62004CC0371_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Kommissionen har väckt förevarande talan med anledning av ett antal klagomål som inkommit till den rörande Italiens underlåtenhet att erkänna tidigare yrkeserfarenhet som italienska offentliganställda tjänstemän förvärvat inom motsvarande offentliga sektor i andra medlemsstater. Italien har i skriftväxlingen under det administrativa förfarandet och i sina skriftliga yttranden till domstolen helt fokuserat på ett av dessa klagomål (angående en grundskolelärare). Det är emellertid tydligt att kommissionens talan är av generell räckvidd.
2. Kommissionen har yrkat att domstolen skall fastställa att Italien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordning nr 1612/68(2) (nedan kallad förordningen), genom vilken artikel 39 genomförs. Den anser även att Italien har åsidosatt artikel 10 EG genom att inte svara alls eller svara sent och ofullständigt på kommissionens formella underrättelse och motiverade yttrande enligt artikel 226 EG och tidigare skrivelser från kommissionen med begäran om synpunkter på landets lagstiftning om erkännande av erfarenhet inom den offentliga sektorn, som förvärvats i en annan medlemsstat.
Tillämpliga gemenskapsbestämmelser
3. Artikel 10 EG har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institutioner. Medlemsstaterna skall underlätta att gemenskapens uppgifter fullgörs.
De skall avstå från varje åtgärd som kan äventyra att fördragets mål uppnås.”
4. Genom artikel 39 EG garanteras den fria rörligheten för arbetstagare inom gemenskapen.
5. Artikel 7.1 i förordningen har följande lydelse:
”En arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat får inom en annan medlemsstats territorium inte på grund av sin nationalitet behandlas annorlunda än landets egna arbetstagare i fråga om anställnings- och arbetsvillkor, speciellt vad avser lön, avskedande och, om han eller hon skulle bli arbetslös, återinsättande i arbete eller återanställning.”
Det administrativa förfarandet
6. Kommissionen har uppgett att den tagit emot ett antal klagomål rörande Italiens vägran att beakta yrkeserfarenhet eller tjänstgöringstid från en annan medlemsstat. Denna vägran inverkade negativt på klagandenas lön, tjänstegrad och/eller möjligheter till befordran.
7. En av de klagande var en grundskolelärare i det offentliga italienska skolväsendet, som innan hon godkändes i det allmänna uttagningsprovet avseende offentlig tjänst i Italien arbetade som lärare inom det franska offentliga skolväsendet enligt ett anställningsavtal med Comitato d’assistenza scolastica italiana (nedan kallat COASCIT). COASCIT är en organisation som sorterar under italienska konsulatet. Dess uppgift är att verka för kulturellt stöd och utbildning till italienska arbetstagare utomlands. Kommissionen anmodade Italien genom en skrivelse av den 18 december 2001 att yttra sig över detta fall och redovisa tillämplig nationell lagstiftning. Italien svarade inte, trots en påminnelse från kommissionen daterad den 25 mars 2002.
8. Den 12 augusti 2002 skrev kommissionen till Italien och hänvisade åter till det klagomålet och upplyste om ytterligare två klagomål. Kommissionen förklarade att Italiens inställning stred mot artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordningen. Kommissionen upprepade sin begäran om uppgifter om den berörda lagstiftningen. Inte heller denna skrivelse besvarades.
9. Kommissionen beslutade därför att inleda det administrativa förfarande som föreskrivs i artikel 226 första stycket EG. Genom en formell underrättelse av den 19 december 2002 förklarade kommissionen följaktligen åter varför den ansåg att Italien åsidosatte artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordningen och anmodade Italien att inkomma med synpunkter. Italien svarade inte heller denna gång.
10. Den 15 maj 2003 tillställde kommissionen Italien ett motiverat yttrande i vilket den meddelade att den mottagit ett antal klagomål, och särskilt nämnde fallet avseende den lärare som tjänstgjorde hos COASCIT, samt hänvisade till domstolens rättspraxis.(3) Kommissionens slutsats var att Italien åsidosatte artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordningen. Den tillade att Italiens underlåtenhet att besvara de tidigare förfrågningarna och skrivelserna innan förfarandet inleddes hade gjort det svårare för kommissionen att fullgöra sina uppgifter, i strid med artikel 10 EG. Kommissionen anmodade Italien att vidta nödvändiga åtgärder för att åtgärda situationen inom två månader.
11. Den 13 oktober 2003 begärde Italien ytterligare en månads frist för att besvara det motiverade yttrandet. Landet svarade slutligen genom en skrivelse av den 3 februari 2004, till vilken en not från utrikesministeriet av den 3 december 2003 bifogades. Rubriken till den (fem rader långa) noten angav att den gällde COASCIT:s rättsliga ställning. Noten var i själva verket bara en följenot till en annan not från utrikesministeriet av den 20 november 2003, som även den gällde COASCIT:s rättsliga ställning. Till noten fogades 44 sidor bilagor, synbarligen utan ordning. Bland dessa fanns i) fem telex från åren 1982, 1986, 1991 och 2003 och ii) elva poster med blandad lagstiftning, redovisningar av domar och uttalanden från Consiglio di Stato samt administrativa cirkulär. Samtliga bilagor förefaller på ett eller annat sätt gälla COASCIT och liknande organ, men det redovisades varken i skrivelsen av den 3 februari 2004 eller noten av den 20 november 2003 på vilket sätt de var relevanta.
12. Kommissionen var inte nöjd med Italiens svar av den 3 februari 2004 och inledde därför förevarande förfarande.
Artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordningen
Förfarandets räckvidd
13. Kommissionen har i sin ansökan påpekat att det följer av fast rättspraxis(4) att medlemsstaterna skall beakta erfarenhet och tjänstgöringstid i offentlig tjänst i en annan medlemsstat när lön fastställs. Således följer av principen om likabehandling av arbetstagare i gemenskapen, som anges i artikel 39 EG och artikel 7.1 i förordningen, att tjänstgöringstid inom ett jämförbart verksamhetsområde i en annan medlemsstat skall beaktas av den italienska förvaltningen på samma sätt som erfarenhet från offentlig tjänst i Italien, i fråga om att fastställa förmåner som lön, tjänstegrad och möjligheter till befordran.
14. I sitt slutliga svar på kommissionens motiverade yttrande och i sitt försvar vid domstolen har Italien i stort sett helt inriktat sig på COASCIT:s rättsliga ställning. Man har i det avseendet hänvisat till ett antal lagbestämmelser, domar, etc.(5) Endast en av dessa fanns bland de många bilagorna till svaret på det motiverade yttrandet. Ingen av dem bifogades svaromålet. Italien har i huvudsak framfört att eftersom klaganden i COASCIT-målet hade placerats av COASCIT i den offentliga franska skolan i fråga innan, och inte efter, det att hon genomgått ett allmänt uttagningsprov genom vilket hon kvalificerat sig för att undervisa i det offentliga franska skolväsendet, var hennes erfarenhet inte likvärdig med erfarenhet från en offentlig italiensk skola, som hon inte kunde förvärvat utan att ha godkänts i ett allmänt uttagningsprov. Principen om icke-diskriminering medför därför inte ett krav på att Italien skall beakta klagandens erfarenhet vid fastställelsen av hennes lön, tjänstgöringstid och/eller möjligheter till befordran efter det att hon godkänts i ett allmänt uttagningsprov som ger henne rätt att undervisa i det offentliga italienska skolväsendet.
15. I sitt svar påpekade kommissionen att Italien fortsättningsvis endast hänvisade till det enskilda fall som gällde COASCIT. Efter en rad anmärkningar om det fallet avslutade kommissionen med att betona förfarandets allmänna karaktär.
16. Det erinrandet föranledde ytterligare en störtflod av hänvisningar till lagstiftning i Italiens genmäle.(6) Inte heller dessa underbyggdes med bifogad lagtext eller förklarande noter.
17. Därefter inkom Italien med en samling på över 100 sidor blandade dokument, inklusive vissa, men inte alla, av de ovannämnda dokumenten och dessutom två domar(7) och två lagdekret(8) som inte nämnts i tidigare yttranden. Någon förklaring till varför dessa texter är av betydelse har inte lämnats.
18. Beträffande det faktum att kommissionens talan har en mer allmän räckvidd har Italien förklarat att det inte finns någon allmän lagstiftning i Italien om erkännande av yrkeserfarenhet, utan bara specialbestämmelser om tjänstgöring inom olika offentliga sektorer. Italien har hänvisat till utbildningssektorn, och nämnt lagstiftning enligt vilken italienska medborgare och medborgare från andra medlemsstater behandlas lika: i båda fallen beaktas tidigare erfarenhet endast om den förvärvats inom den offentliga sektorn.
19. Vid förhandlingen upprepade kommissionen att dess talan var av allmän räckvidd, och hänvisade till sex enskilda fall som den vid det tillfället kände till.(9) Alla dessa fall gällde personer som hade haft anställning inom den offentliga sektorn i en annan medlemsstat än Italien innan de anställdes i italiensk offentlig tjänst. Samtliga riktade kritik mot det faktum att de italienska myndigheterna vägrade att beakta den tidigare anställningen vid fastställelse av lön, tjänstgöringstid eller möjligheter till befordran. I bara ett av dessa fall hade klaganden placerats på sin tidigare befattning via COASCIT eller ett liknande organ.
20. Mot den bakgrunden anser jag inte att det är meningsfullt att granska COASCIT:s och liknande organs rättsliga ställning i detalj. Det är ostridigt att den berörda personen i ett av de fall som gäller COASCIT hade arbetat på en offentlig skola i Frankrike. Som jag kommer att förklara nedan är detta enligt min uppfattning en avgörande omständighet, snarare än de exakta omständigheter som ledde fram till anställningen.
Prövning i sak
21. I förfaranden om fördragsbrott lämnar vanligen den berörda medlemsstaten uttömmande information till domstolen om den tillämpliga lagstiftningen i landet. I förevarande mål var situationen i Italien inte helt klar ens efter förhandlingen.
22. I fråga om personer med tidigare erfarenhet från en annan medlemsstats offentliga sektor, som förvärvats på grundval av ett avtal med ett organ som COASCIT, har Italien förklarat att någon skyldighet att beakta sådan erfarenhet inte föreligger. I fråga om personer som förvärvat sin erfarenhet när de varit direkt anställda inom den offentliga sektorn i en annan medlemsstat, efter att ha rekryterats i enlighet med de lokala reglerna om rekrytering inom offentlig sektor, har rättsläget inte redovisats på ett uttömmande sätt. Först förklarade Italien vid förhandlingen att dessa personer enligt en lag som antogs år 2004(10) inte längre särbehandlas (vilket i sig tycks bekräfta att detta tidigare var fallet). Vidare är knappast heller det tidigare uttalandet (även det vid förhandlingen) att landet inte ” prima facie
uteslöt möjligheten att beakta anställning” i Frankrike övertygande.
23. Det är klart otillfredsställande att domstolen i detta skede av förfarandet har så bristfällig information. Jag anser dock att det bör vara möjligt att komma fram till ett avgörande i förevarande mål. Jag anser att man kan utgå från att kärnan i Italiens ståndpunkt är följande: det är inte diskriminerande för medlemsstat A att som ett villkor för att erkänna tidigare erfarenhet från medlemsstat B:s offentliga sektor kräva att den berörda personen skall ha fullgjort denna tjänstgöring efter
att ha godkänts i ett allmänt uttagningsprov i medlemsstaten B, a fortiori
när medlemsstaten B (vilket tycks vara fallet i fråga om Italien) inte erkänner erfarenhet från den egna offentliga sektorn som förvärvats av en person innan denne godkänts i ett allmänt uttagningsprov som gett personen rätt att arbeta inom sektorn.
24. Av fast rättspraxis följer att artikel 39 EG (och därmed artikel 7.1 i förordningen) inte bara förbjuder öppen diskriminering på grund av nationalitet, utan även alla typer av indirekt diskriminering som, genom att andra särskiljande kriterier tillämpas, faktiskt leder till samma resultat. En nationell bestämmelse måste anses som indirekt diskriminerande om den i sig sannolikt påverkar migrerande arbetstagare i högre grad än landets arbetstagare (så att det uppstår en risk att den förstnämnde drabbas av en bestämd nackdel) och detta inte är motiverat av objektiva hänsyn som saknar samband med den berörde arbetstagarens nationalitet, samt står i förhållande till lagstiftningens legitima syfte.(11)
25. En medlemsstats vägran att erkänna tjänstgöringstid i en annan medlemsstats offentliga sektor kan naturligtvis påverka migrerande arbetstagare i högre grad än inhemska arbetstagare. Den enda fråga som kvarstår är således om detta är berättigat.
26. Italien har visserligen inte uttryckligen tagit upp detta som motivering (eftersom medlemsstaten – inte ens i andra hand – godtar att dess skyldigheter har åsidosatts), men man har särskilt hänvisat till vikten av att säkerställa att tidigare erfarenhet från en annan medlemsstats offentliga sektor endast erkänns om den berörda personen anställts efter att ha godkänts i ett allmänt uttagningsprov. Av det skälet vägrar Italien att beakta erfarenhet som förvärvats på grundval av ett anställningsavtal med COASCIT och förklarade vid förhandlingen att denna erfarenhet inte kan
jämställas med undervisning i en offentlig skola eftersom urvalskriterierna kan vara mindre stränga. Resonemanget har förts fram i allmänna ordalag, och ingen närmare förklaring till varför
detta är, eller borde anses vara, tillräckligt viktigt för att uppfylla det test jag nyss redovisat lämnades, eller till varför en fullständig vägran att beakta sådan tjänstgöringstid trots allt var en proportionell reaktion.
27. Jag anser inte att detta utgör ett godtagbart berättigande för diskriminering.
28. Allmänt kan påpekas att inte alla medlemsstater rekryterar personal till den offentliga sektorn genom allmänna uttagningsprov. Diskriminering kan i detta sammanhang bara undvikas om anställningsperioder inom en annan medlemsstats offentliga sektor, som förvärvats av en person som rekryterats i enlighet med de lokala kraven (oberoende av vilka dessa är), beaktas på ett lämpligt sätt.
29. Med andra ord kan en absolut vägran att beakta sådan förvärvad erfarenhet, till och med när personen är anställd inom en annan medlemsstats offentliga sektor enligt andra krav än de som normalt skulle gälla (exempelvis enligt ett avtal med ett externt organ och inte efter godkännande i ett allmänt uttagningsprov) (vilket synes vara fallet med COASCIT), endast innebära att Italien anser att den erfarenhet som förvärvats i en annan medlemsstats offentliga sektor innan personen godkänts i ett allmänt uttagningsprov avseende anställning i den italienska offentliga sektorn inte har något som helst värde för den senare anställningen. Jag kan inte se att ett sådant synsätt överhuvudtaget kan utgöra ett giltigt berättigande för en diskriminerande behandling.
30. I tidigare mål har medlemsstaternas försök att åberopa liknande skillnader mellan deras ”kultur” och kulturen i andra medlemsstater inte vunnit framgång.
31. Således prövade domstolen i domen i målet Österreichischer Gewerkschaftsbund (12) om Österrikes särbehandling av tidigare tjänstgöringsperioder i offentlig tjänst i en annan medlemsstat var motiverade av tvingande hänsyn till allmänintresset. Österrike hade förklarat att de offentliga tjänsterna i medlemsstaterna inte var sammanflätade i samma omfattning som i fråga om de österrikiska lokala myndigheterna och att de uppvisade stora olikheter. Domstolen konstaterade följande:
”Olikheterna mellan den offentliga tjänsten i Österrike och de andra medlemsstaterna kan inte motivera att det skall gälla olika villkor för tillgodoräknande av tidigare anställningsperioder. Nämnda olikheter kan i synnerhet inte förklara varför de perioder som fullgjorts i en annan medlemsstat än Republiken Österrike skall vara av särskild betydelse för vederbörandes tjänstgöring, medan samma krav inte gäller för perioder som fullgjorts i Österrike.”(13)
32. På liknande sätt konstaterade domstolen i domen i målet kommissionen mot Grekland(14) att det faktum att det i praktiken är svårt att avgöra om den tjänst som en person har innehaft i en annan medlemsstat motsvarar en sådan tjänst inom landets förvaltning som beaktas vid placering i löneskalan och vid beviljande av tjänstetidstillägg inte i något fall kan berättiga en vägran att göra detta, utan det ankom på den berörda medlemsstaten att göra den jämförelsen.(15)
33. Slutligen kritiserade kommissionen, i mål C-278/03, kommissionen mot Italien,(16) diskriminering i fråga om villkoren för tillträde till offentlig tjänst i Italien, i det fallet avseende anställning i det offentliga italienska skolväsendet. Beträffande rekrytering på grundval av fasta förteckningar över godkända kandidater hade den italienska regeringen medgett att det förelåg en skillnad beträffande undervisningen i Italien respektive i andra medlemsstater. Den förklarade dock att särbehandlingen var berättigad eftersom undervisningen utomlands grundat sig på texter eller program eller haft ett innehåll som skilde sig från vad som föreskrivs i Italien och inte uppfyllde det villkor om en ”särskild” karaktär som uppställs i den italienska lagen för rätt till tilläggspoäng vid rekryteringsförfarandet.(17)
34. Domstolen konstaterade att ”ett absolut hinder mot att beakta erfarenhet som förvärvats genom undervisning i andra medlemsstater inte kan vara berättigat om det motiveras utifrån skillnader i undervisningsprogrammen i nämnda stater. Det kan nämligen inte förnekas att specifik undervisningserfarenhet såsom den som krävs enligt de italienska bestämmelserna … även kan förvärvas i andra medlemsstater.”(18)
35. Jag ser inget skäl till att samma synsätt inte skulle gälla Italiens absoluta vägran här att beakta erfarenhet som förvärvats av en person som arbetat inom offentlig sektor i en annan medlemsstat, vilken inte har kvalificerat sig för arbete inom denna sektor genom ett allmänt uttagningsprov.
36. Följden är givetvis att en medlemsstat som kan påvisa en faktisk väsentlig skillnad mellan till synes likvärdig erfarenhet som förvärvats inom den offentliga sektorn i en annan medlemsstat – antingen därför att den berörda personen inte var direkt anställd inom den sektorn, eller inte hade genomgått ett allmänt uttagningsprov, eller av något annat skäl – skulle ha rätt att i proportion till den omständigheten ta mindre hänsyn till denna erfarenhet för att fastställa lön, tjänstegrad eller möjligheterna till befordran.(19)
37. Italien tycks dock inte dela denna uppfattning. Någon annan motivering har inte heller förts fram.
38. Följaktligen drar jag slutsatsen att kommissionens yrkande i förevarande mål om fördragsbrott skall bifallas.
Artikel 10 EG
39. Av fast rättspraxis följer att det i mål om fördragsbrott enligt artikel 226 EG ankommer på kommissionen att förse domstolen med de uppgifter som den behöver för att kunna kontrollera om fördragsbrott föreligger, och att det likaså ankommer på medlemsstaten, enligt artikel 10 EG, att underlätta för kommissionen att fullgöra denna uppgift. Dessa uppgifter består särskilt, enligt artikel 211 EG, i att övervaka tillämpningen av bestämmelserna i EG-fördraget och de bestämmelser som institutionerna antagit med stöd därav. De upplysningar som medlemsstaterna således är skyldiga att ge kommissionen skall vara klara och precisa. Det skall av dessa tydligt framgå vilka lagar och andra författningar som medlemsstaten har antagit för att uppfylla de skyldigheter som följer av gemenskapsrätten. Kommissionen kan i avsaknad av sådana upplysningar inte kontrollera om medlemsstaten verkligen har genomfört direktivet fullt ut. Om en medlemsstat har underlåtit att uppfylla denna skyldighet, oberoende av om det skett genom att den inte har ingett några upplysningar överhuvudtaget eller genom att den inte har ingett tillräckligt klara och precisa upplysningar, kan detta i sig vara skäl nog för att inleda ett sådant förfarande om fördragsbrott som avses i artikel 226 EG.(20)
40. Jag har tidigare i detta förslag till avgörande beskrivit hur den (i stort sett helt ensidiga) korrespondensen mellan kommissionen och Italien som lett fram till förevarande förfarande utvecklats och det påföljande agerandet under förevarande förfarande vid domstolen.(21) Det är svårt att föreställa sig omständigheter under vilka bristen på lämpligt samarbete från en medlemsstats sida kan manifesteras tydligare. Jag finner därför att kommissionen har rätt till en fastställelse av att artikel 10 EG åsidosatts.(22)
Förslag till avgörande
41. Jag föreslår därför att domstolen skall
1) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 39 EG och artikel 7.1 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen genom att inte beakta yrkeserfarenhet och tjänstgöringstid som förvärvats av en person när denne arbetat inom offentlig sektor i en annan medlemsstat och denne senare anställs inom offentlig sektor i Italien,
2) fastställa att Republiken Italien har underlåtit att fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 10 EG genom att inte samarbeta med kommissionen vare sig under det administrativa förfarandet eller förfarandet vid domstolen,
3) förplikta Republiken Italien att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)  –	Rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av den 15 oktober 1968 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen (EGT L 257, s. 2; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 33).
(3)  –	Dom av den 15 januari 1998 i mål C-15/96, Schöning-Kougebetopoulou (REG 1998, s. I-47), av den 12 mars 1998 i mål C-187/96, kommissionen mot Grekland (REG 1998, s. I-1095), och dom av den 30 november i mål C-195/98, Österreichischer Gewerkschaftsbund (REG 2000, s. I‑10497).
(4)  –	Kommissionen har hänvisat till de mål som citeras i fotnot 3 i detta förslag till avgörande.
(5)  –	Presidentdekret nr 18 av den 5 januari 1967; lagarna nr 153/1971 och nr 70/1975 av den 20 mars 1975, nr 232/1980 av den 22 maj 1980, nr 205/1985 och nr 286/2003 av den 23 oktober 2003; lagdekret nr 300 av den 30 juli 1999 och nr 165 av den 30 mars 2001; uttalande från Consiglio di Stato nr 651/78 av den 20 februari 1980; dom från Consiglio di Stato nr 411 av den 22 april 1980 och dom från Corte di Cassazione nr 5716 av den 12 juni 1990.
(6)  –	Presidentdekreten nr 370/1970 av den 19 juni 1970, nr 1092/1973 av den 29 december 1973, nr 417/1974 av den 31 maj 1974 och nr 133/1988 av den 11 mars 1988, samt det nationella kollektivavtalet av den 24 juli 2003.
(7)  –	Domarna nr 233/1988 av den 24 februari 1988 och nr 973/1988 av den 11 oktober 1988, båda från Corte Costituzionale.
(8)  –	Lagdekreten nr 297 av den 16 april 1994 och nr 97 av den 7 april 2004.
(9)  –	De fallen gällde två tyska medborgare som hade undervisat i offentliga skolor i Tyskland, en italiensk medborgare som hade undervisat i en offentlig skola i Frankrike enligt ett avtal med COASCIT, en grekisk medborgare som hade undervisat i en offentlig skola i Grekland, en italiensk läkare som hade arbetat på ett offentligt sjukhus i Tyskland och i Frankrike och en italiensk medborgare som hade undervisat på ett universitet och en offentlig skola i Frankrike.
(10)  –	Lag nr 143/2004 av den 4 juni 2004 eller möjligen lagdekret nr 97/2004 av den 7 april 2004.
(11)  –	Dom av den 23 maj 1996 i mål C-237/94, O’Flynn (REG 1996, s. I-2617), punkterna 17, 19 och 20.
(12)  –	Se ovan fotnot 3.
(13)  – Punkt 48.
(14)  –	Se ovan fotnot 3.
(15)  –	Punkt 22. Se även punkt 27 i förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo, med hänvisning till punkt 30 i generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i mål C-419/92, Scholz (REG 1994, s. I-505): ”Vad beträffar svårigheten att jämföra det system enligt vilket tjänsterna har fullgjorts utomlands med det system enligt vilket motsvarande eller jämförbara tjänster fullgörs i Grekland, rör det sig om ett praktiskt problem som inte kan påverka tillämpningen av principen enligt vilken medborgarna inom gemenskapen i sin anställning inte får diskrimineras på grund av nationalitet. Varje tvivel om överensstämmelsen mellan det ena eller det andra systemet kan enkelt undanröjas med hjälp av intyg som utfärdas av arbetsgivaren eller de berörda konsulaten.”
(16)  –	Dom av den 13 maj 2005 (REG 2005, s. I-3747).
(17)  –	Punkt 12 i domen.
(18)  –	Punkt 18. Domstolen slog fast att Italien hade underlåtit att uppfylla sina förpliktelser enligt artikel 39 genom att vid gemenskapsmedborgares deltagande i uttagningsförfaranden för rekrytering av undervisningspersonal till dessa skolor inte beakta undervisningserfarenhet som dessa medborgare hade förvärvat i andra medlemsstater, eller åtminstone inte beakta denna på samma sätt som erfarenhet som förvärvats i landet.
(19)  –	Generaladvokaten Jacobs framförde samma åsikt i punkt 25 i förslaget till avgörande i målet Scholz (ovan fotnot 15).
(20)  –	Dom av den 16 juni 2005 i mål C-456/03, kommissionen mot Italien (REG 2005, s. I-5335), punkterna 26 och 27 och där citerad rättspraxis.
(21)  –	Se punkterna 6–11. Domstolen har konstaterat att det utgör ett särskilt allvarligt åsidosättande av artikel 10 EG om en medlemsstat vid domstolen fortfarande inte samarbetar: dom av den 22 september 1988 i mål 272/86, kommissionen mot Grekland (REG 1988, s. 4875), punkt 31.
(22)  –	Kommissionen har faktiskt varken begärt en separat fastställelse av att artikel 10 EG har åsidosatts eller i utformningen av den fastställelse som begärts inbegripit uppgifter om det agerande som detta åsidosättande anses bestå i. Även om det kan förefalla önskvärt, är det dock inte nödvändigt att kommissionen gör detta: se dom av den 12 juli 1990 i mål C-35/88, kommissionen mot Grekland (REG 1990, s. I-3125), där domstolen meddelade ett avgörande på grundval av artikel 5 i EEG-fördraget (i dess dåvarande lydelse) trots en liknande ofullständighet i kommissionens ansökan (se punkterna 56–58 i generaladvokaten Mischos förslag till avgörande) och, på liknande sätt, dom av den 13 december 1991 i mål C-33/90, kommissionen mot Italien (REG 1991, s. I-5987) (se punkt 26 i generaladvokaten Darmons förslag till avgörande).