PIRMĀS INSTANCES TIESAS SPRIEDUMS (apelācijas palāta)
2008. gada 11. novembrī
Lieta T‑390/07 P
Michael Alexander Speiser
pret
Eiropas Parlamentu
Apelācija – Civildienests – Pagaidu darbinieki – Pieņemamība – Ekspatriācijas pabalsts – Apstiprinošs lēmums – Novēlota sūdzība
Priekšmets Apelācijas sūdzība, kas iesniegta par Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2007. gada 10. septembra rīkojumu lietā F‑146/06 Speiser/Parlaments (Krājums‑CDL, I‑A‑0000. un II‑A‑I‑0000. lpp.) un ar kuru tiek lūgts atcelt šo rīkojumu
Nolēmums      Apelācijas sūdzību noraidīt. Katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā pats.
Kopsavilkums
1.      Apelācijas sūdzība – Pamati – Pamats, kas saistīts ar citā spriedumā atzīta risinājumu nepiemērošanu pārsūdzētajā spriedumā
(EKL 225.a pants; Tiesas Statūtu I pielikuma 11. panta 1. punkts)
2.      Iestāžu tiesību akti – Vispārējs pienākums informēt adresātus par tiesību aizsardzības līdzekļiem un termiņiem – Neesamība
3.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atvainojama maldība
(Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
4.      Ierēdņi – Pārsūdzība – Iepriekšēja administratīva sūdzība – Termiņi – Noilgums – Atsākšana – Nosacījums – Jauns fakts
(Civildienesta noteikumu 90. un 91. pants)
5.      Tiesvedība – Tiesāšanās izdevumi – Lūgums lemt atbilstoši tiesību normām
(Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmā daļa)
1.      Pat ja citā spriedumā Kopienu tiesas atzītais netiek piemērots pārsūdzētajā spriedumā, šis fakts pats par sevi nav Kopienu
tiesību pārkāpums, par kuru var iesniegt apelācijas sūdzību, tomēr šāds pamats ir pieņemams, ja tas ir saistīts ar minētajā
spriedumā atzīta principa pārkāpumu.
(skat. 19. punktu)
Atsauce: Civildienesta tiesa, 2006. gada 28. jūnijs, F‑101/05 Grünheid/Komisija, Krājums‑CDL, I‑A‑1‑55. un II‑A‑1‑199. lpp.
2.      Kopienu iestādēm nav ne vispārēja pienākuma informēt viņu izdoto dokumentu adresātus par pieejamajiem tiesību aizsardzības
līdzekļiem, ne arī pienākuma norādīt termiņus, kuros tos var izmantot.
(skat. 32. punktu)
Atsauce: Tiesa, 2007. gada 27. novembris, C‑163/07 P Diy‑Mar Insaat Sanayi ve Ticaret un Akar/Komisija, Krājums, I‑10125. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra.
3.      Atvainojamas maldības jēdziens attiecībā uz termiņiem prasības celšanai ir jāinterpretē šauri, un tas var attiekties tikai
uz ārkārtas apstākļiem, proti, ja attiecīgās iestādes ir pieļāvušas rīcību, kas pati par sevi vai noteicošā mērā var radīt
pieļaujamu labticīgas personas, kura ievēro rūpību, ko var prasīt no samērā informēta tirgus dalībnieka, maldīšanos. Tomēr
tā tas nav gadījumā, kad administrācijas vēstulē, kurā, kaut gan ir minēta adresāta iespēja to pārsūdzēt, tomēr nav precizēts
konkrētais tiesību akts.
(skat. 33. un 34. punktu)
Atsauce: Pirmās instances tiesa, 2007. gada 27. septembris, T‑8/95 un T‑9/95 Pelle un Konrad/Padome un Komisija, Krājums, I‑4117. lpp., 93. punkts un tajā minētā judikatūra.
4.      Lēmums, ar kuru administrācija pēc ieinteresētās personas pieprasījuma piekrīt mainīt viņa izcelsmes vietu, lai to noteiktu
citā pilsētā, nevis tajā, no kuras viņš iecelts amatā, nekādi neietekmē, vai viņam ir vai nav tiesību uz ekspatriācijas pabalstu,
un tādēļ neatsākas termiņš sūdzības par agrāku lēmumu, ar kuru šis pabalsts ir atteikts, iesniegšanai. Ierēdņa izcelsmes vietas
noteikšanai, no vienas puses, un ekspatriācijas pabalsta piešķiršanai, no otras puses, ir atšķirīgi mērķi un intereses. Tādējādi,
tā kā ekspatriācijas pabalsts tiek piešķirts, ja attiecīgajā laika posmā nav bijusi konstatējama pastāvīgā dzīvesvieta vai
galvenā profesionālās darbības vieta dienesta vietas valsts Eiropas teritorijā, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 7. panta
3. punkta pirmajā daļā paredzētais izcelsmes vietas jēdziens ir tehnisks jēdziens, ko izmanto atsevišķu ierēdņa finansiālo
tiesību noteikšanai, no kā izriet, ka viņa izcelsmes vieta nesakrīt ar vietu, kurā viņš pastāvīgi uzturējies un veicis profesionālo
darbību pirms iecelšanas amatā.
(skat. 37.–42. punktu)
Atsauces: Tiesa, 1985. gada 2. maijs, 144/84 De Angelis/Komisija, Recueil, 1301. lpp., 13. punkts; Pirmās instances tiesa, 1993. gada 28. septembris, T‑90/92 Magdalena Fernández/Komisija, Recueil, II‑971. lpp., 26. un 30. punkts un tajos minētā judikatūra.
5.      Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmo daļu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs,
piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Prasījumos paustais
lūgums lemt par tiesāšanās izdevumiem atbilstoši tiesību normām nav uzskatāms par lūgumu lietas dalībniekam, kuram spriedums
ir nelabvēlīgs, piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(skat. 48. punktu)
Atsauce: Tiesa, 1992. gada 9. jūnijs, C‑30/91 P Lestelle/Komisija, Recueil, I‑3755. lpp., 38. punkts.