Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 29 januari 2026(1)
Mål C‑98/24 [Koda](i)
ytterligare deltagare i rättegången:
A.K.,
R.K.,
R.F. von K.-K,
L.P.
(begäran om förhandsavgörande från Obvodní soud pro Prahu 1 (Distriktsdomstol 1 i Prag, Republiken Tjeckien))
” Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) nr 650/2012 – Begreppet förordnande om kvarlåtenskap – Arvsavtal – Bindande verkningar av arvsavtal – Arvlöshetsförklaring – Kapaciteten hos den person som upprättar förordnandet – Tillämplig lag – Ändring av tillämplig lag – Övergångsbestämmelser ”
1.        Förevarande begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av förordning nr 650/2012.(2) Den handlar om att avgöra vilka arvtagarna är till en person som vid olika tillfällen, före och efter den dag då förordningen blev tillämplig, förordnade om sin kvarlåtenskap.
2.        Begäran om förhandsavgörande har getts in av en notarie i Tjeckien som, enligt egen uppgift,(3) framställer den i egenskap av skiftesman som förordnats av en domstol med behörighet i arvsfrågor.
I.      Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt: Förordning nr 650/2012
3.        I artikel 3 (”Definitioner”) föreskrivs följande i punkt 1:
”I denna förordning avses med:
b)      arvsavtal: ett avtal, inbegripet inbördes testamenten, som med eller utan motprestation beviljar, ändrar eller återkallar rätt till framtida kvarlåtenskap för en eller flera parter i avtalet,
c)      gemensamt testamente: testamente som upprättas av två eller flera personer i en enda handling,
d)      förordnande om kvarlåtenskap: testamente, gemensamt testamente eller ett arvsavtal,
…”
4.        I artikel 3 (”Definitioner”) har punkt 2 följande lydelse:
”I denna förordning avses med ’domstol’ alla rättsliga myndigheter och alla andra myndigheter och rättstillämpare som har behörighet i arvsfrågor och som utövar rättsliga funktioner eller agerar genom delegering från en rättslig myndighet eller agerar under kontroll av en rättslig myndighet, under förutsättning att sådana andra myndigheter och rättstillämpare garanterar opartiskhet och samtliga parters rätt att bli hörda och under förutsättning att deras beslut enligt lagen i den medlemsstat där de är verksamma
a)      kan bli föremål för överklagande eller förnyad prövning vid en rättslig myndighet och
b)      har liknande giltighet och verkan som ett beslut av en rättslig myndighet i samma fråga.
…”
5.        I artikel 21 (”Allmän regel”) har punkt 1 följande lydelse:
”Om inte annat anges i denna förordning ska den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet vara lagen i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död.”
6.        I artikel 22 (”Lagval”) föreskrivs följande i punkt 1:
”En person får låta rätten till sitt arv i dess helhet styras av lagen i den stat där personen är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död
…”
7.        Artikel 25 (”Arvsavtal”) har följande lydelse:
”…
2.      Arvsavtal efter flera avlidna ska kunna tas upp endast om de kan tas upp enligt alla de lagar som enligt denna förordning skulle ha reglerat arv efter samtliga inblandade personer om dessa avlidit samma dag som avtalet ingicks.
Ett avtal om arv efter en avliden [vilket] enligt prövning enligt punkt 1 kan tas upp ska, vad gäller dess materiella giltighet och dess bindande verkningar parterna emellan, inbegripet villkoren för dess upphävande, regleras av den lag i punkt 1 till vilken det har närmast anknytning.
3.      Utan hinder av punkterna 1 och 2 får parterna välja att arvsavtalet efter en avliden, vad gäller prövningen av frågan om huruvida det kan tas upp, dess materiella giltighet och dess bindande verkningar parterna emellan, inbegripet villkoren för dess upphävande, ska regleras av den lag som den person eller en av de personer vilkas kvarlåtenskap berörs kunde ha valt i enlighet med artikel 22 på de däri fastställda villkoren.”
8.        Artikel 26 (”Materiell giltighet för förordnanden om kvarlåtenskap”) har följande lydelse:
”1.      Vid tillämpningen av artiklarna 24 och 25 ska följande hänföra sig till den materiella giltigheten:
a)      Kapaciteten hos den person som upprättar förordnandet om kvarlåtenskap att upprätta ett sådant förordnande.
b)      De särskilda skäl som förhindrar den person som upprättar förordnandet att gynna vissa personer eller som förhindrar en person att motta arvsegendom från den person som upprättar förordnandet.
…
2.      Om en person har kapacitet att upprätta ett förordnande om kvarlåtenskap i enlighet med den lag som är tillämplig i enlighet med artikel 24 eller artikel 25, ska en senare ändring av den tillämpliga lagen inte påverka dennes kapacitet att ändra eller återkalla ett sådant förordnande.”
9.        I artikel 83 (”Övergångsbestämmelser”) föreskrivs följande:
”1.      Denna förordning ska vara tillämplig på arv efter personer som avlidit på eller efter den 17 augusti 2015.
…
3.      Ett förordnande om kvarlåtenskap som gjordes före den 17 augusti 2015 ska vara godtagbart och giltigt i sak och till formen, om det uppfyller villkoren i kapitel III eller om det är godtagbart och giltigt i sak och till formen vid tillämpningen av den internationella privaträtt som var gällande då förordnandet gjordes, i den stat där den avlidne hade sin hemvist eller i någon eller några av de stater där han var medborgare eller i den medlemsstat där den myndighet som handlägger arvet är belägen.
4.      Om ett förordnande om kvarlåtenskap gjordes före den 17 augusti 2015 i enlighet med den lag som den avlidne kunde ha valt i enlighet med denna förordning ska den lagen anses ha valts som den lag som är tillämplig på arvet.”
10.      Artikel 84 (”Ikraftträdande”) har följande lydelse:
”Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
Den ska tillämpas från och med den 17 augusti 2015, med undantag för artiklarna 77 och 78, som ska tillämpas från och med den 16 november 2014, och artiklarna 79, 80 och 81, som ska tillämpas från och med den 5 juli 2012.”
B.      Tjeckisk rätt
11.      En notaries behörighet att agera som skiftesman i arvsmål regleras i Zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních.(4) I synnerhet är 100–105, 113, 123, 138, 168–170 och 185 §§ relevanta.
12.      Enligt Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník(5), är ett förordnande om kvarlåtenskap i begreppets snävare bemärkelse ett arvsavtal om kvarlåtenskap, ett testamente eller en kodicill (1491 §). Ett gemensamt testamente är uttryckligen uteslutet (1496 §).
II.    Bakgrund, målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
13.      L.K., som är arvlåtare i förevarande mål, hade vid tidpunkten för sin död hemvist i Republiken Tjeckien. Han avled den 24 augusti 2022.
14.      L.K. hade vid sin död dubbelt medborgarskap, tyskt och tjeckiskt, och var änkling.(6) Han hade två döttrar (E.D. och N.K.) och tre barnbarn (A.K., R.K. och R.F. von K.-K.), vilka är barn till N.K.
15.      Enligt de uppgifter som föreligger i målet hade L.K. upprättat följande förordnanden om sin kvarlåtenskap:
–        Den 2 november 1999 hade han inför en tysk notarie tillsammans med sin hustru upprättat ett ”gemeinschaftliches Testament”(7) i enlighet med den tyska civillagen (nedan kallad BGB).(8) Denna form av testamente brukar kallas ”Berlin-testamente”. Testamentet av den 2 november 1999 ändrades delvis genom en gemensam förklaring av makarna som gjordes den 8 februari 2001 inför samma notarie.
–        Den 23 juni 2015 upprättade han en arvlöshetsförklaring (notariehandling) inför en notarie i Republiken Tjeckien.(9)
–        Den 20 december 2017 upprättade han ett testamente inför en annan notarie i Tjeckien, i vilket han utsåg L.P. till arvtagare. Detta (nya) testamente innehöll ett lagval, i den mening som avses i
artikel 22.1 i förordning nr 650/2012, där det angavs att tjeckisk rätt skulle tillämpas på arvet.
16.      Efter att arvsförfarandet hade inletts hävdade den advokat som företrädde N.K. (en av döttrarna till L.K.) och A.K., R.K. och R.F. von K.-K. (barnbarn till L.K.) att det testamente som arvlåtaren och hans hustru hade upprättat den 2 november 1999 var ett giltigt gemensamt förordnande om deras yttersta vilja, vilket gjorts i enlighet med tysk rätt.(10)
17.      Obvodní soud pro Prahu 1 (Distriktsdomstol
1 i Prag, Tjeckien) slog i beslut nr 37 D 227/2022–118 fast följande:
–        De tjeckiska domstolarna var behöriga att fatta beslut om arvet enligt artikel 4 i förordning nr 650/2012.
–        Enligt artikel 22.1 i förordning nr 650/2012 var det tjeckisk lag som skulle reglera arvet i dess helhet.
–        Arvsförfarandet skulle fortsätta endast med deltagande av L.P., i hennes egenskap av ensam arvtagare efter arvlåtaren, i enlighet med det testamente som upprättats den 20 december 2017.
18.      N.K. (dotter till arvlåtaren) och A.K., R.K. och R.F. von K.-K. (barnbarn till arvlåtaren) överklagade beslut 37 D 227/2022–118.
19.      Městský soud v Praze (Stadsdomstolen i Prag, Republiken Tjeckien) fastställde det överklagande beslutet vad gäller uteslutningen av N.K (arvlåtarens dotter) från arvsförfarandet, men upphävde det i övrigt och återförvisade målet till domstolen i första instans för förnyad prövning med följande motivering:
–        I artikel 26.2 i förordning nr 650/2012, föreskrivs att om en person har kapacitet att upprätta ett förordnande om kvarlåtenskap i enlighet med den lag som är tillämplig i enlighet med artikel 24 eller artikel 25, ska en senare ändring av den tillämpliga lagen inte påverka dennes kapacitet att ändra eller återkalla ett sådant förordnande.
–        Det innebär att L.K:s kapacitet (rättsliga möjlighet) att ändra eller återkalla den del av ”Berlin-testamentet” genom vilken arvlåtaren angav barnbarnen som arvtagare efter honom (för det fall att hans hustru skulle avlida tidigare) styrs således med nödvändighet av tysk lag, som de hade ”valt” skulle tillämpas på arvet i dess helhet enligt artikel 83.4 i förordning nr 650/2012.
–        Om testatorn hade kapacitet att upprätta ett gemensamt testamente enligt tysk lag, så hade han också rätt att vid varje senare tidpunkt ändra eller återkalla testamentet i enlighet med tysk lag. Den rätten får utövas oberoende av vad som föreskrivs i den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet vid tidpunkten för ändringen eller återkallandet, det vill säga oberoende av den tjeckiska lag som testatorn senare valt.
–        Den omständigheten att det enligt tjeckisk lag inte var förbjudet att återkalla ett förordnande om vem som skulle ärva enligt ”Berlin-testamentet” och att denna lag dessutom möjliggjorde ett sådant återkallande utan några inskränkningar, påverkar inte frågan om tillämpligheten av tysk lag (på ändring eller återkallande av testamentet).
–        Följaktligen skulle domstolen i första instans (efter utredning om innehållet i bestämmelserna i tysk lag) fastställa huruvida (och i förekommande fall på vilka villkor) det enligt tysk lag är möjligt att utesluta verkan av den del av makarnas gemensamma testamente som innehöll förordnandet om att barnbarnen A.K., R.K. och R.F. von K.-K. skulle ärva honom.
–        Först när denna fråga har avgjorts kan det prövas huruvida testatorns senare förordnanden (arvslöshetsförklaringen av den 23 juni 2015 och testamentet av den 20 december 2017) gör det möjligt att avgöra målet mellan den arvtagare som utsetts i testamentet av den 20 december 2017 och L.K:s barnbarn.
20.      Mot bakgrund av detta hänskjuter den notarie som förordnats till skiftesman av Obvodní soud pro Prahu 1 (Distriktsdomstol 1 i Prag), följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ska artikel 83.3 och 83.4 i förordning nr 650/2012, jämförd med artikel 3.1 d i förordning nr 650/2012, tolkas så, att begreppet förordnande om kvarlåtenskap även omfattar en arvlöshetsförklaring?
2)      För det fall att den första frågan besvaras jakande: Ska artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 tolkas så, att om arvlåtaren före den 17 augusti 2015 gjorde flera skriftliga förordnanden om kvarlåtenskap som var förenliga med lagen i ett land som arvlåtaren kunde ha valt i enlighet med förordning nr 650/2012, är den lag som anses ha valts som tillämplig lag på arvet, den lag enligt vilken arvlåtaren före den 17 augusti 2015 gjorde sitt sista förordnande om kvarlåtenskap?
3)      Ska artikel 26.2 i förordning nr 650/2012 tolkas så, att om arvlåtaren var begränsad i sin kapacitet att upprätta ett förordnande om kvarlåtenskap med hänsyn till det förordnande som gjordes före den 17 augusti 2015 enligt den lag som styrde arvet efter honom i dess helhet, och om villkoren för att kunna utöva kapaciteten att göra förordnanden har ändrats till följd av en senare ändring av denna lag, är arvlåtaren då fortfarande begränsad i sin kapacitet att upprätta ett förordnande enligt den lag som skulle ha varit tillämplig på arvet efter arvlåtaren i händelse av hans död den dag då arvsavtalet ingicks, oberoende av att arvlåtaren enligt den lag som ska styra arvet efter honom i dess helhet i händelse av hans död hade rätt att upphäva (återkalla eller ändra) arvsavtalet?”
III. Förfarandet vid EU-domstolen
21.      Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 6 februari 2024.
22.      Skriftliga yttranden har inkommit från L.P. och, gemensamt, från A.K., R.K. och R.F. von K.-K., samt från den tjeckiska regeringen, den polska regeringen och kommissionen.
23.      Domstolen begärde klargöranden från den tjeckiska regeringen om vissa aspekter av det regelverk som gäller för en notarie som agerar som skiftesman i ett arvsförfarande. Den tjeckiska regeringens svar inkom den 10 oktober 2025.
24.      Vid förhandlingen den 20 november 2025 medverkade L.P. och, gemensamt, A.K., R.K. och R.F. von K.-K., samt den tjeckiska regeringen, den tyska regeringen och kommissionen.
IV.    Bedömning
A.      Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
25.      I det förfarande som inletts i Tjeckien avseende arvet efter L.K. är det den notarie som förordnats till skiftesman som ska fastställa vilka som är den avlidnes arvtagare.
26.      I princip finns det inget som hindrar att en notarie, när denne agerar på uppdrag av eller under överinseende av en domstol, kan betraktas som en ”domstol” i den mening som avses i artikel 3.2 i förordning nr 650/2012.
27.      Den omständighet att villkoren i artikel 3.2 i förordning nr 650/2012 är uppfyllda är emellertid inte i sig tillräckligt för att notarien ska kunna begära ett förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF.(11)
28.      Begreppet domstol i artikel 267 FEUF förutsätter att det görs en självständig bedömning av ett antal faktorer, såsom huruvida organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning.(12)
29.      I det skriftliga skedet av förfarandet vid EU-domstolen framfördes inga formella invändningar mot att denna begäran om förhandsavgörande kunde tas upp till sakprövning.(13) Den notarie som hade hänskjutit begäran förklarade i förväg att han enligt egen uppfattning var behörig att göra det.(14)
30.      I det muntliga skedet av målet om förhandsavgörande har däremot en diskussion förts om denna fråga, mot bakgrund av praxis från EU-domstolen, å ena sidan, och från Ústavní soud (Författningsdomstolen, Republiken Tjeckien)
(nedan kallad författningsdomstolen), å den andra.
1.      EU-domstolens praxis
31.      I domen Kommissionen/Tjeckien, som meddelades i ett överträdelseförfarande avseende åsidosättande av artikel 49 FEUF,(15) granskade domstolen de uppgifter som notarier utför i Republiken Tjeckien.
32.      Bland annat undersökte domstolen ingående notariernas befogenheter i arvsförfaranden och skälen till att dessa är baserade på samtycke.(16)
33.      Som ett resultat av denna prövning slog domstolen fast att dessa befogenheter inte kunde anses utgöra ett direkt och specifikt uttryck för offentlig myndighetsutövning.(17)
34.      Jag vill redan nu påpeka att detta uttalande i sig skulle räcka för att avgöra frågan huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning. Om den notarie som medverkar i detta arvsförfarande inte bedriver myndighetsutövning, kan han knappast betecknas som en domstol, vilken per definition medverkar i myndighetsutövningen.
2.      Författningsdomstolens ståndpunkt
35.      Vad gäller författningsdomstolen har den nekat ”prövningsorgan som inte utgörs av rättsliga instanser” (notarier som agerar som skiftesmän i arvsförfaranden) rätten att hänskjuta frågor om grundlagsenlighet enligt artikel 95.2 i Republiken Tjeckiens författning.(18)
36.      I sitt beslut av den 17 september 2025 (punkt 9) betonar den tjeckiska författningsdomstolen de grundläggande skillnaderna mellan det rättsliga skydd som ges av ”domstolar” och det som ges av ”andra personer”, såsom skiftesmän.
37.      Enligt författningsdomstolen ”… saknar notarier de väsentliga egenskaper som tillskrivs domstolar. Notarier åtnjuter inte samma höga grad av oavhängighet som domstolar, de kan avsättas av justitieministern och omfattas inte av samma omfattande oförenlighet med andra funktioner som domare gör, särskilt i förhållande till de andra statsmakterna.”(19)
38.      I diskussionen om upptagandet till sakprövning som fördes under förhandlingen hävdade alla som deltog, utom kommissionen, att författningsdomstolens dom inte är relevant för att bedöma om kraven för att anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF är uppfyllda.
39.      Jag instämmer dock med kommissionen i att författningsdomstolens dom, även om den har meddelats i ett annat sammanhang, klargör det tillämpliga regelverket på notarier som agerar i egenskap av skiftesmän i arvsförfaranden.
3.      Bedömning
40.      Av de skäl som jag kommer att redogöra för nedan anser jag att inte bara de garantier,  utan även de beslutsbefogenheter som det tjeckiska rättssystemet tillerkänner notarier som agerar som skiftesmän, skiljer sig väsentligt från dem som kännetecknar en domares ”rättsliga funktion”.
a)      Garantier
41.      När det gäller de garantier för oavhängighet och oavsättlighet som notarier erbjuder, uppgav den tjeckiska regeringen att förordnandet av en skiftesman som ansvarar för ett arvsförfarande sker enligt en förutbestämd tidsplan och enligt förutbestämda kriterier, vilket garanterar en rättvis och förutsägbar fördelning av ärendena.(20)
42.      När det gäller författningsdomstolens dom hävdade den tjeckiska regeringen vid förhandlingen att garantierna för en domstols oavhängighet och oavsättlighet tolkas striktare i nationell författningsrätt än vad som krävs enligt artikel 267 FEUF. Däremot uppgav den att notarier åtnjuter garantier för oavhängighet och oavsättlighet som i allt väsentligt är jämförbara med domares. Diskussionen inriktades särskilt på justitieministerns befogenheter att avsätta domare och notarier, vilka uppgavs vara strikt begränsade till undantagsfall som fastställts i lag.(21)
43.      I sin dom betonar dock författningsdomstolen att ministern kan besluta om återkallande av notariens mandat och att denne inte åtnjuter samma grad av oavhängighet som domstolarna, just för att notariesystemet ska skiljas från det system som gäller för domstolarna.(22)
44.      Utöver detta måste det göras åtskillnad på befogenheterna att återkalla (av ministern) notariers mandat i allmänhet och de fall då (den behöriga domstolen) återkallar befogenheterna för den notarie som förordnats till skiftesman i ett konkret arvsförfarande.
45.      Vad gäller det senare har den tjeckiska regeringen, som svar på en fråga från EU-domstolen, förklarat att den domstol som är behörig i arvsförfaranden behåller rätten att återkalla befogenheterna för den förordnade notarien ”på grund av
försummelse”(23) i tjänsten. En sådan försummelse ”kan bland annat föreligga när det finns en risk för att ärendet inte kommer att avgöras inom rimlig tid”.(24)
46.      Denna grund för återkallelse, som återfinns i den tjeckiska lagen nr 292/2013(25) bekräftar att notarien, i egenskap av skiftesman, inte har samma ställning som en domstol när det gäller oavsättlighet.
47.      Under dessa omständigheter åtnjuter notarier som agerar i egenskap av skiftesmän i arvsförfaranden i Republiken Tjeckien inte samma garantier för oavhängighet och oavsättlighet som normalt tillerkänns en domare. I 104 § 1 i lag nr 292/2013 bekräftas att skiftesmän står under ledning och överinseende av den behöriga domstolen, som fortfarande är ”huvudansvarig” för förfarandet.
b)      Beslutsbefogenheter i tvister
48.      När det gäller notariers beslutsbefogenheter i arvsfrågor måste det göras åtskillnad på två situationer:
–        När tvisten endast gäller den rättsliga bedömningen (och de faktiska omständigheterna inte är omtvistade) är det notariens uppgift att avgöra denna ”rättsfråga”.
–        När tvisten även gäller faktiska omständigheter som är omtvistade mellan parterna saknar notarien behörighet att avgöra tvisten och måste uppmana parterna att vända sig till behörig domstol.
49.      Att beslutsbefogenheterna skiljer sig åt beroende på om det rör sig om sakfrågor eller rättsfrågor är enligt min mening ytterligare ett tecken på att notarien, i egenskap av skiftesman, har en mer begränsad prövnings- och beslutsbefogenhet än vad som i allmänhet är fallet för en riktig domare.
50.      Trots att den tjeckiska regeringen är av motsatt uppfattning har jag därför svårt att se att EU-domstolens slutsatser i domen kommissionen/Tjeckien inte skulle vara relevanta, det vill säga att notariens behörighet uteslutande är baserad på samtycke.
51.      Även om det stämmer att prövningen i det målet gjordes i syfte att bedöma en eventuell överträdelse av artikel 49 FEUF, är domstolens uttalande relevant för att utesluta att det utövas en ”dömande verksamhet” enligt artikel 267 FEUF.
52.      Domstolen slog där fast att ”när det hänskjutande organet inte har att avgöra någon tvist kan det nämligen inte anses utöva dömande verksamhet, även om det uppfyller övriga villkor i EU‑domstolens praxis”.(26)
c)      Förslag till avgörande i denna del
53.      Sammanfattningsvis anser jag att en notarie som agerar i egenskap av skiftesman i ett arvsförfarande inte kan anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF.
54.      Den lösning som jag föreslår förhindrar inte att den möjlighet att begära förhandsavgörande som föreskrivs i artikel 267 FEUF blir effektiv eller att unionsrätten tolkas enhetligt på det sätt som avses i denna bestämmelse.
55.      Uppnåendet av dessa mål säkerställs under alla förhållanden genom den omständigheten att det är möjligt att vid domstol överklaga beslut som fattats av en notarie som, även om denne kan ha ställning som ”domstol” enligt förordning nr 650/2012, inte uppfyller villkoren för att samtidigt anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF.(27) Inom ramen för sådana mål om överklagande kan de efterföljande instanserna vända sig till EU-domstolen för att få unionsrätten tolkad.
56.      Mot bakgrund av det ovan anförda anser jag att begäran om förhandsavgörande ska avvisas. För det fall domstolen inte delar denna uppfattning kommer jag emellertid att föreslå ett svar på de frågor som ställts till den.
B.      Bedömning i sak
57.      Det måste först och främst fastställas om testatorn, som år 1999 hade upprättat ett arvsavtal enligt tysk rätt, senare kunde frångå innehållet i detta avtal, till nackdel för de personer (sina barnbarn) som angavs som arvtagare
enligt avtalet.
58.      Testatorns senare agerande, till nackdel för dem som han hade utsett till arvtagare år 1999, tog sig uttryck i en förklaring om att dessa skulle göras arvlösa (år 2015). Därefter upprättade testatorn ett nytt testamente (år 2017) där han utsåg en person utanför familjekretsen till ensam arvtagare.
59.      Den första tolkningsfrågan gäller huruvida förordning nr 650/2012 är tillämplig på förklaringar varigenom
L.K:s vilja att utesluta vissa arvingar från hans arv uttrycks.
60.      Om svaret på den första frågan är jakande, vill det hänskjutande organet även veta följande:
–        Vilken lag som är tillämplig på L.K:s arv i dess helhet. Den hänskjutande domstolen är osäker på hur denna lag ska identifieras när de på varandra följande förordnandena om kvarlåtenskapen gjordes före den dag då förordning nr 650/2012 blev tillämplig fullt ut  och regleras av olika rättsordningar.
–        Vilken betydelse för utgången av målet den regel har som innebär att om en person har kapacitet att förordna om sin kvarlåtenskap enligt den lag som är tillämplig vid tidpunkten för förordnandet, påverkar en senare ändring av den tillämpliga lagen inte hans eller hennes rätt att återkalla eller ändra förordnandet.
1.      Regelverk
61.      Innan jag behandlar dessa frågor anser jag det lämpligt att påminna om vissa aspekter av det regelverk som fastställs i förordning nr 650/2012 för arvsärenden med gränsöverskridande verkan.
a)      Fastställande av vilken lag som är tillämplig på förordnanden om kvarlåtenskap
62.      Enligt förordning nr 650/2012 kan olika lagar vara tillämpliga på a) arv efter en person och b) ett förordnande om kvarlåtenskap (eller snarare vissa aspekter av ett sådant förordnande) som gjorts av samma person.
63.       I förordning nr 650/2012 föreskrivs som allmän regel att en enda lag ska tillämpas på arvet i dess helhet. I förordningen anges härvid lagen i den stat där den avlidne hade hemvist vid sin död.(28) Alternativt
kan arvlåtaren låta rätten till sitt arv styras av lagen i den stat där han är medborgare vid tidpunkten för sitt val eller vid sin död.(29)
64.      För att säkerställa rättssäkerhet för personer som i förväg vill planera sina arvsrättsliga förhållanden(30), ska den lag som reglerar tillåtligheten och den materiella giltigheten(31) av de olika förordnandena vara följande:
–        När det gäller ett förordnande om kvarlåtenskap som inte är ett arvsavtal ska det vara den lag som skulle ha varit tillämplig på arvet om arvlåtaren hade avlidit samma dag som förordnandet upprättades (”hypotetisk lag”)(32) eller, om han väljer det, lagen i den stat där han var medborgare när förordnandet upprättades.(33)
–        När det gäller arvsavtal skiljer sig reglerna åt beroende på om de avser arvet efter en person(34) eller flera personer.(35)
b)      Tillämpning i tiden av förordning nr 650/2012
65.      Enligt artikel 83.1 i förordning nr 650/2012 är den avgörande tidpunkten för dess tillämpning den dag då arvlåtaren avled.
66.      Av denna bestämmelse, jämförd med artikel 84, följer att förordning nr 650/2012 ska tillämpas i sin helhet på arv efter personer som avlidit på eller efter den 17 augusti 2015.
67.      I artikel 83.3 i förordning nr 650/2012 fastställs dock en övergångsordning för arv där ett förordnande om kvarlåtenskap har gjorts före den 17 augusti 2015.
68.      I artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 föreskrivs att om ett förordnande om kvarlåtenskap gjordes före den 17 augusti 2015 i enlighet med den lag som den avlidne kunde ha valt enligt denna förordning, ska den lagen anses ha valts som tillämplig lag på arvet i dess helhet.
2.      Den första tolkningsfrågan
69.      Den hänskjutande domstolen vill veta om artikel 83.3 och 83.4 i förordning nr 650/2012, jämförd med artikel 3.1 d i förordning nr 650/2012, ska tolkas så, att ”begreppet förordnande om kvarlåtenskap även omfattar en arvlöshetsförklaring”.
70.      Frågan är relevant i förevarande mål för att klargöra huruvida förklaringen av den 23 juni 2015, genom vilken L.K. gjorde sina barnbarn arvlösa, var ett förordnande om kvarlåtenskap.
71.      Ett jakande svar skulle innebära att denna förklaring omfattas av det materiella tillämpningsområdet för förordning nr 650/2012. Om så är fallet skulle detta förordnande om kvarlåtenskap, enligt artikel 83.3, vara godtagbart och giltigt i den mån det uppfyller de (formella och materiella) villkor som föreskrivs i lagvalsreglerna
–        i kapitel III i förordning nr 650/2012 eller
–        som gällde i den stat där arvlåtaren hade hemvist vid tidpunkten för arvlöshetsförklaringen, eller
–        som gällde i någon av de stater där arvlåtaren hade medborgarskap vid tidpunkten för förklaringen.
72.      Ett jakande svar skulle också möjliggöra en fiktion(36) som utgör en premiss vad gäller valet av tillämplig lag för arvet i dess helhet (och inte bara för arvlöshetsförklaringen), som fastställs i artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 som en övergångsbestämmelse. Det är denna andra aspekt som tycks intressera den hänskjutande domstolen. Vilken lag som är tillämplig avgör huruvida L.K. kan upphäva innehållet i arvsavtalet av den 2 november 1999 (och därmed göra sina barnbarn arvlösa).
73.      Såsom jag kommer att förklara i samband med den andra tolkningsfrågan anser jag att det, under omständigheterna i det aktuella målet, inte skulle vara nödvändigt att tillämpa övergångsbestämmelsen i artikel 83 i förordning nr 650/2012 för att fastställa vilken lag som ska tillämpas på arvet i dess helhet, eftersom arvlåtaren uttryckligen har valt denna lag i testamentet av den 20 december 2017. Då så är fallet, skulle det inte heller vara nödvändigt att undersöka räckvidden av begreppet ”förordnande om kvarlåtenskap” (och frågan huruvida det omfattar en arvlöshetsförklaring) i den övergångsbestämmelsen.
74.      Jag kommer dock att göra denna bedömning, för det fall domstolen skulle ha en annan uppfattning.
75.      Av samstämmighetsskäl bör begreppet förordnande om kvarlåtenskap tolkas på samma sätt överallt där det används i förordning nr 650/2012. För att säkerställa denna samstämmighet och för att uppnå en enhetlig tolkning av texten innehåller artikel 3 i förordning nr 650/2012 en rad definitioner.
76.      I artikel 3.1 d i förordning nr 650/2012 preciseras att uttrycket ”förordnande om kvarlåtenskap” omfattar ”testamente, gemensamt testamente eller ett arvsavtal”. Arvlöshetsförklaring nämns inte uttryckligen.
77.      Det måste trots detta klargöras huruvida en arvlöshetsförklaring omfattas av begreppet ”förordnande om kvarlåtenskap”, vilket förutsätter en tolkning av det sistnämnda begreppet. Eftersom det inte finns någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar, ska en självständig tolkning göras.(37)
78.      I princip innehåller artikel 3.1 i förordning nr 650/2012 en uttömmande uppräkning. En granskning av dess innehåll gör dock att begreppet som definieras i led d kan anses avse den formella, och inte den materiella, karaktären hos det berörda förordnandet om kvarlåtenskap (oavsett om det rör sig om ett testamente, ett gemensamt testamente eller ett arvsavtal).
79.      I artikel 3.1 i förordning nr 650/2012 ingår visserligen inte arvlöshetsförklaring, men inte heller – för att nämna några av de typiska förordnandena om kvarlåtenskap utifrån deras innehåll – utnämningen av en arvtagare eller legatarie.
80.      Jag anser att begreppet ”förordnande om kvarlåtenskap” ur denna materiella synvinkel bör tolkas i vid bemärkelse för att återspegla den breda tillämpningen av förordning nr 650/2012, som framgår av artikel 3.1 a och skäl 9(38) och som överensstämmer med själva målen med förordningen.(39)
81.      I överensstämmelse med detta instämmer jag med kommissionen i att begreppet testamente (som en kategori skild från ”gemensamt testamente” och ”arvsavtal”), även om det inte definieras som sådant i förordning nr 650/2012(40), omfattar alla ensidiga förklaringar genom vilka en person anger vad som ska hända med hans eller hennes tillgångar efter hans eller hennes död, vilket innebär att den legala arvsordningen inte (eller inte helt och hållet) ska tillämpas.
82.      En arvlöshetsförklaring omfattas av denna definition. Att det inte rör sig om en handling vars syfte är att överföra kvarlåtenskap, utan att beröva vissa personer deras arv, hindrar inte att den betecknas som ett förordnande om kvarlåtenskap. Huruvida arvlåtarens viljeförklaring att styra över sitt arv är av positiv eller negativ karaktär anser jag inte är avgörande, men däremot är det avgörande att hans viljeförklaring påverkar arvet.
83.      Så är fallet med en arvslöshetsförklaring. Uteslutandet av vissa personer som i princip skulle ha ärvt den avlidne innebär (om den är giltig) att dessa personer inte får del av arvet och att en ny arvsordning träder in.
84.      Mot bakgrund av detta kommer en arvlöshetsförklaring som gjorts på eller efter den 17 augusti 2015 att omfattas av de lagvalsregler som föreskrivs i kapitel III i förordning nr 650/2012. Artikel 83.3 och 83.4 i förordningen ska tillämpas om förklaringen har avgetts före den 17 augusti 2015 och den som avgett förklaringen avlider på eller efter den dagen.
3.      Den andra tolkningsfrågan
85.      Om svaret på den första frågan blir jakande (vilket jag föreslår), undrar den hänskjutande domstolen vilken lag som är tillämplig på arvet och efterfrågar därför en tolkning av artikel 83.4 i förordning nr 650/2012.
86.      Den hänskjutande domstolen hänvisar till fallet med en arvlåtare som före den 17 augusti 2015 gjorde flera förordnanden om kvarlåtenskap ”som var förenliga med lagen i ett land som arvlåtaren kunde ha valt i enlighet med förordning nr 650/2012”. Den vill veta om ”den lag som anses ha valts som tillämplig lag på arvet, [är] den lag enligt vilken arvlåtaren före den 17 augusti 2015 gjorde sitt sista förordnande om kvarlåtenskap”.
87.      Denna fråga bygger på två premisser som jag inte anser vara korrekta:
–        Såsom jag kommer att redogöra för senare, anser jag för det första att man inte bör utgå från den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet för att avgöra om L.K. kunde göra sina barnbarn arvlösa (eller upprätta ett testamente till förmån för en person utanför familjekretsen) genom att ensidigt upphäva eller ändra det tidigare arvsavtalet som han ingått med sin hustru.
–        För det andra anser jag att även om den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet skulle tillämpas, kan denna lag under omständigheterna i förevarande mål inte heller fastställas på det sätt som den hänskjutande domstolen föreslår. Enligt min mening regleras fastställandet av denna tillämpliga lag i förevarande fall inte av artikel 83.4 i förordning nr 650/2012, såsom den hänskjutande domstolen hävdar.
88.      Av begäran om förhandsavgörande framgår nämligen att arvlåtaren upprättade ett testamente inför notarie den 20 december 2017 och att han i detta valde lag enligt artikel 22 i förordning nr 650/2012(41), det vill säga en lag som ska reglera arvet i dess helhet.(42)
89.      Mot bakgrund av detta anser jag att om testatorn utnyttjar möjligheten att välja tillämplig lag (en möjlighet som erbjuds genom förordning nr 650/2012) när denna förordning, av tidsmässiga skäl, är fullt tillämplig, ska premissen
i artikel 83.4 inte tillämpas. Den lag som är tillämplig på arvet är helt enkelt den som testatorn har angett i sitt testamente efter den dag då förordning nr 650/2012 började tillämpas.
90.      Mitt förslag till avgörande i denna del bekräftas av övriga bestämmelser i förordning nr 650/2012.
91.      Enligt artikel 83.1 i förordning nr 650/2012 är förordningen tillämplig på arv efter personer som avlidit på eller efter den 17 augusti 2015. För att fastställa vilken lag som reglerar förordnanden om kvarlåtenskap som dessa personer gjort före den 17 augusti 2015(43) ska kapitel III i förordning nr 650/2012 tillämpas.
92.      Denna tillämpning av förordning nr 650/2012 åtföljs dock av vissa justeringar, som anges i artikel 83. Där föreskrivs en övergångsordning för att bedöma giltigheten av ett eventuellt lagval (punkt 2) före den 17 augusti 2015 eller tillåtligheten och giltigheten av förordnanden om kvarlåtenskap (punkt 3) som gjorts före den 17 augusti 2015.
93.      Såsom jag påpekat i ett annat sammanhang(44) är syftet med denna övergångsordning att skydda sådana handlingar från lagändringar som sker efter den tidpunkt då arvlåtaren förordnade om sin kvarlåtenskap, om han avled efter det att förordning nr 650/2012 trädde i kraft. På så sätt försöker man bevara arvlåtarens vilja och respektera de legitima förväntningar som skapats genom hans eller hennes arvsplanering.
94.      I artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 föreskrivs att om ett förordnande om kvarlåtenskap före den 17 augusti 2015 gjordes ”i enlighet med den lag som den avlidne kunde ha valt i enlighet med denna förordning ska den lagen anses ha valts som den lag som är tillämplig på arvet”.
95.      En sådan premiss har samma verkan som ett lagval enligt förordning nr 650/2012, vilket när allt kommer omkring är detsamma som att ange den lag som är tillämplig på arvet i dess helhet.(45) Premissen utgår från att arvlåtaren, som avled på eller efter den 17 augusti 2015, tidigare hade upprättat ett testamente i enlighet med lagen i den stat där han var medborgare(46)och gör denna lag till styrande för hela arvet.
96.      Enligt min mening finns det två argument som förklarar införandet av denna premiss:
–        Dels utesluter den att lagen i den stat där arvlåtaren senast hade hemvist(47) tillämpas på de aspekter som denne inte har förordnat om. I praktiken bidrar detta till att undvika att flera lagar reglerar ett arv,(48) vilket underlättar arvsförfarandet.
–        Dels tyder en systematisk tolkning av artikel 83.4, jämförd med punkterna 2 och 3 i samma artikel i förordning nr 650/2012, på att den utformades med beaktande av den rättsliga situationen i fråga om gränsöverskridande arv i medlemsstaterna före antagandet av förordningen.
97.      Innan förordning nr 650/2012 antogs använde de flesta medlemsstaternas rättssystem arvlåtarens medborgarskap som anknytningsmoment för lagvalsregeln i arvsärenden.(49) Det var därför mycket sannolikt att en person när han förordnade om sin kvarlåtenskap, i enlighet med lagen i den stat där han var medborgare, trodde att denna lag reglerade alla aspekter av hans eller hennes arv.
98.      I förordning nr 650/2012 är det däremot den avlidnes hemvist som är anknytningsmomentet.(50) Utan bestämmelserna i artikel 83.4 skulle ett stort antal arv riskera att omfattas av en annan lag än den som arvlåtaren (och de som är berörda av arvet) förmodligen hade förväntat sig.
99.      Mot bakgrund av detta anser jag att den premiss som fastställs i artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 inte är nödvändig när det, som i förevarande fall, finns ett lagval efter den 17 augusti 2015(51), som uttryckligen införlivats i det testamente som upprättades år 2017, för att reglera arvet i dess helhet.
100. Från och med den 17 augusti 2015 förutsätts det att arvlåtaren känner till(52) eller borde känna till den lagvalsregel som fastställs i förordning nr 650/2012. När arvlåtaren efter detta datum väljer att tillämpa lagen i den stat där han är medborgare (tjeckisk lag) på sitt arv i dess helhet, utnyttjar han medvetet den möjlighet som artikel 22 i förordning nr 650/2012 ger honom.
4.      Den tredje tolkningsfrågan
101. Den tredje frågan avser tolkningen av artikel 26.2 i förordning nr 650/2012.(53)
102. Denna bestämmelse gäller i situationer där a) en person har kapacitet att förordna om sin kvarlåtenskap i enlighet med tillämplig lag enligt artiklarna 24 eller 25 i förordning nr 650/2012, och b) den tillämpliga lagen senare ändras.
103. Om båda dessa omständigheter föreligger, föreskrivs i
artikel 26.2 i förordning nr 650/2012 att den senare ändringen av den tillämpliga lagen inte påverkar den personens kapacitet att ändra eller återkalla det förordande om kvarlåtenskap som redan gjorts.
104. Den hänskjutande domstolen beskriver denna situation på följande sätt:
–        ”Arvlåtaren var begränsad i sin kapacitet att upprätta ett förordnande om kvarlåtenskap med hänsyn till det förordnande som gjordes före den 17 augusti 2015 enligt den lag som styrde arvet efter honom i dess helhet” och
–        ”villkoren för att kunna utöva kapaciteten att göra förordnanden har ändrats till följd av en senare ändring av denna lag”.
105. Mot bakgrund av denna situation vill den hänskjutande domstolen veta om arvlåtaren ”då fortfarande begränsad i sin kapacitet att upprätta ett förordnande enligt den lag som skulle ha varit tillämplig på arvet efter arvlåtaren i händelse av hans död den dag då arvsavtalet ingicks, oberoende av att arvlåtaren enligt den lag som ska styra arvet efter honom i dess helhet i händelse av hans död hade rätt att upphäva (återkalla eller ändra) arvsavtalet”.
106. Den hänskjutande domstolen använder ordet ”kapacitet” när den behandlar frågan om huruvida arvsavtalet kan återkallas eller inte. Detta synsätt är enligt min uppfattning felaktigt.
107. Begreppet kapacitet i artikel 26.1 a i förordning nr 650/2012 avser inte de begränsningar att förfoga över kvarlåtenskapen som, såsom i förevarande fall, följer av ett arvsavtal. Dessa begränsningar avser de ”bindande verkningar [av avtalet] parterna emellan, inbegripet villkoren för [avtalets] upphävande”, som regleras i artikel 25 i samma förordning.(54)
108. Begreppet kapacitet i den mening som avses i artikel 26.1 a i förordning nr 650/2012 omfattar inte alla aspekter som rör möjligheten att förordna om sin kvarlåtenskap. Detta framgår till att börja med av att artikel 26.1 separat hänvisar till kapaciteten att upprätta ett förordnande om kvarlåtenskap (led a) och till de särskilda skäl som förhindrar den person som upprättar förordnandet att gynna vissa personer (led b):
–        I artikel 26.1 a anges de särskilda villkor för att förordna om kvarlåtenskap som ska vara uppfyllda för att säkerställa att arvlåtaren har förmåga att förstå vad han eller hon gör. Det handlar vanligtvis om regler som ställer krav på ålder(55) eller som kräver att den som förordnar om sin kvarlåtenskap är vid sina sinnens fulla bruk när han eller hon upprättar förordnandet.
–        Däremot hänvisar artikel 26.1 b i förordning nr 650/2012 till andra begränsningar som inte längre påverkar arvlåtarens kapacitet, utan till särskilda skäl som hindrar honom eller henne från att förordna om kvarlåtenskap till förmån för vissa personer.(56) Det rör sig om skäl som, på grund av det funktionella sambandet mellan dessa personer och arvlåtaren, inte påverkar dennes ”kapacitet” i egentlig mening, utan innebär att arvlåtarens frihet att förordna om sin kvarlåtenskap är begränsad.
109. Kapaciteten att förordna om sin kvarlåtenskap, i den mening som avses i artikel 26.1 a i förordning nr 650/2012, förblir oförändrad när arvlåtaren själv genom ett giltigt avtal har begränsat sin frihet att i framtiden återkalla eller ändra ett förordnande om kvarlåtenskap (som upprättats före den 17 augusti 2015).
110. Hänvisningen i artikel 26.1 a i förordning nr 650/2012 till arvlåtarens kapacitet ingår, såsom anges i rubriken till den artikeln, i avsnittet ”Materiell giltighet för förordnanden om kvarlåtenskap”.
111. I uppräkningen av aspekter som regleras i artikel 25 i förordning nr 650/2012 ställs den materiella giltigheten av arvsavtal i relation till de bindande verkningar som dessa avtal har mellan parterna (inklusive villkoren för deras upphävande), men den ska inte förväxlas med dessa.
112. Med andra ord är begränsningen eller, i förekommande fall, den totala förlusten av rätten att ensidigt återkalla eller ändra vad som överenskommits i ett arvsavtal(57) inte detsamma som kapaciteten att förordna om kvarlåtenskap. Den som hade kapacitet att ingå ett arvsavtal har också kapacitet att ändra eller återkalla det (om inte hans eller hennes personliga förhållanden förändras)(58).
113. När arvlåtaren utövar sin kapacitet att förordna om sin kvarlåtenskap som ändrar det tidigare arvsavtalet kan det dock hända att den nationella lag som reglerar denna typ av avtal inte tillåter arvlåtaren att ändra dem. Om så är fallet kommer begränsningen av friheten (inte kapaciteten) att förordna om kvarlåtenskapen som nämnts inte att bero på brister i personens kapacitet, utan på vissa särskilda skäl som hindrar den som förordnar om sin kvarlåtenskap från att genomföra ändringarna av arvsavtalet.
114. Jag anser därför att de begränsningar av friheten att förordna om kvarlåtenskapen som är förknippade med ett arvsavtal inte bör betraktas som en fråga om ”kapacitet” i den mening som avses i artikel 26.1 a i förordning nr 650/2012 och därmed inte heller i den mening som avses i artikel 26.2 i samma förordning.(59)
115. I förordning nr 650/2012 finns regleringen av arvsavtalets verkan på en annan plats och beror på tillämplig lag som fastställs i andra bestämmelser. Närmare bestämt
–        för arvsavtal som ingåtts på eller efter den 17 augusti 2015 föreskrivs i artikel 25 i förordning nr 650/2012 att den lag som är tillämplig på avtalets bindande verkan är den lag som gällde vid tidpunkten för avtalets ingående,
–        för arvsavtal som ingåtts före den 17 augusti 2015 (som i det aktuella fallet) av personer vars arvsförfarande påbörjas senare, beror den tillämpliga regeln på tolkningen av artikel 83.3 i förordning nr 650/2012.(60)
V.      Förslag till avgörande
116. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att begäran om förhandsavgörande ska avvisas.
117. Om EU-domstolen finner att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning, föreslår jag, i andra hand, att domstolen ger följande svar till den notarie som förordnats till skiftesman av Obvodní soud pro Prahu 1 (Distriktsdomstol nr 1 i Prag):
Artiklarna 3.1 d, 22.1, 25, 26.1, 26.2, 83.3 och 83.4 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg
ska tolkas på följande sätt:
–        Begreppet ”förordnande om kvarlåtenskap” i artikel 3.1 d i förordning nr 650/2012 omfattar en arvlöshetsförklaring, på vilken artikel 83.3 och 83.4 i samma förordning således är tillämplig.
–        Lagvalspremissen i artikel 83.4 i förordning nr 650/2012 är inte tillämplig när arvlåtaren har valt tillämplig lag för sitt arv, i enlighet med artikel 22.1 i förordningen, efter det att förordningen blev tillämplig i sin helhet.
–        Artikel 26.1 a och 26.2 i förordning nr 650/2012, som avser arvlåtarens kapacitet att förordna om sin kvarlåtenskap, har inte till syfte att reglera om, eller på vilka villkor, den som ingått ett arvsavtal avseende flera personers arv senare kan ändra eller återkalla detta. Arvsavtalets bindande verkan regleras i artikel 25 i förordning nr 650/2012.
1      Originalspråk: spanska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av den 4 juli 2012 om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg (EUT L 201, 2012, s. 107; rättelser i EUT L 344, 2012, s. 3 och EUT L 243, 2019, s. 9).
3      Inlaga av den 26 februari 2025, inlämnad som svar på domstolens fråga av den 28 januari 2025.
4      Lagen om särskilda rättsliga förfaranden (nedan kallad lag nr 292/2013).
5      Lag nr 89/2012 Sb. om införande av civillagen.
6      Hans hustru, E.K., hade avlidit den 9 januari 2007.
7      I begäran om förhandsavgörande betecknas det testamente som upprättades den 2 november 1999 (och som ändrades år 2001) omväxlande som ett ”gemensamt testamente” och ett ”arvsavtal”. I denna förklaras att ett gemensamt testamente kan betraktas som ett ”arvsavtal” i den mening som avses i artikel 3.1 b i förordning nr 650/2012. Ett ”gemensamt testamente” har dock en egen plats i denna bestämmelse (se artikel 3.1). Dessutom presenteras båda begreppen separat i samma artikel, när uttrycket ”förordnande om kvarlåtenskap”  förtydligas i punkt d. Enligt min mening är det som kännetecknar ett ”gemensamt testamente” i den mening som avses i förordning nr 650/2012 att det upprättats i ett och samma sammanhang (det vill säga det utgör en enda formell uppgift). Ett arvsavtal kännetecknas däremot av det ömsesidiga beroendet mellan de materiella bestämmelserna i avtalet. Vid förhandlingen intog flera deltagare (bland annat Europeiska kommissionen och den tyska regeringen) samma ståndpunkt och påpekade att begreppen ”gemensamt testamente” och ”arvsavtal” inte utesluter varandra: Om ett ”Berlin-testamente” innehåller ömsesidigt beroende och ömsesidiga materiella bestämmelser och har upprättats i ett sammanhang, är det inte fel att beteckna det som både ett ”arvsavtal” och ett ”gemensamt testamente” (även om det vore att föredra att inte göra det, för att undvika förvirring). Utan att det påverkar den bedömning som ska göras av den domstol som ska avgöra målet, tyder allt på att det förelåg ett verkligt ”arvsavtal”, varför jag kommer att hänvisa till L.K:s första testamente som ”testamentet av den 2 november 1999”, ”Berlin-testamentet” eller ”arvsavtalet”.
8      I begäran om förhandsavgörande anges inte tydligt vilka personer som utsågs till arvtagare i testamentet av den 2 november 1999. Vid förhandlingen var båda parternas ombud överens om att det rörde sig om testatorernas barnbarn (det rådde oenighet om huruvida även den efterlevande maken hade utsetts till arvtagare).
9      I begäran om förhandsavgörande anges inte heller vilka personer som gjordes arvlösa. Vid förhandlingen framkom det att L.K. hade gjort sina döttrar och barnbarn arvlösa.
10      I en inlaga daterad den 30 november 2022 redogjorde advokaten ingående för regelverket i BGB och innehållet i testamentet. Han hävdade att arvlåtaren och hans hustru uttryckligen hade begränsat sin rätt att förordna om sin kvarlåtenskap (på tyska ”Testierfreiheit”) i händelse av att en av dem avled. Den efterlevande maken kunde endast ändra kretsen av arvtagare om han eller hon begränsade sitt val till de personer som angavs i makarnas testamente.
11      Se beslut av den 1 september 2021, OKR (begäran om förhandsavgörande från en biträdande notarie) (C‑387/20, EU:C:2021:751, punkt 31) (nedan kallat beslutet OKR).
12      Beslutet OKR, punkt 22 och där angiven rättspraxis.
13      De skriftliga yttrandena från den tjeckiska regeringen och kommissionen innehöll uttalanden som var positiva till upptagandet till sakprövning. Vid förhandlingen nyanserade kommissionen sin ståndpunkt och hävdade att det var tveksamt om begäran kunde tas upp till sakprövning.
14      I avsnittet med rubriken ”Behörigheten för den skiftesman som förordnats att agera på Obvodní soud pro Prahu 1:s [Distriktsdomstol 1 i Prag] vägnar i syfte att framställa en begäran om förhandsavgörande” anger notarien att han, i enlighet med 103 § 4 i lag nr 292/2013, i sin egenskap av skiftesman
har ”alla befogenheter som tillkommer en domstol i egenskap av offentlig myndighet i utövandet av sin rättsliga funktion” (min kursivering). Detta påstående stämmer dock inte överens med det som EU-domstolen slog fast i sin dom av den 15 mars 2018, kommissionen/Republiken Tjeckien (C‑575/16, EU:C:2018:186) (nedan kallad domen kommissionen/Republiken Tjeckien).
15      Åsidosättandet av artikel 49 FEUF skedde genom att det infördes ett krav på medborgarskap för att utöva yrket som notarie. Detta krav avskaffades senare till följd av domen Kommissionen/Republiken Tjeckien.
16      Punkterna 117–127 i domen kommissionen/Republiken Tjeckien. I motsats till vad den tjeckiska regeringen hävdade vid förhandlingen prövades i denna dom inte enbart notariers allmänna befogenheter, utan där beaktades i synnerhet deras särskilda roll i arvsförfaranden som det här aktuella.
17      Punkt 126 i domen kommissionen/Republiken Tjeckien.
18      Beslut Pl. ÚS 29/25 av den 17 september 2025.
19      Ibidem, punkt 10.
20      Punkterna 3–5 i den tjeckiska regeringens skriftliga svar av den 10 oktober 2025 på EU-domstolens fråga.
21      De bestämmelser som reglerar återkallandet och entledigandet av tjeckiska notarier kan uppvisa vissa likheter med de regler som gäller för medlemmarna i det hänskjutande organet i det mål som ledde fram till domen av den 7 maj 2024, NADA m.fl. (C‑115/22, EU:C:2024:384). I det målet handlade det om Unabhängige Schiedskommission Wien (Oberoende skiljenämnden i Wien, Österrike), vars ledamöters mandat kunde ”återkallas i förtid om det föreligger synnerliga skäl” genom ett beslut som ”endast [fattas] av förbundsministern …, det vill säga en verkställande ledamot, utan att exakta kriterier eller garantier har fastställts i förväg” (punkterna 49 och 52). Vid förhandlingen hävdade den tjeckiska regeringen att ministern inte har något utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende och endast kan återkalla notariens mandat när ett av de skäl som anges i lagen föreligger.
22      Vid förhandlingen medgav den tjeckiska regeringen att författningsdomstolen i sin dom på ett korrekt sätt beskrev regelverket för tjeckiska notarier.
23      Punkt 6 i den tjeckiska regeringens skriftliga svar av den 10 oktober 2025 på EU-domstolens fråga.
24      Punkt 7 i den tjeckiska regeringens skriftliga svar av den 10 oktober 2025 på EU-domstolens fråga. Min kursivering.
25      104 § 1 i lag nr 292/2013: ”Domstolen ska återkalla notariens mandat, även utan att en ansökan har lämnats in, om det finns risk för att ärendet inte kommer att avgöras inom rimlig tid och om notarien skriftligen har underrättats om att domstolen kan återkalla mandatet.”
26      Beslutet OKR, punkterna 23 och 24. Min kursivering. I förevarande mål är det inte helt klart om tvisten endast avser en rättsfråga eller om den även avser faktiska omständigheter. När parternas ombud tillfrågades om detta under förhandlingen bekräftade de att det råder en tvist om de faktiska omständigheterna gällande de skäl som ledde till att barnbarnen gjordes arvlösa.
27      Beslutet OKR, punkt 33.
28      Artikel 21.1 i förordning nr 650/2012.
29      Artikel 22.1 i förordning nr 650/2012.
30      Skäl 48 i förordning nr 650/2012.
31      Beträffande begreppet ”materiell giltighet” i den mening som avses i artiklarna 24 och 25 i förordning nr 650/2012, se artikel 26.1.
32      Artikel 24.1. Denna lagstiftning fastställs i enlighet med artikel 21 i förordning nr 650/2012.
33      Artikel 24.2 i förordning nr 650/2012. Valet ska ske enligt villkoren i artikel 22. Enligt skäl 51 får valet endast avse lagen i den stat där arvlåtaren var medborgare när han upprättade förordnandet.
34      Med undantag av lagval ska ett arvsavtal som gäller arv efter en person när det gäller frågan om huruvida det kan tas upp, dess materiella giltighet och dess bindande verkningar parterna emellan, regleras av den lag som, enligt förordning nr 650/2012, skulle ha varit tillämplig på arvet om den personen hade avlidit samma dag som avtalet ingicks. Se artikel 25.3, med hänvisning till villkoren i artikel 22, och skäl 51 i förordning nr 650/2012.
35      Arvsavtal efter flera avlidna personer ska kunna tas upp endast om detta kan ske enligt samtliga lagar som skulle ha reglerat arv efter alla inblandade personer om dessa avlidit samma dag som avtalet ingicks. Av dessa lagar är det den lag som har närmast anknytning till avtalet som reglerar dess materiella giltighet och dess bindande verkan mellan parterna. Se artikel 25.1, 25.2 och 25.3 i förordning nr 650/2012. Enligt artikel 22 jämförd med skäl 51 kan endast lagen i den stat där parterna, eller en av dem, är medborgare vid tidpunkten för avtalets ingående väljas.
36      Jag använder mig av detta ord i mitt förslag till avgörande i målet E.E. (Domstols behörighet och den lag som är tillämplig på arv) (C‑80/19, EU:C:2020:230, punkterna 104, 107 och 112). EU-domstolen betecknar denna mekanism som en ”presumtion”: dom av den 9 september 2021, RK (Avvisning av talan på grund av bristande behörighet) (C‑422/20, EU:C:2021:718, punkt 53).
37      Se, analogt, dom av den 9 september 2021, UM (Gåvoavtal vid dödsfall) (C‑277/20, EU:C:2021:708, punkt 29).
38      I skäl 9 likställs arv efter en avliden person med ”alla former av överföring av tillgångar, rättigheter och skyldigheter efter dödsfall, oavsett om det rör sig om ett testamentariskt förordnande om kvarlåtenskap eller om arv enligt den legala arvsordningen”.
39      Se, vad gäller tolkningen av artikel 3.1 b i förordning nr 650/2012, dom av den 9 september 2021, UM (Gåvoavtal vid dödsfall) (C‑277/20, EU:C:2021:708, punkt 33): ”En sådan tolkning stöds av det mål som eftersträvas med denna förordning, nämligen att undvika att arvet splittras, i enlighet med universalitetsprincipen i fråga om arv, och att inrätta ett enhetligt system som är tillämpligt på alla civilrättsliga aspekter av arv efter en avliden person som har gränsöverskridande verkan och särskilt för ’alla former av överföring av tillgångar … efter dödsfall’, såsom framgår av skäl 9 …”. Till dessa mål kommer de som anges i skäl 7, särskilt det som avser att göra det möjligt för medborgarna att i förväg utforma sina arvsrättsliga förhållanden.
40      Den innehåller däremot en definition av de andra två: se artikel 3.1 b och c.
41      Det framgår också att den myndighet som fattade beslut 37 D 227/2022‑118 (vilket senare överklagades) hade ansett att tjeckisk lag var tillämplig på arvet i dess helhet just med hänsyn till L.K:s val.
42      Se, analogt, dom av den 9 september 2021, UM (Gåvoavtal vid dödsfall) (C‑277/20, EU:C:2021:708, punkt 39). Skillnaderna mellan de olika språkversionerna av förordning nr 650/2012 på denna punkt, i den meningen att endast vissa av dem preciserar att det rör sig om arvet i dess helhet, hade påpekats av i förslag till avgörande av generaladvokaten Richard de la Tour i målet (C‑277/20, EU:C:2021:531, punkt 53 och fotnot 42), och så förhåller det sig fortfarande.
43      Det saknar betydelse om förordnandet om kvarlåtenskap gjordes innan förordning nr 650/2012 trädde i kraft (den 16 augusti 2012) eller mellan det datumet och den 17 augusti 2015.
44      Förslag till avgörande i målet E.E. (Domstols behörighet och den lag som är tillämplig på arv) (C‑80/19, EU:C:2020:230, punkterna 101 och 102).
45      Dom av den 9 september 2021, RK (Avvisning av talan på grund av bristande behörighet) (C‑422/20, EU:C:2021:718, punkt 53).
46      Detta är det enda alternativ som förordning nr 650/2012 erbjuder arvlåtaren: se artikel 22.1.
47      Enligt artikel 21.1 i förordning nr 650/2012 är detta i regel den lag som är tillämplig om inget annat val har gjorts.
48      Enligt artikel 83.2 i förordning nr 650/2012 kan andra lagar än lagen i den stat där arvlåtaren var medborgare komma att tillämpas för att fastställa tillåtligheten och den formella och materiella giltigheten av ett förordnande om kvarlåtenskap som gjorts före den 17 augusti 2015. Förutsättningen i punkt 4 är under alla förhållanden att detta förordnande har gjorts i enlighet med den lagen i den stat där arvlåtaren var medborgare.
49      Av de nitton medlemsstater som reglerade arv med gränsöverskridande verkningar på ett enhetligt sätt hade sexton valt detta anknytningsmoment.
50      Valet av lag är utformat som ett undantag: dom av den 12 oktober 2023, OP (Lagval bestående i att lagen i ett tredjeland ska vara tillämplig i fråga om arv) (C‑21/22, EU:C:2023:766, punkt 31).
51      Den skulle inte heller vara nödvändig om det fanns ett lagval före detta datum, som var giltigt enligt artikel 84.2 i förordning nr 650/2012. Se dom av den 16 juli 2020, E.E. (Domstols behörighet och tillämplig lag vid arv) (C‑80/19, EU:C:2020:569, punkt 92).
52      Det kan antas att så var fallet för L.K., om inte annat på grund av notariens medverkan i testamentet som upprättades år 2017.
53      Artikel 26.2 i förordning nr 650/2012 togs upp i diskussionen av appellationsdomstolen. Genom att upphäva det överklagade beslutet uppmanade den domstolen i första instans att i enlighet med tysk (och inte tjeckisk) rätt avgöra om arvlåtaren fick upphäva eller ändra ”Berlin-testamentet” efter sin hustrus död. I begäran om förhandsavgörande behandlas inte frågan huruvida det faktum att ”Berlin-testamentet” upprättades före den 17 augusti 2015 påverkar tillämpligheten av artikel 26.2 i förordning nr 650/2012.
54      För avtal som ingåtts efter den 17 augusti 2015. Se punkt 115 nedan för avtal som ingåtts före detta datum.
55      Så uppfattar kommissionen det i punkt 62 i sitt skriftliga yttrande, där den som exempel på ett villkor rörande kapacitet att förordna om kvarlåtenskap anger att man måste vara över 18 år.
56      Eller särskilda skäl som hindrar en person från att ta emot arv från arvlåtaren.
57      Det vill säga om och hur friheten att återigen förordna om den kvarlåtenskapen som omfattades av arvsavtalet återfås.
58      Eller om den lag som reglerar dessa personliga förhållanden ändras till följd av en förändring i anknytningsmomentet: om arvlåtarens hemvist vid tidpunkten för upprättandet av förordnandet om kvarlåtenskap inte är densamma som vid tidpunkten för ändringen eller återkallandet. En funktion som artikel 26.2 i förordning nr 650/2012 har skulle just vara att upphäva verkningarna av denna förändring, när de hindrar arvlåtaren från att göra den önskade ändringen eller återkallelsen.
59      Enligt min mening är artikel 26.2 i förordning nr 650/2012 framför allt ett undantag från artikel 24.3 om ändring eller upphävande av förordnanden om kvarlåtenskap som inte avser arvsavtal. Enligt denna bestämmelse är den lag som reglerar dessa handlingar inte den som var tillämplig vid tidpunkten för upprättandet av det berörda förordnandet, utan den som var tillämplig vid tidpunkten för återkallandet eller ändringen. För att undvika att en arvlåtare på grund av denna lag oväntat blir ”bunden” av vad han eller hon har förordnat om, undantar artikel 26.2 denna person från tillämpningsområdet. I praktiken tillämpar regeln den allmänt accepterade principen att (ensidiga) förordnanden om kvarlåtenskap i princip får återkallas.
60      Bokstavligen avser denna punkt endast den lag som reglerar tillåtligheten och den formella och materiella giltigheten av förordnandet om kvarlåtenskap men inte den lag som är tillämplig på dess verkan.