vad gäller denna kategori förefaller domstolens konstateranden med avseende på den italienska lagstiftningen om maxtaxor för advokater att med nödvändig anpassning vara tillämpliga på det nationella målet.(138) Vad beträffar reglerna om lämnande av uppgifter anser jag preliminärt att den eventuella negativa inverkan som dessa regler kan ha på agenternas förmåga och incitament att utöva sin verksamhet över gränserna är alltför osäker och indirekt för att utlösa tillämpning av artikel 56 FEUF.(139)
152. Vad gäller frågan huruvida de aktuella reglerna är motiverade har jag redan förklarat varför vissa av de mål som Fifa har åberopat i princip kan anses vara legitima och i det allmännas intresse. Situationen är emellertid inte lika klar när det gäller andra mål som har åberopats. Mina överväganden på denna punkt gäller också i förevarande sammanhang.
153. Den hänskjutande domstolen bör emellertid kontrollera huruvida de aktuella reglerna är ägnade att uppnå de angivna målen. Den bör särskilt bedöma huruvida reglerna verkligen reflekterar ett intresse av att uppnå dessa mål på ett sammanhängande och systematiskt sätt.(140)
154. Detta är enligt min mening ett särskilt viktigt steg i bedömningen. Den hänskjutande domstolen bör fastställa huruvida de aktuella reglerna verkligen är avsedda att eftersträva de mål som Fifa har åberopat och huruvida det därför inte finns några dolda motiv bakom deras antagande. Som jag har angett i punkt 50 i mitt förslag till avgörande i målet ROGON misstänker jag att för nästan varje åtgärd som vidtas av ett idrottsförbund kan något slags intresse av allmän art som påstås eftersträvas snickras ihop i efterhand, när ett behov att motivera åtgärden uppkommer. Dessutom säger det sig självt att en åtgärd knappast kan anses verkligen eftersträva ett allmänt intresse, om den inte på ett meningsfullt sätt bidrar till att främja det intresset.
155. Slutligen bör den hänskjutande domstolen kontrollera huruvida de aktuella reglerna går utöver vad som är nödvändigt för att eftersträva målen i fråga. Detta steg innebär först och främst en kontroll av huruvida samma nivå av skydd för det aktuella intresset kan uppnås med åtgärder som är mindre inskränkande för agenternas ekonomiska frihet. Den hänskjutande domstolen bör även säkerställa huruvida de aktuella reglerna är proportionerliga i egentlig mening, i den meningen att de skapar en rättvis balans mellan de intressen som Fifa vill skydda och intressena för de agenter som påverkas negativt av dem. Så är inte fallet exempelvis när en regel verkligen eftersträvar ett berättigat och giltigt intresse, men – oberoende av huruvida det finns alternativa åtgärder – den börda som åläggs agenterna för detta syfte under alla omständigheter är orimlig och alltför stor.
156. Enligt artikel 56 FEUF måste den hänskjutande domstolen följaktligen kontrollera huruvida de regler som föranleder en inskränkning av friheten att tillhandahåll tjänster motiveras av ett legitimt mål av allmänintresse, som inte är av rent ekonomisk karaktär, och huruvida de är förenliga med proportionalitetsprincipen, vilket innebär att de måste vara ägnade att säkerställa förverkligandet av detta mål och inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detsamma.
F.      Artikel 6 i dataskyddsförordningen
157. Den fjärde och slutliga frågeställningen som har tagits upp i tolkningsfrågan gäller huruvida ett sådant reglemente som FFAR är förenligt med artikel 6 i dataskyddsförordningen. I begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen hänvisat till den uppgiftsbehandling som föreskrivs i artiklarna 16.2 j ii–v, 16.2 k ii och 19 FFAR.
158. Enligt artikel 16.2 j ii–v och 16.2 k ii FFAR krävs att agenterna inom 14 dagar laddar upp närmare uppgifter om kundavtal, ersättning och samarbete på en plattform som drivs av Fifa. Vidare ska agenterna enligt artikel 19 FFAR lämna ut personuppgifter till Fifa, inbegripet uppgifter om kunder, tjänster och transaktioner, vilka sedan tillgängliggörs för vissa aktörer så att dessa kan övervaka efterlevnaden av de materiella bestämmelserna i FFAR.
159. Artikel 6.1 i dataskyddsförordningen innehåller en uttömmande och fullständig förteckning av de fall i vilka en behandling av personuppgifter kan anses laglig. Även om den hänskjutande domstolen inte har specificerat vilken behandling enligt denna bestämmelse som den bedömer vara relevant i det nationella målet, så följer det av uppgifterna i begäran om förhandsavgörande och arten av de aktuella reglerna i FFAR att artikel 6.1 f är relevant i detta sammanhang.
160. I artikel 6.1 f i dataskyddsförordningen föreskrivs att behandling av personuppgifter är laglig om den är ”nödvändig för ändamål som rör den personuppgiftsansvariges eller en tredje parts berättigade intressen, om inte den registrerades intressen eller grundläggande rättigheter och friheter väger tyngre och kräver skydd av personuppgifter …”.
161. Av fast rättspraxis framgår att i denna bestämmelse uppställs tre kumulativa villkor för att personuppgiftsbehandling av i bestämmelsen angivet slag ska vara tillåten. För det första måste den personuppgiftsansvarige eller en tredje part ha ett berättigat intresse av att behandla de aktuella uppgifterna. För det andra ska personuppgiftsbehandlingen vara nödvändig för att uppnå det berättigade intresset. För det tredje ska den registrerades intressen eller grundläggande fri- och rättigheter inte väga tyngre än den personuppgiftsansvariges eller en tredje parts berättigade intresse.(141)
162. Det ankommer visserligen i slutändan på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida de ovan angivna tre villkoren är uppfyllda med avseende på den nu aktuella personuppgiftsbehandlingen. EU-domstolen kan dock, när den meddelar ett förhandsavgörande, bidra med preciseringar för att vägleda den hänskjutande domstolen i denna fråga.(142) I de följande avsnitten ska jag följaktligen försöka ge den hänskjutande domstolen viss vägledning om hur den bör förfara för att kontrollera huruvida de tre kumulativa villkor som anges ovan kan tillämpas på ett sådant reglemente som FFAR.
163. Innan jag fortsätter är det emellertid lämpligt med ett varningens ord: enligt artikel 1.1 i dataskyddsförordningen avser det skydd som föreskrivs i förordningen endast behandling av fysiska personers personuppgifter. Som det framgår av skäl 14 i dataskyddsförordningen är den således inte tillämplig på ”behandling av personuppgifter rörande juridiska personer, särskilt företag som bildats som juridiska personer, exempelvis uppgifter om namn på och typ av juridisk person samt kontaktuppgifter”. Om den hänskjutande domstolen finner att de aktuella reglerna är oförenliga med artikel 6 i dataskyddsförordningen, gäller detta konstaterande följaktligen endast (person)uppgifter som rör agenter som är fysiska personer och fotbollsspelare eller – när så är relevant – andra enskilda (såsom anställda vid involverade fotbollsklubbar eller vid eventuella byråer genom vilka agenterna driver sin affärsverksamhet).
1.      FFAR och kravet att det måste föreligga berättigade intressen
164. Det första av dessa villkor (kravet på att det ska föreligga ett berättigat intresse) innebär närmare följande. Om en personuppgiftsansvarig vill stödja sin behandling på artikel 6.1 första stycket f i dataskyddsförordningen är denne enligt artikel 13.1 d i förordningen skyldig att i samband med insamlingen av personuppgifter från den registrerade informera denne om vilka berättigade intressen den personuppgiftsansvarige anser sig ha för behandlingen. Följaktligen ankommer det på den hänskjutande domstolen att inledningsvis förvissa sig om huruvida Fifa har uppfyllt denna skyldighet genom att när uppgifterna samlades in direkt informera agenterna om det berättigade intresse som eftersträvas.
165. Om denna skyldighet inte har fullgjorts, kan insamlandet inte motiveras på grundval av artikel 6.1 f i dataskyddsförordningen.
166. Det ska emellertid påpekas att i och med att begreppet berättigat intresse inte definieras i dataskyddsförordningen får detta begrepp anses kunna omfatta ett brett spektrum av intressen. Som det framgår av skäl 47 i dataskyddsförordningen är detta begrepp inte begränsat till intressen som fastställs i lagstiftning. Intressen av ekonomisk art kan också vara berättigade. Det kan vara fråga om ett berättigat intresse till exempel om det finns ett relevant och lämpligt förhållande mellan den registrerade och den personuppgiftsansvarige, vilket till exempel är fallet om den registrerade är kund till eller arbetar för den personuppgiftsansvarige eller till och med i samband med direktmarknadsföring.(143)
167. I förevarande fall motsvarar förhållandet mellan Fifa och agenterna inte det klassiska förhållande som avses i skäl 47 i dataskyddsförordningen, att den registrerade är kund hos eller arbetar för den personuppgiftsansvarige. Agenternas verksamhet är dock – som det även förklaras i punkterna 57, 58 och 65 i mitt förslag till avgörande i målet ROGON – nära knuten till Fifas regelverk. Agenterna är nämligen ackrediterade yrkesutövare som är registrerade hos Fifa och har tillstånd att representera och tillhandahålla rådgivning för aktörer i fotbollsekosystemet, i enlighet med de regler som detta regleringsorgan har fastställt. Det förefaller således finnas ett relevant och lämpligt nära förhållande mellan dessa båda.
168. Dessutom, vilket är särskilt relevant i förevarande mål, specificeras i artikel 1.2 FFAR att dess regler är avsedda att säkerställa att agenternas beteende är förenligt med kärnsyftena med transfersystemet inom fotbollen. Dessa syften inbegriper – har Fifa hävdat – att upprätthålla kvaliteten på de tjänster som agenterna tillhandahåller kunderna samtidigt som ersättningen är rättvis och rimlig, begränsa intressekonflikter, förbättra den finansiella och administrativa transparensen och förhindra missbruk. I sina skriftliga yttranden har Fifa vidare förklarat att artiklarna 16.2 j ii–v, 16.2 k ii och 19 FFAR främst garanterar transparens och säkerställer övervakning och kontroll av efterlevnaden av de materiella bestämmelserna i FFAR.
169. Jag vill härvid göra tre påpekanden.
170. För det första, att begränsa intressekonflikter och förhindra missbruk är, som jag ser det, helt klart intressen som är berättigade i den mening som avses i artikel 6 i dataskyddsförordningen. Att Fifa ges möjlighet att övervaka och kontrollera att de materiella bestämmelserna i FFAR efterlevs är likaså i princip ett godtagbart mål, förutsatt att – vilket knappast behöver tilläggas – de materiella bestämmelserna i fråga inte strider mot någon bestämmelse i unionsrätten.
171. För det andra måste jag säga att även om ”transparens” kan betraktas som ett värde som är skyddsvärt i sig när det gäller offentliga myndigheters verksamhet, eftersom det finns ett uppenbart samband mellan demokrati och transparens (eller öppenhet) i den offentliga förvaltningen,(144) är situationen emellertid inte lika tydlig när det gäller privata personers ekonomiska verksamhet. Transparensen måste nämligen förenas med privatlivet. Transparens med avseende på en persons ekonomiska och finansiella uppgifter kan dessutom ha en del olyckliga konsekvenser – vilket är en punkt som jag kommer att återkomma till nedan – såsom att gynna samverkan mellan konkurrenter eller möjliggöra illojal konkurrens. Jag anser därför att den hänskjutande domstolen, med avseende på varje typ av uppgifter som ska lämnas av (påstådda) transparensskäl, bör ställa sig frågan: säkerställa transparens för vilket syfte?
172. För det tredje är jag också ganska konfunderad när det gäller målet att ”upprätthålla kvaliteten på de tjänster som agenterna tillhandahåller kunderna samtidigt som ersättningen är rättvis och rimlig”.(145) ”Rättvis” och ”rimlig” är två adjektiv som oundvikligen kräver en subjektiv värdering. Huruvida en ersättning är ”rättvis och rimlig” beror uppenbart på ur vilket perspektiv ersättningen beaktas. Jag är ganska säker på att fotbollslag och agenter ofta kan vara oeniga om detta. Dessutom undrar jag huruvida en företagssammanslutning (in casu Fifa) med giltighet kan hävda att den eftersträvar ett berättigat intresse när den begär att vissa kommersiella partner (in casu agenter) ska offentliggöra ekonomiska och finansiella uppgifter av konfidentiell art, i syfte att kunna ”få till stånd en bättre överenskommelse” (in casu lägre ersättning) med dem, än om saken hade överlåtits till normala konkurrensförhållanden. Det kan emellertid förhålla sig annorlunda om – som det har förklarats ovan – en viss mekanism för fastställande av ersättningen ansågs nödvändig för att säkerställa en minsta grad av tävlingsanda och rättvisa i turneringarna eller skydda andra involverade marknadsaktörer (såsom idrottare, särskilt unga sådana) mot intressekonflikter, missbruk eller bedrägeri.
2.      FFAR och kravet på nödvändighet
173. Beträffande det andra villkoret avseende nödvändighet bör den hänskjutande domstolen avgöra huruvida det berättigade intresse som eftersträvas med behandlingen av personuppgifter rimligen kan uppnås på ett lika effektivt sätt genom andra medel som är mindre ingripande i de registrerades grundläggande fri- och rättigheter, i synnerhet rätten till respekt för privatlivet och rätten till skydd av personuppgifter som garanteras i artiklarna 7 och 8 i stadgan.(146)
174. Det ska erinras om att villkoret att behandlingen ska vara nödvändig ska prövas tillsammans med principen om ”uppgiftsminimering” i artikel 5.1 c i dataskyddförordningen, enligt vilken personuppgifter måste vara ”adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till de ändamål för vilka de behandlas”.(147)
175. Mot denna bakgrund krävs det, för att avgöra huruvida viss behandling av personuppgifter är nödvändig i den mening som avses i artikel 6.1 f i dataskyddsförordningen, särskilt en kontroll av huruvida de åtgärder som föreskriver behandlingen i) verkligen skyddar det allmänintresse som åberopas (i den meningen att det inte finns något dolt motiv bakom dem), ii) har antagits som svar på ett objektivt behov av att eftersträva dessa mål, iii) är ägnade att uppnå dessa mål (vilket innebär att de förefaller lämpade att på ett betydelsefullt sätt bidra till att målen uppnås) och iv) kan ersättas med alternativa åtgärder som är mindre ingripande i de berörda fysiska personernas privatliv.
176. I förevarande fall har Fifa hävdat att de aktuella reglerna endast kräver att oumbärliga uppgifter lämnas in och säkerställer tillgång till uppgifterna för parter för vilka denna tillgång är absolut nödvändig för utövandet av deras ekonomiska verksamhet.
177. Jag noterar emellertid att de aktuella reglerna i FFAR kräver att agenterna lämnar in en ganska omfattande volym av uppgifter (både vad gäller typ och mängd).(148) Dessa inbegriper inte endast personliga uppgifter om en agents profil, kundlista och tillhandahållna tjänster, utan även närmare uppgifter om avtal, finansiella transaktioner och ersättning. Dessa regler tillåter även att denna del av uppgifterna görs tillgänglig för ett potentiellt ganska stort antal fysiska och juridiska personer: andra klubbar, spelare och spelaragenter.
178. Om så är fallet, är en av de nyckelfrågor som den hänskjutande domstolen enligt min mening behöver ta ställning till huruvida omfattningen av de uppgifter som ska lämnas in till Fifa och de uppgifter som lämnas ut till tredje parter rimligtvis kan begränsas och/eller huruvida det finns alternativ som är lika effektiva och mindre ingripande.
179. Jag anser jag att för detta ändamål bör Fifa med avseende på varje enskild typ av uppgift förklara för den hänskjutande domstolen varför det inte är möjligt att låta bli att kräva att agenterna lämnar in denna uppgift och, i förekommande fall, lämna ut den till olika aktörer, eftersom det skulle göra det omöjligt eller alltför svårt för Fifa att skydda de berättigade intressen som det rör sig om.
3.      FFAR och de registrerades överordnade intressen
180. Vad slutligen gäller det tredje villkoret måste det avgöras huruvida de registrerades intressen eller grundläggande rättigheter och friheter väger tyngre än den personuppgiftsansvariges eller en tredje parts berättigade intressen. I detta sammanhang har domstolen slagit fast att detta villkor innebär att det ska göras en avvägning mellan berörda motstående rättigheter och intressen, vars utfall i princip beror på de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet.
181. Även om det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra denna avvägning – som kräver en relativt ingående kunskap om de konkurrerande intressena –(149) ska vill göra följande påpekanden för att bistå den hänskjutande domstolen i dess bedömning.
182. Detta villkor kokar i grunden ner till en kontroll av följande: om det antas att uppgiftsbehandlingen verkligen eftersträvar ett intresse som är berättigat och är nödvändig för det syftet, går den ändå för långt, eftersom den lägger en oacceptabel börda på de registrerade? Med andra ord, är det mot bakgrund av skälen till uppgiftsbehandlingen och det sätt på vilket den utförs helt enkelt orimligt att offra de registrerades intressen?
183. Domstolen har i detta sammanhang slagit fast att vid avvägningen mellan de motstående rättigheter som är i fråga, ska det bland annat tas hänsyn till den registrerades rimliga förväntningar, omfattningen av behandlingen och dess inverkan på den registrerade.(150) Av skäl 47 i dataskyddsförordningen följer nämligen att den registrerades intressen och grundläggande rättigheter kan i synnerhet väga tyngre än den personuppgiftsansvariges intressen, om personuppgifter behandlas under omständigheter där den registrerade inte rimligen kan förvänta sig någon ytterligare behandling.
184. Under de särskilda omständigheterna i förevarande mål, där agenterna utövar sin verksamhet inom ramen för ett sådant regelverk som FFAR, förefaller det rimligt att förvänta sig att det regleringsorgan som har infört regelverket behandlar agenternas uppgifter. Framför allt är en effektiv övervakning och kontroll av efterlevnaden inte möjlig utan att Fifa har tillgång till relevanta uppgifter om agenterna och deras tjänster.
185. Även i detta sammanhang kan frågor emellertid uppkomma om huruvida agenterna rimligen kan förvänta sig att alla eller vissa aspekter av dessa uppgifter kommer att lämnas ut till andra parter än det organ som reglerar fotbollsverksamheten. Det framgår inte tydligt hur utlämnandet av agenternas uppgifter till klubbar, spelare och andra agenter stämmer överens med det berättigade intresse för vilket Fifa behandlar uppgifterna – det vill säga att utöva sin reglerande befogenhet i syfte att eftersträva de mål som anges i FFAR.
186. Agenterna är verksamma på en väldigt konkurrensutsatt marknad, där uppgifter om kundbaser och avtalsarrangemang är värdefulla kommersiella uppgifter. Om sådana uppgifter blir tillgängliga för konkurrenter (rivaliserande agenter) eller potentiella kunder (spelare och klubbar), så kan detta, å ena sidan, påverka konkurrensstrukturen på marknaden och, å andra sidan, också orsaka agenterna allvarlig ekonomisk skada.
187. Som det anges i punkt 171 ovan kan det gynna samverkan på marknaden, om agenternas ekonomiska och finansiella uppgifter lämnas ut till konkurrenterna. Det kan också leda till illojal konkurrens, om rivaliserande agenter tillåts störa framtida förhandlingar. Dessutom kan det underminera förtroendet i förhållandet mellan agenter och kunder, eftersom risken för att känsliga avtalsuppgifter och finansiella uppgifter röjs kan avskräcka från transparenta förhandlingar och i sista hand underminera förtroendet för regelverket. I den mån som Fifa utövar regleringsåtgärder med avseende på agenter, bör agenterna ha ett viss förtroende för att detta organ klarar av att beakta deras berättigade intressen vad gäller privatliv och sekretess. Regelverket kan inte uteslutande fokusera på klubbarnas och spelarnas intressen, hur berättigade dessa intressen än må vara.
188. En långtgående skyldighet att lämna in uppgifter och möjligheten att tredje parter kan få tillgång till uppgifterna kan således strida inte endast mot agenternas rätt till respekt för privatlivet och skydd av personuppgifter (artiklarna 7 och 8 i stadgan), men möjligtvis även mot deras näringsfrihet (artikel 16 i stadgan).
189. Mot bakgrund av det ovan anförda kan det inte uteslutas att den behandling av personuppgifter som avses i det nationella målet åtminstone delvis inte kan motiveras med att den är nödvändig för ändamål som rör berättigade intressen, i den mening som avses i artikel 6.1 f i dataskyddsförordningen, särskilt i den mån som vissa uppgifter av ekonomisk och finansiell art görs tillgängliga för andra parter än Fifa och dess organ.
190. Mot bakgrund av det ovan anförda bör tolkningsfrågans fjärde del besvaras så att ett reglemente som har utfärdats av ett idrottsförbund och som rör inlämnandet av fysiska personers personuppgifter och utlämnandet av dessa uppgifter till tredje parter är förenligt med artikel 6.1 i dataskyddsförordningen särskilt när det i) verkligen eftersträvar ett intresse som är skyddsvärt, ii) är begränsat till vad som är strikt nödvändigt för detta syfte, och iii) inte lägger en oacceptabel börda på de registrerade vad gäller deras rätt till privatliv och deras ekonomiska intressen.
V.      Förslag till avgörande
191. Jag föreslår att domstolen besvarar den fråga som har ställts av Landgericht Mainz (Regionala domstolen i Mainz, Tyskland) så, att regler i ett reglemente som har utfärdats av ett idrottsförbund och som rör fotbollsagenters verksamhet inte hindras
–        av artikel 101 FEUF, om den eventuella märkbara konkurrensbegränsande verkan som reglerna kan ge upphov till kan motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eller undantas enligt artikel 101.3 FEUF,
–        av artikel 102 FEUF, om reglerna verkligen eftersträvar ett legitimt mål och är nödvändiga och proportionerliga i förhållande till detta mål, eller de konkurrensbegränsande verkningar som reglerna ger upphov till uppvägs eller överträffas av effektivitetsvinster på de berörda marknaderna som även gynnar konsumenterna,
–        av artikel 56 FEUF, om reglerna, när de medför en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster, motiveras av ett legitimt mål av allmänintresse som inte är av rent ekonomisk karaktär, och är förenliga med proportionalitetsprincipen, vilket innebär att de måste vara ägnade att säkerställa förverkligandet av detta mål och inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detsamma, eller
–        av artikel 6 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän dataskyddsförordning), om de regler som rör inlämnandet av fysiska personers personuppgifter och utlämnandet av dem till tredje parter verkligen eftersträvar intressen som är skyddsvärda, endast rör uppgifter som är strikt nödvändiga för detta syfte och inte lägger en oacceptabel börda på de registrerade vad gäller deras rätt till privatliv och deras ekonomiska intressen.
1      Originalspråk: engelska.
2      Dom av den 21 december 2023, International Skating Union/kommissionen (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012) (nedan kallad domen i målet ISU).
3      Dom av den 21 december 2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011) (nedan kallad domen i målet Superleague).
4      Dom av den 21 december 2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010) (nedan kallad domen i målet Royal Antwerp).
5      Dom av den 4 oktober 2024, Fifa (C‑650/22, EU:C:2024:824) (nedan kallad domen i målet Fifa).
6      C‑428/23 (nedan kallat förslaget i målet ROGON).
7      C‑133/24 (nedan kallat förslaget i målet CD Tondela).
8      EUT L 119, 2016, s. 1.
9      I relevanta delar, såsom de tillämpas i förening med andra regler som utfärdats av Fifa, såsom artikel 18ter i Fifas reglemente om spelares status och spelarövergångar (nedan kallat FIFA RSTP), artikel 7 i Fifas reglemente om arbete med förmedlare, artiklarna 8, 14, 57 och 58 i Fifas stadgar från 2021, artiklarna 5, 49 och 53 i Fifas uppförandekod från 2019 och artiklarna 4 och 82 i Fifas etiska regler från år 2020.
10      Se domen i målet Superleague, punkt 83 och där angiven rättspraxis.
11      Ibidem, punkterna 85–87 och där angiven rättspraxis.
12      Ibidem, punkt 84.
13      Dom av den 12 december 1974, Walrave och Koch (36/74, EU:C:1974:140, punkt 8) (nedan kallad domen i målet Walrave). Senare fastställt i bland annat dom av den 15 december 1995, Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:463, punkt 76) (nedan kallad domen i målet Bosman), och dom av den 11 april 2000, Deliège (C‑51/96 och C‑191/97, EU:C:2000:199, punkt 43) (nedan kallad domen i målet Deliège).
14      Se, med ytterligare hänvisningar, Parrish, R. och Miettinen, S., The Sporting Exception in European Union Law, TMC Asser Press, 2008, och Weatherill, S., ”The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”, The International Sports Law Journal, vol. 23, 2023, s. 414.
15      Se, exempelvis, domen i målet Walrave, punkt 9, samt dom av den 14 juli 1976, Donà (13/76, EU:C:1976:115, punkt 15), dom av den 8 maj 2003, Deutscher Handballbund (C‑438/00, EU:C:2003:255, punkterna 54–56), och dom av den 18 juli 2006, Meca-Medina och Majcen/kommissionen (C‑519/04 P, EU:C:2006:492, punkt 26) (nedan kallad domen i målet Meca-Medina). Se även, i doktrinen, Ibáñez Colomo, P., ”Competition Law and Sports Governance: Disentangling a Complex Relationship”, World Competition, 2022, s. 331–334.
16      Se, bland annat, dom av den 13 juni 2019, TopFit och Biffi (C‑22/18, EU:C:2019:497, punkterna 49 och 53) (nedan kallad domen i målet TopFit), och domen i målet Fifa, punkt 79.
17      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 februari 2002, Wouters m.fl. (C‑309/99, EU:C:2002:98, punkt 57 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet Wouters). Se även, mer allmänt, förslag till avgörande av generaladvokaten Poiares Maduro i målet FENIN/kommissionen (C‑205/03 P, EU:C:2005:666, punkt 15 och där angiven rättspraxis).
18      Se, exempelvis, dom av den 1 juli 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, punkt 24) (nedan kallad domen i målet MOTOE), och dom av den 18 januari 2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C‑128/21, EU:C:2024:49, punkt 61 och där angiven rättspraxis).
19      Se, bland annat, dom av den 11 juni 2020, kommissionen och Republiken Slovakien/Dôvera zdravotná poist’ovňa (C‑262/18 P och C‑271/18 P, EU:C:2020:450, punkterna 26–52 och där angiven rättspraxis).
20      Se, särskilt, dom av den 21 september 1999, Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430, punkterna 59 och 60). Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Jacobs i målet Albany (C‑67/96, EU:C:1999:28, punkt 182) och förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2215, punkterna 31–35).
21      Se, exempelvis, dom av den 5 oktober 1988, Steymann (196/87, EU:C:1988:475, punkt 9), och dom av den 31 maj 1989, Bettray (344/87, EU:C:1989:226, punkterna 17–20).
22      Se, bland ett stort antal andra domar, dom av den 7 mars 1990, Krantz (C‑69/88, EU:C:1990:97, punkt 11), dom av den 16 december 1992, B & Q (C‑169/91, EU:C:1992:519, punkt 15), dom av den 14 juli 1994, Peralta (C‑379/92, EU:C:1994:296, punkt 24), och dom av den 26 maj 2005, Burmanjer m.fl. (C‑20/03, EU:C:2005:307, punkt 31).
23      Se mitt förslag till avgörande i målet Fastweb m.fl. (Faktureringsperiod) (C‑468/20, EU:C:2022:996, punkt 50).
24      Se nyligen, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp och KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, punkterna 28 och 32–34), och domen i målet ISU, punkt 109. Se även dom av den 13 december 2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, punkterna 16 och 17).
25      Se, exempelvis, dom av den 12 september 2000, Pavlov m.fl.  (C‑180/98–C‑184/98, EU:C:2000:428, punkterna 90–97).
26      Beträffande denna fråga, se Rapport från kommissionen till Europeiska rådet om hur man kan bevara den nuvarande uppbyggnaden av idrotten och upprätthålla idrottens sociala funktion inom gemenskapen av den 10 december 1999 (Helsingforsrapporten om idrott) (KOM(1999) 644 slutlig), punkt 4.2.1.1.
27      Precis som den omständigheten att en spelare är berättigad att spela i och/eller väljs ut till ett nationellt lag kan ha en viss inverkan på spelarens karriär och i förlängningen även på allmänhetens bild av sin fotbollsklubb.
28      Se, exempelvis, det argument som anfördes i domen av den 23 november 1989, B & Q (C‑145/88, EU:C:1989:593, punkt 7).
29      Se, i tillämpliga delar, förslag till avgörande av generaladvokaten Kokott i målet Mickelsson och Roos (C‑142/05, EU:C:2006:782, punkt 45).
30      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Deliège, punkterna 64–66, i vilken domstolen hänvisade till regler som antagits av idrottssammanslutningar och som ”oundvikligen begränsar antalet deltagare i en turnering”, men där en sådan verkan ”är ofrånkomlig vid genomförandet av en internationell tävling på hög nivå, vilket förutsätter antagande av vissa regler eller av vissa uttagningskriterier”. Min kursivering.
31      Se, exempelvis, förslag till avgörande av generaladvokaten Tesauro i målet Hünermund m.fl. (C‑292/92, EU:C:1993:863, punkterna 1 och 28) och förslag till avgörande av generaladvokaten Tizzano i målet CaixaBank France (C‑442/02, EU:C:2004:187, punkt 63).
32      Se artiklarna 120 och 199 FEUF samt protokoll (nr 27) om den inre marknaden och konkurrens. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Gulmann i målet Schindler (C‑275/92, EU:C:1993:944, punkt 123), och förslag till avgörande av generaladvokaten Szpunar i de förenade målen X och Visser (C‑360/15 och C‑31/16, EU:C:2017:397, punkt 1).
33      Se, särskilt, artikel 3.1 och 3.3 FEU. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet AC‑Treuhand/kommissionen (C‑194/14 P, EU:C:2015:350, punkt 45).
34      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Deliège, punkterna 67 och 68, och domen i målet TopFit, punkt 60.
35      Beträffande begreppet lex sportiva se, exempelvis, Anderson, J., Modern Sports Law: A Textbook, Hart Publishing, 2010, s. 20–23, och Parrish, R., ”Lex Sportiva and EU sports law”, European Law Review, vol. 37, nr 6, 2012, s. 716.
36      Se, exempelvis, artikel 4 i Europarådets reviderade europeiska idrottsstadga (2022): ”Idrottsrörelsens organisationer åtnjuter helt och fullt den föreningsfrihet som stadfästs i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna [(nedan kallad Europakonventionen)]. De åtnjuter självständiga beslutsprocesser och bör välja sina ledare på ett demokratiskt sätt i enlighet med principerna om god förvaltning”.
37      Domstolen har konstaterat att artikel 12.1 i stadgan, som motsvarar artikel 11.1 i Europakonventionen, ”utgör en av de väsentliga grunderna för ett demokratiskt och pluralistiskt samhälle, eftersom den gör det möjligt för medborgarna att agera kollektivt inom områden av gemensamt intresse och därigenom bidra till att det offentliga livet fungerar väl”. Denna rättighet omfattar inte endast friheten att bilda eller upplösa en förening, utan omfattar även möjligheten för denna förening att bedriva sin verksamhet utan omotiverat statligt ingripande. Se, med hänvisningar till relevant praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, dom av den 18 juni 2020, kommissionen/Ungern (Insyn i föreningar) (C‑78/18, EU:C:2020:476, punkterna 110–113).
38      Se, exempelvis, dom av den 5 april 1984, van de Haar och Kaveka De Meern (177/82 och 178/82, EU:C:1984:144, punkterna 11 och 12).
39      Jämför, exempelvis, dom av den 19 februari 2002, Arduino (C‑35/99, EU:C:2002:97, punkt 43).
40      Se, på denna punkt, även vissa kompletterande överväganden i förslaget till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Fifa (C‑650/22, EU:C:2024:375, punkterna 31–34).
41      Se domen i målet Superleague, punkterna 95–106 och där angiven rättspraxis.
42      Se mitt förslag till avgörande i målet KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, punkterna 104 och 105 och där angiven rättspraxis).
43      För detta uttryck i doktrinen, se exempelvis, Tridimas, T., ”Constitutional review of member state action: The virtues and vices of an incomplete jurisdiction”, International Journal of Constitutional Law, vol. 9, nr 3–2011, s. 737–756.
44      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2005, Piau/kommissionen (T‑193/02, EU:T:2005:22, punkt 73) (nedan kallad domen i målet Piau).
45      Se, bland annat, domen i målet Piau, punkterna 69–75, och domen i målet Fifa, punkterna 117–120. Se även punkt 16 ovan.
46      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Fifa, punkterna 122 och 123 och där angiven rättspraxis.
47      Se dom av den 18 januari 2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C‑128/21, EU:C:2024:49, punkterna 97–105), och dom av den 25 januari 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, punkterna 21–35 och 42–54).
48      Med begreppet avtal avser jag alla beteenden som omfattas av artikel 101 FEUF: ”avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden”.
49      Dom av den 15 december 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413), dom av den 2 april 2020, Budapest Bank m.fl.  (C‑228/18, EU:C:2020:265), och dom av den 29 juni 2023, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
50      Se punkterna 41 och 42 i mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela.
51      Med avseende på sådana avtal se, bland annat, dom av den 18 januari 2024, Lietuvos notarų rūmai m.fl. (C‑128/21, EU:C:2024:49, punkt 91 och där angiven rättspraxis), och dom av den 25 januari 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, punkterna 50–53).
52      Ur ett rent konsumentinriktat perspektiv kan regler om maximipriser på marknaderna i föregående led till och med vara gynnsamma, eftersom konkurrens om att erbjuda varor eller tjänster under maximipriset kan driva ner de totala kostnaderna för den vara eller tjänst som erbjuds på marknaden i efterföljande led. In casu skulle fotbollsklubbarna hypotetiskt, genom att ådra sig lägre agentavgifter, kunna fördela mer resurser till andra områden och göra besparingar som sedan delvis skulle kunna föras vidare till konsumenterna (till exempel genom lägre biljettpriser till matcherna). I detta avseende ska det noteras att kommissionen i Meddelande från kommissionen – Rapport om konkurrens inom sektorn för professionella tjänster (KOM/2004/83 slutlig), angav att i) ”Fasta priser eller lägsta priser är de regleringsinstrument som troligen har de mest skadliga effekterna på konkurrensen, genom att de utraderar eller på ett allvarligt sätt minskar de fördelar som konkurrensutsatta marknader medför för konsumenterna” (punkt 31) och att ii) ”[d]et är möjligt att maximipriser kan skydda konsumenterna från alltför höga avgifter på marknader med höga inträdeshinder och brist på effektiv konkurrens. Detta verkar dock inte vara fallet för de flesta fria yrken inom EU” (punkt 35). Min kursivering.
53      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2019, kommissionen/Tyskland (C‑377/17, EU:C:2019:562, punkterna 77, 80 och 94), och förslag till avgörande av generaladvokaten Mazák i målet kommissionen/Italien  (C‑565/08, EU:C:2010:403, punkt 34).
54      Jag finner viss praxis från Förenta staternas domstolar särskilt intressant. Till exempel i domen i målet State Oil Co. mot Khan (522 U.S. 3, 1997) frångick US Supreme Court (Förenta staternas högsta domstol) tidigare prejudikat och slog fast att fastställande av maximipriser inte i sig ska betraktas som olagligt och således ska bedömas i enlighet med ”skälighetsregeln”, vilket innebär att en praxis faktiska konkurrensbegränsande verkan ska bedömas i dess särskilda marknadssammanhang. I domen i målet NCAA mot Alston m.fl. (375, F. Supp.3d 1058, District Court, 2019), prövade vidare United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Federala appellationsdomstolen för det nionde domstolsdistriktet, Förenta staterna) de ersättningsgränser som National Collegiate Athletic Association hade infört för idrottsstuderande och som dess medlemsskolor måste tillämpa. Enligt reglerna fastställdes priset på köparsidans arbetsmarknad, vilket sänkte ersättningen för åtminstone vissa idrottsstuderande under nivån för vad de skulle ha erhållit på en konkurrensutsatt marknad. Nämnda domstol prövade dock begränsningarna i enlighet med skälighetsregeln, bland annat eftersom en viss grad av samarbete var nödvändig på den relevanta marknaden. Domen från ovannämnda District Court fastställdes av Förenta staternas högsta domstol genom dess yttrande av den 21 juni 2021 (141 S. Ct. 2141 (2021)). Vad avser nämnda yttrande, se även mitt förslag till avgörande i målet ROGON, fotnot 61
55      Se, med ytterligare hänvisningar, Easterbrook, F.H., ”Maximum Price Fixing”, University of Chicago Law Review, vol. 48(4), 1981, s. 886–910, och Whish, R. och Bailey, D., ”Horizontal guidelines on purchasing agreements: Delineation between by object and by effect restrictions Final Report”, publicerad av Europeiska kommissionen år 2022.
56      Som exempel på förbjudna typer av avtal anges i artiklarna 101.1 a och c FEUF avtal som innebär att ”inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs” och att ”marknader eller inköpskällor delas upp”. Enligt artikel 102 FEUF kan missbruk särskilt bestå i att ”direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor”. Min kursivering.
57      Se, exempelvis, dom av den 4 juni 2009, T‑Mobile Netherlands m.fl. (C‑8/08, EU:C:2009:343, punkt 37), och dom av den 7 november 2019, Campine och Campine Recycling/kommissionen (T‑240/17, EU:T:2019:778, punkt 297).
58      Se, för att nämna endast ett exempel, Förenta staternas högsta domstols dom i målet Mandeville Island Farms, Inc. mot American Crystal Sugar Co., 334 U.S. 219 (1948).
59      Se, OECD, ”Purchasing power and buyers’ cartels”, OECD competition policy roundtable background note, Paris, 2022, s. 6 och 7.
60      Ibidem Se även OECD, ”Purchasing power and buyers cartels – Summaries of contributions”, Paris, 20 juni 2022, och Khemani, R.S., FN:s konferens om handel och utveckling (UNCTAD), ”Application of competition law: Exemptions and exceptions”, 2002, s. 29.
61      I detta sammanhang kan det även noteras att Förenta staternas domstolar i allmänhet har uteslutit att idrottslag bör betraktas som ”karteller”. Åsikterna i doktrinen i Förenta staterna är emellertid blandade vad gäller det lämpligaste sättet att betrakta idrottsförbunds åtgärder enligt konkurrenslagstiftningen. Se, med hänvisningar till rättspraxis och doktrin, Roberts, G.R., ”The antitrust status of sports leagues revisited”, Tulane Law Review, vol. 64, nr 1, 1989, s. 117, Ross, S.F. och Szymanski, S., ”Antitrust and inefficient joint ventures: Why sports leagues should look more like McDonald’s and less Like the United Nations”, Marquette Sports Law Review, 2006, s. 213, och Dabscheck, B., ”The sporting cartel in history”, Sport in History, vol. 28, nr. 2, 2008, s. 329.
62      Meddelande från kommissionen – Riktlinjer för tillämpningen av artikel 101 [FEUF] på horisontella samarbetsavtal (EUT C 259, 2023, s. 1), punkterna 278–304.
63      Se dom av den 15 december 1994, DLG (C‑250/92, EU:C:1994:413, punkterna 28–45).
64      Se mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela, punkterna 43–45.
65      Ibidem, punkterna 29 och 38.
66      Se artikel 1.2 b FFAR.
67      Det kan även tilläggas att om, och i den mån som, de aktuella reglerna syftar till att säkerställa att agenterna agerar i sina kunders bästa intresse genom att intressekonflikter undviks, så kan de motiveras enligt den rättspraxis som följer av domen i målet Meca-Medina eller undantas enligt artikel 101.3 FEUF. Se vidare nedan.
68      Se punkterna 56–74 i det förslaget till avgörande.
69      Se domen i målet Fifa, punkterna 100–102 och där angiven rättspraxis.
70      Se punkt 171 nedan.
71      Se mitt förslag till avgörande i målet ROGON, punkterna 35–37.
72      Se, bland annat, domen i målet Fifa, punkterna 154 och 155 och där angiven rättspraxis.
73      Beträffande denna fråga se, allmänt, Monti, G., ”Article 81 EC and Public Policy”, Common Market Law Review, vol. 39, nr 5, 2002, s. 1057.
74      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Fifa, punkt 153 och där angiven rättspraxis.
75      Se Meddelande från kommissionen, Tillkännagivande – Riktlinjer för tillämpningen av artikel 81.3 [EG] (EUT C 101, 2004, s. 97) (nedan kallade 2004 års riktlinjer), punkterna 102–104.
76      Se, utförligt, Brook, O., ”Struggling with Article 101(3) TFEU: Diverging approaches of the Commission, EU Courts, and five competition authorities”, Common Market Law Review, 2019, vol. 56, nr 1, s. 121–156.
77      Se, exempelvis, domen i målet Superleague, punkterna 237 och 238.
78      Se domen i målet Royal Antwerp, punkt 120 och där angiven rättspraxis.
79      Se, exempelvis, punkterna 341 och 559 i de riktlinjer som det hänvisas still i fotnot 62 ovan och punkt 56 i 2004 års riktlinjer.
80      Min kursivering.
81      Se, särskilt, artiklarna 36, 45.3, 52.12 och 65.1 FEUF.
82      Jag behöver härvid knappast hänvisa till den fasta rättspraxisen avseende de ”tvingande krav” eller ”tvingande skäl” av allmänintresse som kan motivera inskränkningar i bestämmelserna om fri rörlighet, vilken har sitt upphov i den betydelsefulla domen i målet Cassis de Dijon: dom av den 20 februari 1979, Rewe‑Zentral (120/78, EU:C:1979:42, punkt 8).
83      Se domen i målet Fifa, punkt 83.
84      För ett liknande resonemang se, exempelvis, dom av den 12 maj 2022, Servizio Elettrico Nazionale m.fl.  (C‑377/20, EU:C:2022:379, punkterna 42 och 43, och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet SEN).
85      Se det exempel som tillhandahålls i förslaget till avgörande av generaladvokaten Szpunar i målet Fifa(C‑650/22, EU:C:2024:375, punkt 35).
86      Se, särskilt, dom av den 25 oktober 1977, Metro SB-Großmärkte/kommissionen (26/76, EU:C:1977:167, punkt 21) (min kursivering). I doktrinen se, bland annat, Lugard, P. och Hancher, L. ”Honey, I shrunk the article! A critical assessment of the Commission’s Notice on Article 81(3) of the EC Treaty”, European Competition Law Review, vol. 25, nr 7, 2004, s. 410, och Bourgeois, J._H., J. och Bocken, J., ”Guidelines on the application of Article 81(3) of the EC Treaty of how to restrict a restriction”, Legal Issues of Economic Integration, 2005, vol. 32, nr 2, s. 111–121.
87      Det ska medges att rättspraxisen avseende artikel 101.3 från senare år inte är särskilt omfattande. De viktigaste målen på detta område utgörs enligt min mening av domen av den 6 oktober 2009, GlaxoSmithKline Services m.fl./kommissionen m.fl. (C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P och C‑519/06 P, EU:C:2009:610) (nedan kallad domen i målet GlaxoSmithKline), och domen av den 11 september 2014, MasterCard m.fl./kommissionen (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201) (nedan kallad domen i målet MasterCard).
88      I fotbollsekosystemet, där tillhandahållandet av olika tjänster är sammankopplat, är det nödvändigt att vid bedömningen av de fördelar som produceras beakta det övergripande system i vilket de aktuella reglerna ingår, i förekommande fall inbegripet samtliga objektiva fördelar som följer av reglerna, inte endast på de marknader där begräsningen har konstaterats (in casu de marknader där agenter och/eller klubbar konkurrerar), utan också på de andra marknader med vilka de förstnämnda interagerar. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet MasterCard, punkterna 236 och 237.
89      Se, exempelvis, kommissionens meddelande ”Utveckling av idrottens europeiska dimension”, av den 18 januari 2011, KOM(2011) 12 slutlig, avsnitt 4.1.
90      Se, exempelvis, FN:s brotts- och drogbekämpningsbyrå, ”Global report on corruption in sport”, 2022 (tillgänglig online), s. 3.
91      Se även mitt förslag till avgörande i målet ROGON, punkt 49.
92      Se, särskilt, dom av den 23 november 2006, Asnef-Equifax och Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, punkterna 64–71).
93      Punkt 195 i domen. Se även domen i målet GlaxoSmithKline, punkt 92, domen i målet Royal Antwerp, punkterna 121 och 122, och domen i målet Fifa, punkt 154.
94      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet MasterCard, punkt 241.
95      Se, analogt, domen i målet Superleague, punkterna 144–146. Se även domen i målet Piau, punkt 92.
96      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet ISU, punkterna 133–139, domen i målet Superleague, punkterna 146–152, och domen i målet Fifa, punkt 111.
97      Se, allmänt, Europeiska kommissionen, ”Rapport om konkurrens inom sektorn för professionella tjänster”, som det hänvisas till i fotnot 52 ovan, särskilt s. 9 och 10, ”Meddelande om professionella tjänster – Utrymme för ytterligare reformer – Uppföljning av rapporten om konkurrens inom sektorn för professionella tjänster” (KOM(2005) 405 slutlig), särskilt punkterna 10–13 och 33, och OECD, ”Competition and regulation in professions and occupations – OECD roundtables on competition policy papers”, 2024, särskilt s. 6, 13, 14, 29, 31 och 47.
98      Se de dokument som det hänvisas till i de föregående fotnoterna. Se även – i andra jurisdiktioner – Canadian Competition Bureau (den kanadensiska konkurrensmyndigheten), ”Self-regulated professions, balancing competition and regulation”, rapport, 11 december 2007, och Australian Competition and Consumer Commission (den australiensiska konkurrens- och konsumentmyndigheten), ”Regulation, competition and the professions”, 13 juli 2001. Båda är tillgängliga online.
99      Som det hänvisas till i fotnoterna 52 och 97 ovan, punkterna 49–53.
100      Se, exempelvis, dom av den 28 februari 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, punkterna 68, 69 och 82) (nedan kallad domen i målet OTOC).
101      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet MOTOE, punkterna 51 och 52, domen i målet OTOC, punkterna 62 och 88–92, domen i målet ISU, punkterna 144–146, och domen i målet Superleague, punkt 176. Se även beslut av den 23 februari 2006, Piau/kommissionen (C‑171/05 P, EU:C:2006:149, punkt 38).
102      På denna punkt kan det vara intressant att notera att det av vissa rapporter som kommissionen har beställt under tidigare år förefaller framgå att ett licensieringssystem kan vara nödvändigt för att säkerställa en god förvaltning inom branschen för fotbollsagenter. Se, exempelvis, Study on Sports Agents in the European Union, november 2009, s. 7, 84–91 och 107–132, och Parrish, R. m.fl., Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report, 2019, s. 56–70 (nedan kallad Parrish-rapporten). I sin resolution av den 17 juni 2010 om spelaragenter inom idrott (2011/C 236 E/14) uttryckte Europaparlamentet dessutom också åsikten att ett licensieringssystem för fotbollsagenter var nödvändigt.
103      Se punkterna 100–104 i domen i målet Piau. Se beslut av den 23 februari 2006, Piau/kommissionen (C‑171/05 P, överklagat, EU:C:2006:149, punkt 38).
104      I avsaknad av de aktuella reglerna skulle agenter till exempel kunna föreslå parterna att tillämpa en lägre avgift per part, om de utses att representera fler än en part i en transaktion.
105      Se Parrish-rapporten, s. 78–84.
106      Se, med hänvisningar till rättspraxis, mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela, punkterna 58 och 79.
107      För väletablerade principer beträffande denna fråga se, bland annat, dom av den 12 januari 2023, HSBC Holdings m.fl./kommissionen  (C‑883/19 P, EU:C:2023:11, punkterna 113 och 114 och där angiven rättspraxis).
108      Punkterna 112 och 113 i domen i målet Superleague.
109      Ibidem, punkt 117.
110      Se, exempelvis, domen i målet Superleague, punkt 129 och, mer nyligt, dom av den 25 februari 2025, Alphabet m.fl. (C‑233/23, EU:C:2025:110, punkt 54 och där angiven rättspraxis) (nedan kallad domen i målet Alphabet).
111      Se, exempelvis, dom av den 19 april 2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia (C‑525/16, EU:C:2018:270, punkt 24 och där angiven rättspraxis).
112      Se, exempelvis, förslag till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:286, punkterna 36–54) (nedan kallat förslaget till avgörande i målet AKKA-LAA).
113      Ibidem, punkterna 3 och 4. Se även förslag till avgörande av generaladvokaten Pitruzzella i målet SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:598, punkterna 23–25).
114      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 februari 1978, United Brands och United Brands Continentaal/kommissionen (27/76, EU:C:1978:22), dom av den 14 september 2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra/Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, punkt 35) (nedan kallad domen i målet AKKA-LAA), och dom av den 25 november 2020, SABAM (C‑372/19, EU:C:2020:959, punkt 28) (nedan kallad domen i målet SABAM).
115      Se, för ett liknande resonemang, punkterna 56–58 i domen i målet AKKA-LAA.
116      Se, exempelvis, dom av den 30 januari 1974, BRT och Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, punkterna 10–15), dom av den 6 oktober 1994, Tetra Pak/kommissionen (T‑83/91, EU:T:1994:246, punkt 140), och dom av den 22 november 2001, AAMS/kommissionen (T‑139/98, EU:T:2001:272, punkt 79).
117      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet AKKA-LAA, punkt 36, och domen i målet SABAM, punkt 31, samt förslaget till avgörande av generaladvokaten Wahl i målet AKKA-LAA, punkt 131.
118      I doktrinen se, med ytterligare hänvisningar, Lianos, I., Korah, V., Siciliani, P., Competition Law– Analysis, Cases, & Materials, Oxford University Press, 2019, s. 1228, och O’Donoghue, R. och Padilla, J., The Law and Economics of Article 102 TFEU, tredje utgåvan, Hart Publishing, 2020, s. 294–315.
119      Se punkt 36 i domen i målet Superleague.
120      Se punkt 149 i domen i målet Superleague.
121      Se även punkt 80 i mitt förslag till avgörande i målet CD Tondela.
122      Se, särskilt, punkterna 124–126 och 131 i domen.
123      Domen i målet SEN, punkterna 44–48 och 65–77, samt dom av den 19 januari 2023, Unilever Italia Mkt. Operations (C‑680/20, EU:C:2023:33, punkt 39), dom av den 10 september 2024, Google och Alphabet/kommissionen (Google Shopping) (C‑48/22 P, EU:C:2024:726, punkterna 165–167) (nedan kallad domen i målet Google Shopping), och domen i målet Alphabet, punkterna 37, 38 och 54–58).
124      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Superleague, punkt 131, och domen i målet Google Shopping, punkt 167. Se även mitt förslag till avgörande i de förenade målen Illumina och Grail/kommissionen (C‑611/22 P och C‑625/22 P, EU:C:2024:264, punkt 230).
125      Detta följer av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 116 ovan. Se även, analogt, dom av den 22 oktober 2015, AC‑Treuhand/kommissionen (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, punkterna 27 och 34–36).
126      Detta är ännu en omständighet som inte är relevant. Se, för ett liknande resonemang, domen i målet MOTOE, punkt 27, och domen i målet OTOC, punkt 56 och där angiven rättspraxis.
127      Se domen i målet Fifa, punkt 118 och där angiven rättspraxis.
128      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Superleague, punkterna 135–137 och där angiven rättspraxis.
129      Punkt 119 i domen.
130      Se, senast, domen i målet Alphabet, punkterna 70 och 71 och där angiven rättspraxis.
131      Se, bland annat, domen i målet Superleague, punkt 247 och där angiven rättspraxis.
132      Se, exempelvis, domen i målet TopFit, punkt 39 och där angiven rättspraxis.
133      Ibidem, punkt 49.
134      Se domen i målet Superleague, punkterna 251 och 252 och där angiven rättspraxis.
135      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Royal Antwerp, punkt 143.
136      Se, särskilt, artikel 2 FFAR.
137      Se artikel 3.3 FFAR.
138      Dom av den 29 mars 2011, kommissionen/Italien (C‑565/08, EU:C:2011:188, punkterna 47–54).
139      Se, analogt, dom av den 22 december 2022, Airbnb Ireland och Airbnb Payments UK (C‑83/21, EU:C:2022:1018, punkterna 45, 50 och 51).
140      Se, för ett liknande resonemang, domen i målet Fifa, punkt 95 och där angiven rättspraxis.
141      Dom av den 9 januari 2025, Mousse (C‑394/23, EU:C:2025:2 (nedan kallad domen i målet Mousse), punkt 45 och där angiven rättspraxis).
142      Ibidem, punkt 51 och där angiven rättspraxis.
143      Ibidem, punkterna 46 och 47 och där angiven rättspraxis. Se även skäl 47 i dataskyddsförordningen. Min kursivering.
144      Se, särskilt, artikel 15.1 FEUF där det anges att ”[f]ör att främja en god förvaltning och se till att det civila samhället kan delta ska unionens institutioner, organ och byråer utföra sitt arbete så öppet som möjligt”. (Min kursivering). Se även artikel 15.2 och 15.3 FEUF och artikel 11.1–11.3 FEU.
145      Min kursivering.
146      Dom av den 4 oktober 2024, Koninklijke Nederlandse Lawn Tennisbond  (C‑621/22, EU:C:2024:858, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
147      Ibidem, punkt 43 och där angiven rättspraxis.
148      Jag noterar även att enligt FIFA Football Agent Report 2024 av den 5 december 2024 var totalt 7 558 personer licensierade som fotbollsagenter. Detta innebär en potentiellt betydande behandling av personuppgifter, som motsvarar begreppet storskalig i skäl 91 i dataskyddsförordningen, där det hänvisas till behandling av ”betydande mängder” personuppgifter som skulle kunna påverka ett stort antal registrerade. Denna kategorisering har vissa konsekvenser enligt bestämmelserna i dataskyddsförordningen.
149      Domen i målet Mousse, punkt 50 och där angiven rättspraxis.
150      Se, särskilt, dom av den 4 juli 2023, Meta Platforms m.fl. (Ett socialt nätverks användarvillkor) (C‑252/21, EU:C:2023:537, punkt 116).