62015CC0268
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT]
SECINĀJUMI,
sniegti 2016. gada 14. jūnijā (
1
)
Lieta C‑268/15
Fernand Ullens de Schooten
pret
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique
,
Ministre de la Justice
(cour d’appel de Bruxelles (Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Valsts atbildība par Savienības tiesību pārkāpumu – Pilnībā iekšēja situācija – EK līguma 43. pants (tagad – LESD 49. pants) – Valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru klīniskās bioloģijas laboratorijas var apsaimniekot tikai personas, kuras ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus – Saderīgums
1.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par EKL 43., 49., un 56. panta (tagad – attiecīgi LESD 49., 56. un 63. pants), LES 4. panta 3. punkta un Savienības tiesību efektivitātes un pārākuma principu interpretāciju, kā arī par saistību, kuras saskaņā ar LESD 267. panta trešo daļu piekrīt tiesām, kas pieņem nolēmumu pēdējā instancē, lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu tvērumu.
2.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā par Fernand Ullens de Schooten prasību sakarā ar atbildību, ko viņš cēlis pret Beļģijas valsti par Beļģijas likumdevēja un tiesu varas veikto Savienības tiesību pārkāpumu.
3.
Šīs prasības ietvaros F. Ullens de Schooten galvenokārt pārmet Beļģijas likumdevējam, ka tas, pieņemot 1982. gada 30. decembra Karaļa dekrēta Nr. 143, ar ko paredz nosacījumus, kuriem ir jāatbilst laboratorijām, lai varētu saņemt veselības apdrošināšanu par klīniskās bioloģijas pakalpojumiem (
2
), kas grozīts ar 1988. gada 30. decembra ietvarlikuma 17. pantu (turpmāk tekstā – “Karaļa dekrēts Nr. 143”), 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktu, ir pārkāpis EKL 43. pantu.
4.
Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktā attiecībā uz klīniskās bioloģijas pakalpojumiem bija paredzēti nosacījumi medicīnisko analīžu laboratorijām, lai klienti varētu saņemt veselības apdrošināšanas atlīdzību par saņemtajiem pakalpojumiem. No noteikumu redakcijas, kas bija spēkā, pirms tika pieņemts 2005. gada 24. maija likums, ar ko groza Karaļa dekrētu Nr. 143, izrietēja, ka tikai tās laboratorijas, kuras apsaimnieko personas, kas ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, proti, ārsti, farmaceiti vai tie, kuriem ir augstskolas diploms ķīmijā, var sniegt atmaksājamus pakalpojumus (
3
).
5.
Turklāt F. Ullens de Schooten apgalvo, ka Beļģijas tiesas ir arī pārkāpušas Savienības tiesības. Viņš tādējādi pārmet Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija), ka tā ir atteikusies lūgt sniegt prejudiciālu nolēmumu, cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa, Beļģija), ka tā ir pārkāpusi EKL 43. pantu, un Cour de cassation (Kasācijas tiesa) un cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa, Beļģija), ka tās, pamatojoties uz res judicata spēka principa tvēruma kļūdainu interpretāciju, ir pārkāpušas Savienības tiesības.
6.
Lai identificētu šīs lietas apjomu un problēmjautājumus, vispirms ir jāapraksta tiesvedības sāgas epizodes, kas ir tās pamatā.
I – Šīs lietas procesuālā priekšvēsture
7.
F. Ullens de Schooten apsaimniekoja klīniskās bioloģijas laboratoriju BIORIM, kas tika pasludināta par maksātnespējīgu 2000. gada 3. novembrī. Šī laboratorija, lai finansētu savus pakalpojumus, saņēma maksājumus no Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) (Valsts veselības un invaliditātes apdrošināšanas institūts). Minētā laboratorija praksē izmantoja sistēmu “maksā trešā persona”.
8.
Pēc F. Ullens de Schooten sūdzības Eiropas Komisijai šī institūcija 1985. gada 20. jūnijā cēla Tiesā prasību, lūdzot atzīt, ka Beļģijas Karaliste nav izpildījusi saistības saskaņā ar EEK līguma 52. pantu (pēcāk – EK līguma 43. pants, pēc tam – EKL 43. pants), izslēdzot no sociālā nodrošinājuma atlīdzības klīniskās bioloģijas pakalpojumus, kas sniegti laboratorijās, kuras apsaimnieko juridiska persona, kurā ne visi tās dalībnieki, partneri un direktori ir fiziskas personas, kas tiesīgas veikt medicīnas analīzes.
9.
Ar 1987. gada 12. februāra spriedumu lietā Komisija/Beļģija (221/85, EU:C:1987:81) Tiesa noraidīja šo prasību. Konkrētāk, kas attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, tā konstatēja, ka, ja ir ievērota vienlīdzīga attieksme, katra dalībvalsts, ja attiecīgajā jomā nav Savienības normu, var savā teritorijā reglamentēt laboratoriju, kas sniedz klīniskās bioloģijas pakalpojumus, darbību (
4
). Turklāt Tiesa nosprieda, ka attiecīgais Beļģijas tiesiskais regulējums nerada šķēršļus tam, lai ārsti vai farmaceiti, kas ir citu dalībvalstu valstspiederīgie, veic uzņēmējdarbību Beļģijā un tur vada medicīnisko analīžu laboratoriju, saņemot sociālā nodrošinājuma maksājumus. Runa tātad bija par tiesisko regulējumu, kas vienādi piemērojams Beļģijas un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, kurš nebija diskriminējošs šajā ziņā (
5
).
10.
1989. gadā attiecībā uz BIORIM laboratoriju, pamatojoties uz aizdomām par krāpšanu nodokļu jomā, notika kriminālizmeklēšana. Pēc tam, kad izmeklēšana bija pabeigta, F. Ullens de Schooten un citām personām tika nosūtīta pavēste ierasties tribunal correctionnel de Bruxelles (Briseles krimināltiesa, Beļģija). Viņam tika uzrādīta apsūdzība par vairākiem viltojumiem, kas izdarīti, tostarp lai slēptu nelikumīgo medicīnisko analīžu laboratoriju apsaimniekošanu, pārkāpjot Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pantu.
11.
Ar 1998. gada 30. oktobra nolēmumu tribunal de première instance de Bruxelles (Briseles Pirmās instances tiesa) piesprieda F. Ullens de Schooten 5 gadu cietumsodu slēgta tipa cietumā, kā arī naudassodu. Šī tiesa arī apmierināja savstarpējās apdrošināšanas sabiedrību, kas bija iesniegušas civilprasību, prasības un piesprieda F. Ullens de Schooten tām provizoriski samaksāt vienu euro.
12.
Šis nolēmums tika atcelts ar cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) 2000. gada 7. septembra spriedumu. Šī apelācijas tiesa tomēr piesprieda F. Ullens de Schooten par tiem pašiem nodarījumiem 5 gadus ilgu cietumsodu, sodu nosacīti atliekot daļā, kas pārsniedz četrus gadus, kā arī naudassodu. Civilprasītāju prasības tika atzītas par nepieņemamām vai nepamatotām.
13.
Attiecībā uz nodarījumiem, kas izdarīti pēc Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta stāšanās spēkā, cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) noraidīja F. Ullens de Schooten prasījumu, kas pamatots ar šīs tiesību normas neatbilstību Savienības tiesībām, vienlaikus atsakoties uzdot Tiesai prejudiciālo jautājumu.
14.
Ar 2001. gada 14. februāra spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa) noraidīja kasācijas sūdzības par cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) sprieduma daļu par kriminālsoda noteikšanu, tā turpretim apmierināja civilprasītāju kasācijas sūdzības un nodeva lietu atpakaļ izskatīšanai cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa).
15.
Ar 2005. gada 23. novembra spriedumu cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) sešu savstarpējās apdrošināšanas sabiedrību prasību par samaksu pret F. Ullens de Schooten atzina par daļēji pamatotu saistībā ar nepamatoti izmaksātām summām BIORIM laboratorijai laikā no 1989. gada 1. augusta līdz 1992. gada 16. aprīlim.
16.
Šī tiesa noraidīja F. Ullens de Schooten argumentu par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta neatbilstību Savienības tiesībām. Uzskatot, ka tai ir saistošs cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) 2000. gada 7. septembra sprieduma res judicata spēks, cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) piesprieda F. Ullens de Schooten provizoriski samaksāt šīm savstarpējās apdrošināšanas sabiedrībām vienu euro, aicinot attiecīgās sabiedrības pārrēķināt to zaudējumus attiecībā uz maksājumiem, kas veikti pēc 1990. gada 30. aprīļa.
17.
Cour de cassation (Kasācijas tiesa) ar 2006. gada 14. jūnija spriedumu noraidīja tajā celtās prasības par šo 2005. gada 23. novembra spriedumu.
18.
Vienlaikus ar šo tiesvedību par F. Ullens de Schooten atbildību Klīniskās bioloģijas komisija ar 1999. gada 18. marta lēmumu apturēja BIORIM laboratorijas darbības atļauju uz divpadsmit mēnešiem.
19.
Ar sabiedrības veselības ministra 1999. gada 9. jūlija rīkojumu tika noraidīta administratīvā sūdzība par šo lēmumu.
20.
Ar 2000. gada 8. jūnija Klīniskās bioloģijas komisijas lēmumu tika pagarināta atļaujas apturēšana uz divpadsmit mēnešiem.
21.
Ar sabiedrības veselības ministra 2000. gada 24. jūlija rīkojumu tika noraidīta administratīvā sūdzība, kas iesniegta par šo jauno lēmumu.
22.
Saņēmusi divas prasības atcelt šos ministra rīkojumus, Conseil d’État (Valsts padome, Beļģija) uzdeva Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa, Beļģija) prejudiciālu jautājumu par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta atbilstību Konstitūcijai.
23.
Ar 2007. gada 19. decembra spriedumu Nr. 160/2007 Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) nolēma, ka šī tiesību norma, redakcijā, kas bija spēkā pirms 2005. gada 24. maija likuma grozījumiem, atbilst Konstitūcijas 10. un 11. pantam.
24.
Tādējādi Conseil d’État (Valsts padome) ar 2008. gada 10. septembra un 22. decembra spriedumiem noraidīja prasības.
25.
Vienlaikus, atbildot uz F. Ullens de Schooten iesniegtu sūdzību, Komisija 2002. gada 17. jūlijā izdeva Beļģijas Karalistei adresētu argumentētu atzinumu, kurā tā norādīja, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir pretrunā EKL 43. pantam.
26.
Tā kā Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants ar 2005. gada 24. maija likumu tika grozīts, lai panāktu atbilstību Savienības tiesībām, Komisijā 2006. gada 4. aprīlī tika iesniegta sūdzība.
27.
Tomēr F. Ullens de Schooten2007. gada 10. aprīlī iesniedza Komisijai otru sūdzību, lai ziņotu par jauniem Savienības tiesību, kas Beļģijas Karalistei jāpilda, neizpildi, proti, tiesu sistēmas pārkāpumiem, jo Beļģijas tiesas esot pārkāpušas Savienības tiesības, un likumdošanas pārkāpumiem, jo Beļģijas pārvaldes iestādes esot atstājušas spēkā un piemērojušas Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta normas sekas attiecībā uz notikumiem pagātnē.
28.
Turklāt ar diviem 2006. gada 14. decembra un 2008. gada 3. marta pieteikumiem F. Ullens de Schooten vērsās Eiropas Cilvēktiesību tiesā par to, lai tiktu konstatēts, ka Beļģijas valsts ir pārkāpusi Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvenciju, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (
6
).
29.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa 2011. gada 20. septembra spriedumā lietā Ullens de Schooten un Rezabek pret Beļģiju (
7
) nosprieda, ka nav ticis pārkāpts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta 1. punkts.
30.
2007. gada 17. jūlijāF. Ullens de Schooten vērsās tribunal de première instance de Bruxelles (Briseles Pirmās instances tiesa) pret Beļģijas valsti, lai sevi pasargātu, pirmkārt, no visām ar cour d’appel de Mons (Monsas Apelācijas tiesa) 2005. gada 23. novembra pret viņu pasludinātā sprieduma finansiālajām sekām, otrkārt, no visām attiecībā uz viņu pasludināto iespējamo notiesājošo spriedumu sekām, kuri pasludināti atbilstoši BIORIM laboratorijas vai tās iepriekšējā pārvaldnieka pieteikumam, un, treškārt, no visām viņa notiesāšanas iespējamajām sekām saistībā ar strīdu par nodokļiem.
31.
Ar šo prasību F. Ullens de Schooten lūdza piespriest Beļģijas valstij viņam samaksāt EUR 500000 par morālo kaitējumu, EUR 34500000 kā provizorisku atlīdzību par to, ka viņš laikposmā no 1990. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 1. decembrim nevarēja apsaimniekot klīniskās bioloģijas laboratoriju, kā arī provizorisku vienu euro advokāta honorāram un izdevumiem procesos valsts tiesās un Komisijā.
32.
Gadījumā, ja tribunal de première instance de Bruxelles (Briseles Pirmās instances tiesa) būtu šaubas par Savienības tiesību piemērošanu šajā lietā, F. Ullens de Schooten lūdza tai uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu.
33.
Ar 2009. gada 19. jūnija nolēmumu tribunal de première instance de Bruxelles (Briseles Pirmās instances tiesa) pasludināja prasību par nepieņemamu noilguma dēļ.
34.
F. Ullens de Schooten iesniedza apelācijas sūdzību par šo nolēmumu iesniedzējtiesā, kurā viņš neatkāpjas no saviem ribunal de première instance de Bruxelles (Briseles Pirmās instances tiesa) formulētajiem prasījumiem.
35.
Šādos apstākļos cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Savienības] tiesības un, it īpaši, efektivitātes princips prasa, lai noteiktos, tostarp šā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 38. punktā minētajos, apstākļos valstī noteiktais noilguma termiņš, kāds noteikts Saskaņoto likumu par valsts grāmatvedību 100. pantā, kas piemērojams privātpersonas pret Beļģijas valsti vērstam prasījumam par atlīdzinājumu saistībā ar likumdevēja izdarītu EKL 43. panta [..] pārkāpumu, sāktos tikai tad, kad šis pārkāpums ir konstatēts, vai, gluži pretēji, efektivitātes principa ievērošanu šajos apstākļos pietiekami garantē šai privātpersonai dotā iespēja pārtraukt noilgumu ar tiesu izpildītāja akta palīdzību?
2)
Vai EKL 43, 49. un 56. pants un jēdziens “pilnībā iekšēja situācija”, kas var ierobežot attiecīgās personas iespēju atsaukties uz šīm tiesību normām tiesvedībā valsts tiesā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj [Savienības] tiesību piemērošanu strīdā starp Beļģijas valstspiederīgo un Beļģijas valsti par prasību atlīdzināt kaitējumu, kas radies apgalvotā [Savienības] tiesību pārkāpuma dēļ, pieņemot un atstājot spēkā tādu Beļģijas tiesību aktu kā [..] Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants, kas bez atšķirības tiek piemērots gan Beļģijas valstspiederīgajiem, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem?
3)
Vai [Savienības] tiesību pārākuma princips un LES 4. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj atkāpšanos no normas par res judicata spēku, ja runa ir par tāda tiesas nolēmuma pārskatīšanu vai atcelšanu, kam ir res judicata spēks un kas izrādās pretējs [Savienības] tiesībām, bet savukārt pieļauj atkāpšanos no valsts normas par res judicata spēku piemērošanas, ja šāds noteikums, pamatojoties uz minēto tiesas nolēmumu, kuram ir res judicata spēks, bet kurš ir pretrunā [Savienības] tiesībām, liek pieņemt citu tiesas nolēmumu, ar kuru tiktu turpināta ar pirmo tiesas nolēmumu iesākta [Savienības] tiesību pārkāpšana?
4)
Vai Tiesa varētu apstiprināt, ka jautājums, vai norma par res judicata spēku nav jāpiemēro attiecībā uz tiesas nolēmumu, kas ieguvis res judicata spēku un kas ir pretrunā [Savienības] tiesībām, saistībā ar prasījumu pārskatīt vai atcelt šo nolēmumu, nav būtībā identisks – [1963. gada 27. marta sprieduma Da Costa u.c. (no 28/62 līdz 30/62, EU:C:1963:6) un 1982. gada 6. oktobra sprieduma Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335)] izpratnē – jautājumam par normas par res judicata spēku attiecībā uz nolēmumu, kas ir pretrunā [Savienības] tiesībām, saistībā ar prasību pieņemt (jaunu) nolēmumu, ar kuru atkārtoti būtu jāpārkāpj [Savienības] tiesības, tādējādi, ka tiesa, kura lemj pēdējā instancē, nevar izvairīties no pienākuma uzdot prejudiciālu jautājumu?”
II – Mana analīze
36.
Vispirms, es izskatīšu otro jautājumu, par kuru lietas dalībnieki, kas piedalījās tiesas sēdē, tika aicināti izklāstīt savus apsvērumus. Pēc tam es piedāvāšu pārformulēt pārējos jautājumus, kas visi ir balstīti uz kļūdainu pieņēmumu, ka Dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts nav saderīgs ar EKL 43. pantu, un, visbeidzot, es ierosināšu labot šo pieņēmumu, lai pareizi piemērotu Savienības tiesības, kā tas manā skatījumā izriet no Tiesas judikatūras attiecībā uz aptieku un biomedicīnisko analīžu laboratoriju kapitāla turētājiem.
A –
Par otro jautājumu – par to, kā pilnībā iekšējas situācijas esamība ietekmē atsaukšanos uz EKL 43. pantu prasībā par dalībvalsts atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu
37.
F. Ullens de Schooten būtībā aizstāv šādu viedokli. Viņš uzskata, ka valsts tiesas, kurās norisinājās viņu skarošās tiesvedība, nepievērsa uzmanību viņa argumentam, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. pants nav saderīgs ar EKL 43. pantu. Neraugoties uz Savienības tiesību pārākumu, šo 3. pantu tika turpināts piemērot. Tādējādi, neraugoties uz Komisijas rīcību, vairākas valsts tiesas atkārtoja acīmredzamus Savienības tiesību pārkāpumus. Šie pārkāpumi nostiprinājās atbilstoši valsts tiesību normai par res judicata spēku.
38.
Tāpat kā Beļģijas valdība es uzskatu, ka EKL 49. un 56. pants otrajā jautājumā ir pieminēts tikai tīri formāli. Prasītājs pamatlietā faktiski savus prasījumus būtībā balsta uz EKL 43. pantu (
8
). Tāpēc šī jautājuma izvērtēšana ir jāveic tikai attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, kas vienīgā ir pieminēta pirmajā jautājumā.
39.
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, neraugoties uz to, ka pamatlietas fakti ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti, prasītājs var atsaukties uz EKL 43. pantu prasībā par atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu, kas ir celta pret šo pašu valsti.
40.
Kārdinājums varētu būt atbildēt uz šo jautājumu pavisam īsi, stingri piemērojot Tiesas judikatūru par Līguma noteikumu nepiemērošanu attiecībā uz personu brīvu pārvietošanos pilnībā iekšējās situācijās.
41.
Pilnībā iekšējas situācijas var tikt raksturotas kā situācijas, kurām nav “[nekādas] piesaistes kādai no [Savienības] tiesībās paredzētām situācijām” (
9
) un kas tādēļ nav “saistītas ar Līguma noteikumu piemērošanas jomu” (
10
), “[ja nav] pietiekamas piesaistes tirdzniecībai starp dalībvalstīm” (
11
).
42.
Tiesa ir norādījusi, ka “Līguma normas personu brīvas pārvietošanās jomā un to īstenošanai pieņemtie akti nevar tikt piemēroti situācijās, kurām nav nekāda sasaistes punkta ar kādu no Savienības tiesībās paredzētajiem gadījumiem un kuru atbilstīgo faktu kopums ir saistīts tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju” (
12
).
43.
Nav apstrīdams, ka prasītājs pamatlietā, kurš ir Beļģijas pilsonis, iebilst Beļģijas valstij par viņu notiesājošo spriedumu saistībā ar biomedicīniskās laboratorijas, kas atrodas Beļģijā, apsaimniekošanu pamatotību. Ar nosacījumu, ka iesniedzējtiesa pārbauda prasītāja pamatlietā sniegtos pierādījumus par ārvalsts elementu esamību (
13
), pilnībā iekšējas situācijas esamība šķiet konkrēta.
44.
Ņemot vērā Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) nostāju tās 2007. gada 19. decembra spriedumā, šeit nevar tikt piemērota Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru pat pilnībā iekšējā situācijā tās sniegtā atbilde iesniedzējtiesai tomēr var būt lietderīga, it īpaši gadījumā, ja valsts tiesību normās pēdējai ir noteikts pienākums piešķirt dalībvalsts pilsonim tādas pašas tiesības kā tās, kas citas dalībvalsts pilsonim tādā pašā situācijā izrietētu no Savienības tiesībām (
14
).
45.
Lietā, kurā tika pieņemts 2007. gada 19. decembra spriedums, Conseil d’État (Valsts padome) Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, vai Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts nav pretrunā vienlīdzības un nediskriminācijas principiem, kas nostiprināti ar Konstitūcijas 10. un 11. pantu, jo tie radot nevienlīdzīgu attieksmi pret, no vienas puses, ārstiem, farmaceitiem un tiem, kuriem ir augstskolas diploms ķīmijā, un, no otras puses, citiem uzņēmējiem, jo tikai pirmie var saņemt veselības–invaliditātes apdrošināšanu par pašu sniegtajiem pakalpojumiem. Šajā spriedumā Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) norādīja, ka “SPRL“BIORIM” ir Beļģijas sabiedrība, kas reģistrēta Beļģijā, un pirmā persona, kas uzstājas lietā Conseil d’État (Valsts padome), ir Beļģijas pilsonis; viņi sūdzas par to, ka var vadīt klīniskās bioloģijas laboratoriju tikai apstākļos, ko nosaka noteikumi, par kuriem Tiesai ir uzdoti jautājumi. Ņemot vērā, ka šīs tiesiskās attiecības pilnībā iekļaujas dalībvalsts iekšējā jomā, prasītāji nevar atsaukties uz [EKL] 43., 49. un 56. pantu” (
15
).
46.
Kā to norāda Beļģijas valdība, no Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) sprieduma izriet, ka Beļģijas iekšējās tiesības neprasa piešķirt prasītājam pamatlietā tādas pašas tiesības, kādas citas dalībvalsts valstspiederīgajam, iespējams, piešķirtu Savienības tiesības attiecībā uz Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktā minētajiem nosacījumiem.
47.
Beļģijas valdība pamatoti norāda uz saistību ar lietu, kurā tika pasludināts 2010. gada 22. decembra spriedums Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808) par strīdu starp Office national de sécurité sociale belge un Beļģijā reģistrētu ģenerāluzņēmēju, kurš saskaņā ar Beļģijas tiesību aktiem tika uzskatīts par solidāri atbildīgu par sava apakšuzņēmēja parādiem, kas arī bija reģistrēts Beļģijā. Saskaņā ar šo procedūru Cour constitutionnelle (Konstitucionālā tiesa) jau bija lēmusi par EKL 49. panta nepiemērojamību pilnībā iekšējam strīdam, kuru tā izskatīja. Šādos apstākļos Tiesa uzskatīja, ka tai nav kompetences atbildēt uz tai uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem, jo Savienības tiesības nebija piemērojamas.
48.
Tomēr uzskatu, ka šīs lietas apstākļos judikatūras par pilnībā iekšējām situācijām šaura piemērošana, kas nozīmētu, ka prasītājs pamatlietā nevar atsaukties uz Savienības tiesībām savā prasībā par atbildību pret Beļģijas valsti, nav nedz nepieciešama, nedz piemērota vairāku iemeslu dēļ.
49.
Pirmkārt, Tiesa nevar neņemt vērā faktu, ka tiesvedības, kuras uzsāktas pret F. Ullens de Schooten vai kuras uzsācis viņš jau pirms divdesmit gadiem, galvenokārt ir saistītas ar pamatargumentu par Karaliskā dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta nesaderīgumu ar EKL 43. pantu. Valsts tiesas – it īpaši cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) savā 2000. gada 7. septembra spriedumā – piemēroja EKL 43. pantu.
50.
Otrkārt, jāatgādina, ka Komisija izdeva argumentētu atzinumu, paziņojot to Beļģijas Karalistei 2002. gada 17. jūlijā, kurā tā norādīja, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir pretrunā EKL 43. pantam. Jāuzsver paradokss, ka šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros prasītājs pamatlietā savas prasības par atbildību pret Beļģijas valsti atbalstam nevar atsaukties uz Savienības tiesībām, lai gan Komisija oficiāli ir ieņēmusi nostāju par nesaderīgumu ar Savienības tiesībām.
51.
Ir zināms, ka argumentētā atzinuma juridiskās sekas ir ierobežotas, it īpaši, ja tajā nav konstatēta pienākuma neizpilde. Šajā argumentētajā atzinumā tomēr ir norādīts iespējams Savienības tiesību pārkāpums, un fiziskās personas par šādu pārkāpumu sekām var vērsties valsts tiesās, lai saņemtu atlīdzinājumu par nodarīto kaitējumu.
52.
Turklāt iedomāsimies, ka Beļģijas Karaliste pēc Komisijas argumentētā atzinuma būtu atteikusies grozīt savus valsts tiesību aktus, ka Tiesā būtu celta prasība un tā būtu lēmusi, ka šī dalībvalsts, pieņemot Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktu, nav izpildījusi saistības, kas izriet no EKL 43. panta. Vai šī pati Tiesa tad varētu lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros, atbildot uz šajā lietā uzdotajam otrajam jautājumam identisku jautājumu, nospriest, ka uz argumentu par šīs valsts tiesību normas nesaderīgumu ar Savienības tiesībām prasītājs nevar atsaukties valsts tiesā, lai pamatotu prasību par atbildību pret Beļģijas valsti Savienības tiesību pārkāpuma dēļ, vienīgi tādēļ, ka tā ir pilnībā iekšēja situācija, citiem vārdiem, vienīgi tādēļ, ka šis prasītājs ir tās dalībvalsts valstspiederīgais, kas noteikusi apstrīdēto pasākumu? Es tā nedomāju un neredzu iemeslu, kāpēc lai būtu citādi, ja pirmstiesas procedūra beidzās argumentētā atzinuma stadijā.
53.
Treškārt, kā par to liecina Komisijas prasība Beļģijas Karalistei grozīt savus valsts tiesību aktus un kā es to tuvāk paskaidrošu turpmākajos apsvērumos, Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir pasākums, kas citās dalībvalstīs reģistrētiem uzņēmējiem var traucēt piekļuvi Beļģijas medicīnisko analīžu laboratoriju tirgum.
54.
Ja ir šāds tiesiskais regulējums ar pārrobežu iedarbību, Tiesa vairākkārt ir piekritusi interpretēt Savienības tiesības, pat ja pamatlietas fakti, kas ir pamatā lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu, bija saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (
16
).
55.
Šajā judikatūrā Tiesa iesākumā konstatē, ka uz dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš atbilstoši savam formulējumam ir vienādi piemērojams šīs valsts un citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, parasti būs attiecināmas Līgumā garantētās pamatbrīvības tikai tādā apjomā, kādā tas tiek piemērots situācijām, kurām ir saikne ar tirdzniecību starp dalībvalstīm. Turklāt, lai pamatotu savu kompetenci, tā norāda, ka nevar tikt izslēgts, ka citās dalībvalstīs reģistrēti uzņēmēji bija vai ir ieinteresēti veikt uzņēmējdarbību dalībvalstī, kuras tiesiskais regulējums ir apstrīdēts.
56.
Ņemot vērā visus šos elementus, es uzskatu, ka labākais veids, kā Tiesai sniegt atbildi iesniedzējtiesai, ir, nevis stingri piemērojot judikatūru pilnībā iekšējām situācijām, lai atzītu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par nepieņemamu, bet gan drīzāk atbilstoši sadarbības garam, kas raksturīgs šai procedūrai, atzīt šo lūgumu par pieņemamu, tad pārformulēt uzdotos jautājumus, lai sniegtu iesniedzējtiesai atbildi, kas tai ļautu nepārprotami izlemt pamatlietu.
57.
Protams, fakti pamatlietā ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti. Tomēr Tiesas atbilde ir nepieciešama risinājumam pamatlietā. Citiem vārdiem, Tiesas uzdevums ir pilnveidot tiesvedību norisi dalībvalstīs, ievērojot sadarbības garu, kādā būtu jānorit lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīšanai (
17
).
58.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “ar EKL 43. pantu tiek aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kas [Eiropas Savienības] pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja tos piemēro, nediskriminējot pilsonības dēļ” (
18
).
59.
Judikatūras virziens, kas ir labvēlīgs prejudiciālo jautājumu pieņemamībai, ņemot vērā valsts pasākuma iespējamo ietekmi uz citā dalībvalstī reģistrētu uzņēmumu spēju izmantot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību dalībvalstī, kas noteikusi šādu pasākumu, ļauj izbeigt neatbilstību, kas izpaužas tā, ka minētā pasākuma saderīgums ar Savienības tiesībām var tikt izskatīts pienākumu neizpildes procedūras ietvaros, bet konkrētā gadījuma īpatnību dēļ, jo tam trūkst ārvalstu elementu, nevar tikt izskatīts lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros.
60.
Šajā sakarā es ierosinu Tiesai atzīt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par pieņemamu un atbildēt uz otro jautājumu tādējādi, ka tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, prasībā par atbildību pret dalībvalsti par Savienības tiesību pārkāpumu var atsaukties uz EKL 43. pantu.
B –
Par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta saderīgumu ar Savienības tiesībām
61.
Vispirms būtu jāatzīmē, ka, lai gan ir taisnība, ka iesniedzējtiesa mums neuzdod tieši jautājumu par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta saderīgumu ar Līguma noteikumiem par brīvību veikt uzņēmējdarbību, tā tomēr paredz to piemērošanu pamatlietā gadījumā, ja Tiesa, atbildot uz otro jautājumu, minētu šķērsli, kas saistīts ar pilnībā iekšējas situācijas pastāvēšanu.
62.
Lai pārbaudītu, vai prasība par atbildību pret Beļģijas valsti ir pamatota, iesniedzējtiesai būs noteikti jālemj par to, vai valsts likumdevējs, kā arī valsts tiesas, kas pēc tam ir izskatījušas šo strīdu, nav pārkāpuši Savienības tiesības.
63.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka F. Ullens de Schooten izvirzītie argumenti būtībā balstās uz pieņēmumu, ka valsts tiesas esot kļūdījušās, nospriežot, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir saderīgi ar EKL 43. pantu. Šāda nepareiza Savienības tiesību piemērošana, viņaprāt, turpinājās ar secīgām prasībām, jo cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) 2000. gada 7. septembra spriedumam tika atzīts res judicata spēks.
64.
Pats par sevi saprotams, ka, ja pieņēmums, saskaņā ar kuru Savienības tiesības ir tikušas pārkāptas, būtu jānoraida, kāds ir arī mans viedoklis, ko es paskaidrošu turpmākajos apsvērumos, šīs lietas risinājums, kas, manuprāt, ir nevajadzīgi sarežģīts, tiktu vienkāršots.
65.
Tādēļ es uzskatu, ka Tiesai ir jālemj par to, vai EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma kā Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts.
66.
Es labi apzinos, ka Tiesas loma ir mēģināt atrisināt tikai tos problēmjautājumus, kurus iesniedzējtiesa ir norādījusi savā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu.
67.
Tomēr man nešķiet, ka Tiesa šeit varētu saskarties ar līdzīga veida sarežģījumiem.
68.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 24. punkta skaidri izriet, ka, lai pamatotu savu prasību par atbildību pret Beļģijas valsti, F. Ullens de Schooten apgalvo, ka gan likumdošanas, gan tiesu vara ir pārkāpušas EKL 43. pantu.
69.
Man tas šķiet vismaz paradoksāli, ka lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas paredzēts, lai ļautu iesniedzējtiesai izspriest pamatlietu, ietvaros Tiesa atteiktos skart šo problēmu, lai gan tā ir šā strīda pamatā.
70.
Šādā kontekstā tas, ka iesniedzējtiesa nav skaidri lūgusi EKL 43. panta interpretāciju saistībā ar Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktu, man nešķiet šķērslis tam, lai Tiesa neizvērtētu šo jautājumu. Turklāt atbilstoši pašreizējai Tiesas praksei ir uzskatīt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā otrai minētajai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas atļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Tiesa arī regulāri norāda, ka iesniedzējtiesai ir jāsniedz pilnīga atbilde (
19
). Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi. Apstāklis, ka valsts tiesa prejudiciālo jautājumu ir izteikusi, formāli atsaucoties uz noteiktām Savienības tiesību normām, neliedz Tiesai sniegt šai tiesai visus interpretācijas elementus, kas tai var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai šī tiesa savu jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas, tostarp no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu pamatojuma, ir tiesības izdalīt tos Savienības tiesību elementus, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (
20
).
71.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es ierosinu Tiesai – atbilstoši patiesas sadarbības garam, atbilstoši kuram ir jārīkojas lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu procedūrā, un lai sniegtu iesniedzējtiesai visus elementus attiecībā uz Savienības tiesību interpretāciju, kas tai varētu būt noderīgi strīda atrisināšanai pamatlietā, – sniegt šai tiesai norādes, kas tai ļautu izvērtēt pieņēmuma par Savienības tiesību pārkāpumu, uz kuru balstās šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, pamatotību.
72.
Šis būtiskais šīs lietas aspekts tika apspriests tiesas sēdē. Tādējādi Komisija norādīja, ka tā pieturas pie viedokļa, kas bija izteikts tās 2002. gada 17. jūlija argumentētajā atzinumā. F. Ullens de Schooten savukārt atgādināja Komisijas nostāju šajā argumentētajā atzinumā. Visbeidzot, Beļģijas Karaliste norādīja, ka tā 2005. gadā ir grozījusi apstrīdētos valsts noteikumus, lai brīvprātīgi un savlaicīgi panāktu atbilsmi minētajam argumentētajam atzinumam un tādējādi izvairītos no lietas nodošanas Tiesai, tomēr šie grozījumi nenozīmē, ka tā ir atzinusi šo noteikumu neatbilstību Savienības tiesībām.
73.
No Tiesai iesniegtajiem materiāliem izriet, ka valsts procedūrā, kurā tika pasludināts cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) 2000. gada 7. septembra spriedums, prasītāji apgalvoja, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts nav saderīgi ar EKL 43. pantu.
74.
Minētajā spriedumā šī tiesa prasītāju prasību šajā jautājumā noraidīja. Tā atgādināja, ka valstu pasākumiem, kas var traucēt vai apgrūtināt ar Līgumu nodrošināto pamatbrīvību izmantošanu, tomēr ir jāatbilst šādiem četriem nosacījumiem: tie ir jāpiemēro bez diskriminācijas, tiem ir jābūt pamatotiem ar sevišķi svarīgām sabiedrības interesēm, tiem ir jāspēj nodrošināt plānotā mērķa sasniegšanu un tie nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
75.
Cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) uzskatīja, ka apstrīdētie valsts noteikumi atbilst šiem četriem nosacījumiem. Tā norādīja, ka prasība, saskaņā ar kuru laboratorijas jāapsaimnieko personām, kuras ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, nevarēja tikt uzskatīta par diskriminējošu, jo vajadzīgā atļauja tika pieprasīta gan Beļģijas, gan citu dalībvalstu valstspiederīgajiem.
76.
Cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) arī norādīja, ka apstrīdētā tiesiskā regulējuma mērķis bija cīnīties pret klīniskās bioloģijas pakalpojumu pārmērīgu patēriņu, kas varētu radīt sociālā nodrošinājuma budžeta nestabilitāti. Minētā tiesa uzskatīja, ka uzņēmējiem pieprasītā atļauja, lai kas viņi arī nebūtu, ļāva lietderīgi un samērīgi izvirzītajam mērķim ierobežot laboratoriju skaitu, kavēt to pievēršanos komerciālām interesēm, novērst pārmērīgu klīniskās bioloģijas pakalpojumu piedāvājumu un cīnīties pret pārmērīgu patēriņu.
77.
Cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) 2000. gada 7. septembra spriedumā sniegtā analīze man šķiet pilnībā atbilstoša Tiesas judikatūrā noteiktajiem principiem par līdzdalību aptieku un biomedicīnisko analīžu laboratoriju pamatkapitālā.
78.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Komisijas aizstāvētais arguments tās argumentētajā atzinumā par Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta nesaderīgumu ar EKL 43. pantu, bija pretrunā šai pašai Tiesas judikatūrai (
21
).
79.
F. Ullens de Schooten atsaucas uz 2005. gada 21. aprīļa spriedumu lietā Komisija/Grieķija (C‑140/03, EU:C:2005:242) par optikas veikaliem. Šajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka Grieķijas tiesiskajā regulējumā paredzētie pasākumi, kas paredz, ka optiķis var vadīt tikai vienu optikas veikalu, un ierobežo līdz 50 % pamatkapitāla daļas, kas var piederēt citām personām, kuras nav optiķis uzņēmējs, ir pretrunā EKL 43. un 48. pantam. F. Ullens de Schooten uzskata, ka pastāv zināma saistība starp, pirmkārt, valsts tiesisko regulējumu, kas ir pamatā minētajam spriedumam un, otrkārt, attiecīgajiem Beļģijas noteikumiem, par kuriem ir šī lieta.
80.
Tomēr ir jānorāda, ka šajos spriedumos, kas attiecas uz dalības aptieku pamatkapitālā ierobežojumiem, Tiesa ir piemērojusi atšķirīgu pieeju (
22
). Proti, šajos spriedumos Tiesa ir atzinusi, ka brīvība veikt uzņēmējdarbību pieļauj tādus tiesiskos regulējumus kā Itālijas un Vācijas tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuriem aptiekas drīkst piederēt un tās drīkst vadīt tikai farmaceiti.
81.
Lietā, kurā tika pasludināts 2010. gada 16. decembra spriedums Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772), Komisija ar savu pirmo iebildumu apgalvoja, ka ar Francijas tiesisko regulējumu par biomedicīnisko analīžu laboratorijām tiek pārkāpts EKL 43. pants, jo tajā ir paredzēts, ka personai, kam nav biologa izglītības, var piederēt ne vairāk kā ceturtā daļa akciju un tātad balsstiesības sabiedrībā ar ierobežotu atbildību praktizēšanai brīvajās profesijās (Selarl), kas vada biomedicīnisko analīžu laboratoriju.
82.
Minētajā lietā Komisija apgalvoja, ka risinājums, ko Tiesa ir pieņēmusi attiecībā uz aptiekām, esot izskaidrojams ar zāļu ļoti īpašo raksturu (
23
). Taču tā norādīja, ka medicīniskās bioloģijas darbības tiekot veiktas tikai pēc ārsta nosūtījuma, tādējādi sniedzot lielāku garantiju gan sabiedrības veselības aizsardzības, gan veselības aprūpes sistēmas izmaksu kontroles ziņā. Proti, šāds ierobežojums, paredzot nepieciešamību saņemt ārsta nosūtījumu, esot attaisnojams gan ar veicamo pārbaužu raksturu, gan ar to skaitlisko daudzumu (
24
).
83.
Komisija arī apgalvoja, ka medicīniskās bioloģijas nozarei esot nepieciešams būtisks finansējums, kas to it īpaši nošķirot no aptieku nozares. Taču apstrīdētie noteikumi neesot ļāvuši īstenot sagrupēšanu, kas ļautu veikt kvalitatīvu pakalpojumu nodrošināšanai nepieciešamo (
25
).
84.
Francijas Republikas mērķis esot bijis aizsargāt sabiedrības veselību. Proti, kā norādīja dalībvalsts, šie noteikumi esot paredzēti biologu neatkarības nodrošināšanai, nepieļaujot, ka to pieņemto lēmumu pamatā varētu būt ekonomiska rakstura apsvērumi, nevis ar sabiedrības veselību saistīti apsvērumi (
26
).
85.
Savā spriedumā Tiesa norādīja, ka gan no Tiesas judikatūras, gan arī no EKL 152. panta 5. punkta izriet, ka Savienības tiesības neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmas, it īpaši pieņemt noteikumus par medicīnas pakalpojumu un medicīniskās aprūpes organizēšanu un īstenošanu (
27
).
86.
Tomēr dalībvalstīm, īstenojot šo kompetenci, ir jāievēro Savienības tiesības, tostarp primāro tiesību noteikumi par aprites brīvībām, tai skaitā brīvība veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē. Šajos noteikumos dalībvalstīm ir aizliegts ieviest vai atstāt spēkā nepamatotus ierobežojumus šo brīvību izmantošanai veselības aprūpes jomā (
28
).
87.
Ievērojot iepriekš minēto, izvērtējot, vai šis pienākums ir ievērots, ir jāņem vērā, ka cilvēku veselība un dzīvība ir pirmajā vietā starp EK līgumā aizsargātajām vērtībām un interesēm un ka dalībvalstis pašas var izlemt, kādā līmenī tās vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, kā arī veidu, kādā šis līmenis ir jāsasniedz. Tā kā šis līmenis dažādās dalībvalstīs var būt atšķirīgs, dalībvalstīm ir jābūt novērtējuma brīvībai (
29
).
88.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar EKL 43. pantu tiek aizliegti jebkādi valsts pasākumi, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja tos piemēro, nediskriminējot pilsonības dēļ (
30
).
89.
Šajā kontekstā ir jāatgādina, ka jēdziens “ierobežojums” EKL 43. panta izpratnē aptver dalībvalsts noteiktos pasākumus, kas, lai gan ir piemērojami bez atšķirības, ietekmē piekļuvi tirgum citu dalībvalstu uzņēmumiem un tādējādi rada šķēršļus tirdzniecībai Savienības iekšienē.
90.
Tiesa it īpaši ir norādījusi, ka ierobežojums EKL 43. panta nozīmē ir tiesiskais regulējums, kas ļauj veikt uzņēmējdarbību uzņemošajā dalībvalstī vienīgi tādiem citas dalībvalsts uzņēmējiem, kuri ir ieguvuši iepriekšēju atļauju, un kas ļauj veikt kādu pašnodarbinātā darbību noteiktiem uzņēmējiem, kuri atbilst iepriekš noteiktām prasībām, kuru ievērošana ir obligāta šādas atļaujas izsniegšanai (
31
).
91.
Ir skaidrs, ka, tāpat kā Tiesa konstatēja savā 2010. gada 16. decembra spriedumā lietā Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772), Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta nosacījums, saskaņā ar kuru biomedicīnisko analīžu laboratorijas, lai tās varētu saņemt atmaksu no INAMI, var vadīt tikai personas, kuras ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, ierobežo iespēju citā dalībvalstī reģistrētām fiziskām vai juridiskām personām, kas neatbilst šim nosacījumam, veikt uzņēmējdarbību Beļģijā. Proti, nespēja sniegt tādus analīžu pakalpojumus, par kuriem iespējams saņemt atmaksājumus no INAMI, uzņēmējus, kas neatbilst Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunktā noteiktajam nosacījumam, var atturēt no uzņēmējdarbības veikšanas Beļģijā. Tādējādi šī valsts tiesību norma var kavēt un padarīt mazāk pievilcīgu šiem uzņēmējiem uzņēmējdarbības veikšanu Beļģijas teritorijā, nodibinot pastāvīgu uzņēmumu, kā arī ietekmēt to piekļuvi Beļģijas biomedicīnisko analīžu tirgum.
92.
Tagad ir jāizvērtē, vai šāds ierobežojums var tikt pamatots.
93.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumi, kas ir piemērojami bez diskriminācijas pilsonības dēļ, var tikt pamatoti ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ar nosacījumu, ka tie ir piemēroti, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (
32
).
94.
Jākonstatē, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir piemērojami bez diskriminācijas pilsonības dēļ.
95.
Kā ir atzinusi Tiesa, sabiedrības veselības aizsardzība ir viens no apsvērumiem, kas var pamatot tādas Līgumā paredzētās aprites brīvības kā brīvība veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus (
33
).
96.
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka mērķis saglabāt veselības aprūpes pakalpojumu kvalitāti var būt viens no EKL 46. pantā paredzētajiem izņēmumiem, ja tas veicina augstāka līmeņa veselības aizsardzības īstenošanu (
34
).
97.
Ir arī nepieciešams, lai attiecīgā valsts tiesību norma būtu piemērota, lai nodrošinātu šāda mērķa izpildi.
98.
Šajā sakarā Tiesa 2010. gada 16. decembra spriedumā lietā Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772) norādīja, ka medicīniskās bioloģijas nozarei ir īpašas raksturiezīmes un ka šai nozarei ir primāra nozīme veselības aprūpes sistēmā (
35
).
99.
Apstiprinot ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] tai piedāvāto analīzi (
36
), Tiesa tādējādi uzsvēra, ka “tāpat kā gadījumā, [kad,] ja farmaceits izsniedz klientam nepareizu medikamentu, var rasties smagas sekas, arī biomedicīnisko analīžu pakalpojums, kas veikts nepienācīgi vai novēloti, vai nepareizi, var radīt diagnostikas un terapijas kļūdas” (
37
). Tā arī norādīja, ka “tāpat kā zāļu pārmērīga lietošana vai nepareiza izmantošana, arī biomedicīnisko analīžu veikšana kļūdaini vai nepienācīgi gan kvantitatīvā, gan kvalitatīvā ziņā var radīt liekas izmaksas sociālās apdrošināšanas sistēmai un tādējādi arī valstij” (
38
).
100.
Tiesa no tā secina, ka “ir redzams, ka kļūdaina vai nepienācīga biomedicīnisko analīžu veikšana rada tādu sabiedrības veselības apdraudējumu, kas ir salīdzināms ar neatbilstošas zāļu izsniegšanas gadījumā pastāvošo apdraudējumu, ko Tiesai ir bijusi iespēja izvērtēt 2009. gada 19. maija spriedumā lietā Komisija/Itālija [C‑531/06, EU:C:2009:315], kā arī spriedumā apvienotajās lietās Apothekerkammer des Saarlandes u.c. [C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316]. Šis apdraudējums turpretī nav salīdzināms ar kļūdaini vai neatbilstoši izsniegtu optikas izstrādājumu gadījumā pastāvošo apdraudējumu, kas tika izvērtēts iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Grieķija [C‑140/03, EU:C:2005:242]. Kaut arī šādas izsniegšanas gadījumā, nenoliedzami, var rasties negatīvas sekas attiecībā pret pacientu, tomēr Komisija nav pierādījusi, ka tas var izraisīt tādu apdraudējuma līmeni, kas ir pielīdzināms kļūdaini vai nepienācīgi veiktu biomedicīnisko analīžu gadījumā pastāvošajam” (
39
).
101.
Tiesa ir norādījusi, ka, “ņemot vērā, pirmkārt, līdzības, kas no sabiedrības veselības apdraudējuma viedokļa pastāv starp aptieku nozari un biomedicīnisko analīžu nozari, un, otrkārt, to, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, šīs divas nozares nav iespējams faktiski nodalīt vienu no otras neatkarīgi no tā, vai tas notiktu, ievērojot saistībā ar ārstu izrakstītajiem nosūtījumiem izdarītos secinājumus vai arī ievērojot finansējuma vajadzību, 2009. gada 19. maija spriedumā lietā Komisija/Itālija [C‑531/06, EU:C:2009:315] un spriedumā apvienotajās lietās Apothekerkammer des Saarlandes u.c. [C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316], kas attiecās uz līdzdalības aptieku pamatkapitālā ierobežojumiem, iedibinātie principi ir pilnībā pārņemami arī šajā lietā” (
40
). Tādējādi, “ņemot vērā dalībvalstīm atzītās tiesības noteikt sabiedrības veselības aizsardzības nodrošināšanas līmeni, ir jāatzīst, ka tās var noteikt, ka biomedicīniskās analīzes ir jāveic biologiem, kuriem ir faktiska profesionālā neatkarība. Dalībvalstis var arī veikt pasākumus, kas var izslēgt vai samazināt šīs neatkarības apdraudējuma risku, jo šāds apdraudējums var ietekmēt sabiedrības veselību un veselības aprūpes kvalitātes līmeni” (
41
). Tiesa arī norādīja, ka “personām, kas nav biologi, pēc definīcijas nav tādas pašas izglītības, pieredzes un atbildības kā biologiem. Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka šīs personas nesniedz tādas pašas garantijas kā personas, kurām ir biologa izglītība” (
42
).
102.
Izvērtējot, vai ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu attiecīgo sabiedrības veselības aizsardzības mērķi, Komisija it īpaši uzsvēra, ka šis mērķis varētu tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, piemēram, prasību, saskaņā ar kuru biomedicīniskās analīzes ir jāveic tādiem kompetentiem darbiniekiem ar nepieciešamo kvalifikāciju, kuriem ir piemērojams ētikas princips par veselības nozares profesionāļu neatkarību. Tomēr, ņemot vērā dalībvalstīm piešķirto novērtējuma brīvību, Tiesa, pārņemot pamatojumu, ko tā bija pieņēmusi attiecībā uz līdzdalību aptieku pamatkapitālā, nosprieda, ka “dalībvalsts var uzskatīt, ka pastāv risks, ka tiesību normas, kurām ir jānodrošina biologu profesionālā neatkarība, praksē varētu tikt pārkāptas, jo personas, kurai nav biologa izglītības, interese gūt peļņu var nebūt līdzsvarota līdzvērtīgi tam, kā tas būtu neatkarīgu biologu gadījumā, un ka biologu kā darbinieku subordinācija Selarl, kas vada biomedicīnisko analīžu laboratorijas un kurā kapitāldaļu vairākums pieder personām, kurām nav biologa izglītības, varētu apgrūtināt iebildumu celšanu pret šo personu sniegtajiem norādījumiem” (
43
). Tiesa piebilst, ka “šīs personas, kurām nav biologa izglītības, varētu vēlēties atteikties no atsevišķu saimnieciski ne tik ienesīgu vai sarežģītāku pārbaužu veikšanas vai samazināt pacientiem pirmsanalītiskajā vai pēcanalītiskajā posmā sniegto konsultāciju apjomu, kuru esamība ir raksturīga bioloģiskās medicīnas organizēšanas veida Francijā raksturiezīme” (
44
).
103.
Es uzskatu, ka, lai arī attiecīgais Beļģijas tiesiskais regulējums šajā lietā nav identisks tam, kuru Tiesa izvērtēja 2010. gada 16. decembra spriedumā lietā Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772), pamatnostādnes, kas izriet no šī sprieduma un spriedumiem attiecībā uz līdzdalību aptieku pamatkapitālā, ļauj uzskatīt, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir saderīgi ar EKL 43. pantu, ciktāl ierobežojums brīvībai veikt uzņēmējdarbību, ko tie ietver, ir pamatots ar sabiedrības veselības aizsardzības mērķi un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šo mērķi.
104.
Šajā sakarā no Tiesai pieejamajiem materiāliem un, it īpaši, Konstitucionālās tiesas 2007. gada 19. decembra sprieduma izriet, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta mērķis bija cīnīties pret pieaugošo pārtēriņu klīniskās bioloģijas nozarē un šajā nozarē konstatētajiem pārkāpumiem.
105.
Tāpat kā Beļģijas valdība, es uzskatu, ka, nodrošinot to, ka laboratorijas vada nevis personas, kuras pēc savas kvalifikācijas nav piederīgas veselības nozarei, bet gan klīniskās bioloģijas pakalpojumu profesionāļi, kuri sava stāvokļa dēļ nevar veikt savu darbību vienīgi komerciālos nolūkos, bet kuriem, gluži pretēji, ir jārīkojas, ievērojot sabiedrības veselības mērķus, un tāpēc pirmām kārtām jānodrošina pacienta veselība un pakalpojumu kvalitāte, Beļģijas likumdevējs noteica pasākumu, lai īstenotu mērķi cīnīties pret pieaugošu pārpatēriņu klīniskās bioloģijas nozarē un šajā nozarē konstatētajiem pārkāpumiem.
106.
Jāatgādina, ka nav apstrīdams, ka sabiedrības veselības aizsardzība ir viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saskaņā ar EKL 46. panta 1. punktu var pamatot ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību. Turklāt no Tiesas judikatūras izriet, ka šim ierobežojumam var būt mērķis novērst risku, ka būtiski tiek pārkāpts sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvars (
45
). Mērķis cīnīties pret pieaugošo pārpatēriņu klīniskās bioloģijas nozarē un šajā nozarē konstatētajiem pārkāpumiem ir tieši saistīts ar šo pēdējo mērķi.
107.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa savos spriedumos par līdzdalību aptieku pamatkapitālā ir nospriedusi, ka “[..] zāļu pārmērīga vai nepareiza lietošana rada finanšu līdzekļu izšķērdēšanu, kas rada lielus zaudējumus, jo farmācijas nozare rada lielus izdevumus un tai ir jāapmierina aizvien pieaugošas vajadzības, bet finanšu līdzekļi, kas tiek veltīti veselības aizsardzībai, neatkarīgi no izmantotā finansēšanas veida ir ierobežoti” (
46
). Šajā sakarā Tiesa norādīja, ka “pastāv tieša saikne starp finanšu resursiem un uzņēmēju, kas darbojas farmācijas jomā, peļņu, jo lielākajā daļā dalībvalstu zāļu izrakstīšanas izdevumus sedz attiecīgās veselības apdrošināšanas iestādes” (
47
).
108.
Tiesa no tā secina, ka, ņemot vērā risku sabiedrības veselībai un sociālā nodrošinājuma sistēmu finanšu līdzsvaram, “dalībvalstis var piemērot stingras prasības personām, kas nodarbojas ar zāļu mazumtirdzniecību, it īpaši attiecībā uz zāļu tirdzniecības veidu un peļņas gūšanu. Tās principā var rezervēt zāļu mazumtirdzniecību veikt tikai farmaceitiem garantiju, kas tiem ir jāsniedz, un informācijas, ko tiem ir jāvar sniegt patērētājam, dēļ” (
48
).
109.
Tādēļ es uzskatu, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai sasniegtu mērķi cīnīties pret pārpatēriņa pieaugumu klīniskās bioloģijas nozarē un šajā nozarē konstatētajiem pārkāpumiem. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šo noteikumu mērķis nav aizliegt tādu laboratoriju pastāvēšanu un darbību, kas neatbilst minēto noteikumu prasībām, bet gan tikai noteikt, ka, lai saņemtu no INAMI analīžu pakalpojumu atmaksu, ir jāizpilda īpaši nosacījumi attiecībā uz šo laboratoriju vadītāju profesionālo kvalifikāciju. Ņemot vērā iepriekš minēto Tiesas judikatūru attiecībā uz līdzdalību aptieku un biomedicīnisko analīžu laboratoriju pamatkapitālā, šādas prasības man šķiet samērīgas.
110.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkts ir jāuzskata par saderīgiem ar EKL 43. pantu.
111.
Tagad no šī konstatējuma ir jāizdara secinājumi par prasību sakarā ar atbildību par Savienības tiesību pārkāpumu, ko F. Ullens de Schooten cēlis pret Beļģijas valsti.
112.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesībās tiesības uz atlīdzinājumu tiek atzītas tad, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, proti, ar pārkāpto tiesību normu tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, pārkāpums ir pietiekami būtisks un pastāv tieša cēloņsakarība starp valstij esošā pienākuma pārkāpumu un cietušajām personām radīto zaudējumu (
49
).
113.
Ja pieņēmums par Savienības tiesību pārkāpumu Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta 3. un 4. apakšpunkta nesaderīguma ar EKL 43. pantu dēļ izrādītos kļūdains, F. Ullens de Schooten prasībā par atbildību, ko viņš cēlis pret Beļģijas valsti, nevarētu tikt piešķirtas tiesības uz atlīdzinājumu, pamatojoties uz Savienības tiesībām.
114.
No tā izriet, ka jebkurā gadījumā cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa) nevarētu apmierināt šādu prasību. Tādēļ Tiesas atbilde uz pirmo, otro, trešo un ceturto jautājumu, kas, manuprāt, visi balstās kļūdainā pieņēmumā par to, ka Beļģijas valsts ir pārkāpusi Savienības tiesības, nebūs lietderīga, lai atrisinātu pamatlietu. Tādēļ es ierosinu Tiesai ierobežot savu atbildi ar šajos secinājumos iepriekš analizētajiem punktiem.
III – Secinājumi
115.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz cour d’appel de Bruxelles (Briseles Apelācijas tiesa, Beļģija) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, uz EKL 43. pantu var atsaukties prasībā par atbildību pret dalībvalsti par Savienības tiesību pārkāpumu.
EKL 43. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tikai tās klīniskās bioloģijas laboratorijas, kuras apsaimnieko personas, kas ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, proti, ārsti, farmaceiti vai tie, kuriem ir augstskolas diploms ķīmijā, var sniegt analīžu pakalpojumus, kurus kompensē šīs dalībvalsts sociālā nodrošinājuma sistēma.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	1983. gada 12. janvāraMoniteur belge.
(
3
)	Karaļa dekrēta Nr. 143 3. panta 1. punkta teksts ir formulēts šādi:
“Laboratoriju apsaimnieko:
[..]
3° viena vai vairākas personas, kuras ir tiesīgas sniegt klīniskās bioloģijas pakalpojumus, kas faktiski veic analīzes šajā laboratorijā un kas nav ārsti, kuri izraksta norīkojumus;
4° vai arī civilsabiedrība, kas var būt privāta sabiedrība ar ierobežotu atbildību, pilnsabiedrība vai kooperatīva sabiedrība un kuras dalībnieki, vadītāji vai administratori ir vienīgi šī punkta 3.° apakšpunktā minētās personas;
[..].”
(
4
)	9. punkts.
(
5
)	11. punkts.
(
6
)	Turpmāk tekstā – “ECPAK”.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	Šajā ziņā skat. lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu 24. punktu.
(
9
)	Spriedums, 1979. gada 28. marts, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, 11. punkts).
(
10
)	Spriedums, 1979. gada 28. marts, Saunders (175/78, EU:C:1979:88, 12. punkts).
(
11
)	Picod, F., “Libre circulation et situation interne”, Revue des affaires européennes, 2003‑2004/1, 47. lpp., it īpaši 48. lpp.
(
12
)	Spriedums, 2013. gada 8. maijs, Libert u.c. (C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
13
)	F. Ullens de Schooten uzskata, ka viņa situācijai ir daudz piesaistes punktu Savienības tiesībām. Viņš esot varējis izmantot brīvību pārvietoties citās dalībvalstīs, BIORIM laboratorija esot darbojusies, izmantojot kapitālu, kas ieguldīts šajās citās valstīs, tostarp Luksemburgā, kur vairāki bankas konti esot bijuši atvērti uz šīs laboratorijas vārda. Beļģijas valsts esot uzlikusi atbildību par F. Ullens de Schooten nodokļu parādiem vairākām Luksemburgas sabiedrībām. Turklāt citās dalībvalstīs reģistrētie valstspiederīgie esot varējuši izmantot BIORIM laboratorijas pakalpojumus.
(
14
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Omalet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Minētā sprieduma B.4.3. punkts.
(
16
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2010. gada 11. marts, Attanasio Group (C‑384/08, EU:C:2010:133, 23. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 24. punkts), 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez (C‑570/07 un C‑571/07, EU:C:2010:300, 40. punkts), 2012. gada 19. jūlijs, Garkalns (C‑470/11, EU:C:2012:505, 21. punkts), 2013. gada 8. maijs, Libert u.c. (C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288, 34. punkts), 2013. gada 5. decembris, Venturini u.c. (no C‑159/12 līdz C‑161/12, EU:C:2013:791, 25. punkts), kā arī 2015. gada 15. oktobris, Grupo Itevelesa u.c. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 36. punkts). Skat. arī attiecībā uz šī judikatūras virziena kopsavilkumu ģenerāladvokāta N. Vāla [N. Wahl] secinājumu apvienotajās lietās Venturini u.c. (no C‑159/12 līdz C‑161/12, EU:C:2013:529) 33.–38. punktu. Kā to norāda Cheynel, B. “Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a.”, Revue des affaires européennes, 2013/2, 405. lpp., attiecībā uz 2013. gada 8. maija spriedumu lietā Libert u.c. (C‑197/11 un C‑203/11, EU:C:2013:288), “Tiesa, šķiet, ir atzinusi, ka ar vienkāršu valsts tiesiskā regulējuma ierobežojošu iedarbību tagad pietiek, lai iekļautu minēto tiesisko regulējumu LESD 21. panta (personu brīva pārvietošanās), 45. panta (darba ņēmēju brīva pārvietošanās), 49. panta (brīvība veikt uzņēmējdarbību), 56. panta (pakalpojumu sniegšanas brīvība) un 63. panta (kapitāla brīva aprite) piemērošanas jomā neatkarīgi no tā Savienības valstspiederīgā situācijas, kurš apgalvo, ka šāds tiesiskais regulējums ir pretrunā minētajiem noteikumiem” (407. lpp.).
(
17
)	Skat. it īpaši rīkojumu, 2013. gada 14. marts, Loreti u.c. (C‑555/12, nav publicēts, EU:C:2013:174, 20. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
18
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2005. gada 21. aprīlis, Komisija/Grieķija (C‑140/03, EU:C:2005:242, 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
19
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, 67. punkts).
(
20
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 37. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2015. gada 15. oktobris, Biovet (C‑306/14, EU:C:2015:689, 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
21
)	Runa ir par “iekšējā tirgus prasību, šeit – brīvības veikt uzņēmējdarbību un sabiedrības veselības aizsardzības, harmoniskas saskaņošanas judikatūras virzienu” (skat. Michel, V., “Laboratoires d’analyses médicales”, Revue Europe Nr. 2, 2011. gada 2. februāris, comm. 59).
(
22
)	Skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija (C‑531/06, EU:C:2009:315), kā arī Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 23. punkts).
(
24
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 24. punkts).
(
25
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 25. punkts).
(
26
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 31. punkts).
(
27
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 40. punkts).
(
28
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
29
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
30
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
31
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316, 23. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
33
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
35
)	56. punkts.
(
36
)	Skat. 83. un 84. punktu ģenerāladvokāta P. Mengoci secinājumos lietā Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:305).
(
37
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 57. punkts).
(
38
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 57. punkts).
(
39
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 58. punkts).
(
40
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 65. punkts).
(
41
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 66. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
42
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
43
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
44
)	Skat. spriedumu, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Francija (C‑89/09, EU:C:2010:772, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
45
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2009. gada 10. marts, Hartlauer (C‑169/07, EU:C:2009:141, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
46
)	Skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija (C‑531/06, EU:C:2009:315, 57. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316, 33. punkts).
(
47
)	Skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija (C‑531/06, EU:C:2009:315, 57. punkts), kā arī Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316, 33. punkts).
(
48
)	Skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija (C‑531/06, EU:C:2009:315, 58. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Apothekerkammer des Saarlandes u.c. (C‑171/07 un C‑172/07, EU:C:2009:316, 34. punkts).
(
49
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, Ogieriakhi (C‑244/13, EU:C:2014:2068, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).