61990CJ0076_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 25. januar 1990, indgaaet til Domstolen den 21. marts 1990, har Oberlandesgericht Muenchen i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 59.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem Manfred Saeger, der er patentagent ("Patentanwalt") i Muenchen, og det engelske selskab Dennemeyer & Co. Ltd, der har hjemsted i Det Forenede Kongerige (herefter benaevnt "Dennemeyer").
3 Dennemeyer yder patentfornyelsesservice (patent renewal service). Den paagaeldende virksomhed udoeves i det foreliggende tilfaelde fra Storbritannien for indehavere af industrielle ejendomsrettigheder med hjemsted i andre medlemsstater, herunder navnlig Tyskland, og bestaar i ved hjaelp af edb at forvalte patenterne, at underrette patenthaverne, naar fornyelsesafgifterne forfalder til betaling, og at betale disse afgifter paa patenthavernes vegne, naar disse til Dennemeyer returnerer den "erindringsskrivelse om fornyelse", som selskabet har sendt til dem, og anmoder selskabet om at soerge for betalingen af de deri angivne beloeb.
4 Dennemeyer yder ikke nogen form for raadgivning til kunderne i forbindelse med sin virksomhed, hverken vedroerende den afgoerelse, som skal traeffes, eller vedroerende konsekvenserne af henholdsvis betaling og manglende betaling. Kunden har selv ansvaret for at underrette selskabet om enhver aendring vedroerende patentet, der kan have indflydelse paa betalingen af fornyelsesafgiften. Endelig er den provision, Dennemeyer modtager for sine ydelser, lavere end det vederlag, som tyske patentagenter i almindelighed beregner sig for de samme ydelser.
5 Saeger har gjort gaeldende, at Dennemeyer overtraeder forbuddet mod illoyal konkurrence og den tyske Rechtsberatungsgesetz (lov om juridisk raadgivning af 13.12.1935, BGBl. III.303-12). Han er af den opfattelse, at Dennemeyer erhvervsmaessigt varetager tredjemands retlige interesser uden den i henhold til artikel 1, stk. 1, foerste afsnit, i den naevnte lov kraevede tilladelse.
6 I henhold til artikel 1, stk. 1, i Rechtsberatungsgesetz kan erhvervsmaessig varetagelse af tredjemands retlige interesser eller inddrivelse af overdragede fordringer kun ske ved personer, der har faaet tilladelse hertil af den kompetente myndighed. I henhold til bestemmelsen gives saadanne tilladelser for saerlige omraader, der er opregnet i bestemmelsen, og de kan kun gives til ansoegere, der har den for det paagaeldende erhverv fornoedne paalidelighed, egnethed og sagkundskab (§ 6 og 8 i Verordnung zur Ausfuehrung des Rechtsberatungsgesetzes af 13.12.1935, BGBl. III.303-12).
7 Der gives principielt ikke tilladelser til virksomheder, der yder en patentfornyelsesservice, idet erhvervsmaessig forvaltning af tredjemands industrielle ejendomsrettigheder ikke omfattes af de i Rechtsberatungsgesetz naevnte omraader. Artikel 1, stk. 3, i Rechtsberatungsgesetz bestemmer, at den virksomhed, som udoeves af notarer og andre personer, der bestrider et offentligt hverv, samt advokater og patentagenter, ikke beroeres af loven. Bundesgerichtshof har i denne forbindelse i sin dom af 12. marts 1987 (I ZR 31/85, BGH Neue Juristische Wochenschrift 1987, s. 3005), hvortil der henvises i forelaeggelseskendelsen, udtalt, at samtlige former for virksomhed i forbindelse med opretholdelse af industrielle ejendomsrettigheder - herunder de i naervaerende sag omhandlede - efter den relevante tyske lovgivning er forbeholdt patentagenter.
8 Den nationale domstol er af den opfattelse, at sagen rejser spoergsmaal om fortolkningen af faellesskabsretten. Den har derfor forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er det foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 59 at kraeve, at et engelsk selskab med hjemsted i Storbritannien skal have tilladelse i henhold til den tyske Rechtsberatungsgesetz (lov om juridisk raadgivning), saafremt selskabet fra sit hjemsted paa vegne af tredjemand sikrer opretholdelsen af tyske industrielle ejendomsrettigheder, hvis indehavere er hjemmehoerende paa Forbundsrepublikken Tysklands omraade, idet selskabet paaser, hvornaar afgifterne for disse ejendomsrettigheder forfalder, underretter tredjemand om forfaldsdatoerne og paa tredjemands vegne betaler afgifterne paa Forbundsrepublikken Tysklands omraade, naar henses til, at en saadan virksomhed efter lovgivningen i en lang raekke medlemsstater ubestridt kan udoeves uden tilladelse?"
9 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder og retlige baggrund, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Oberlandesgericht i hovedsagen har lagt til grund, at de tyske domstole har international kompetence, og at tysk ret finder anvendelse, da Dennemeyer, i hvert fald for saa vidt angaar afgiftsbetalinger i Tyskland, maa anses for at udoeve sin virksomhed paa dette lands omraade. Den nationale domstol har anfoert, at det Domstolen forelagte spoergsmaal skal afklare, om EOEF-Traktatens artikel 59 er til hinder for at doemme sagsoegte i hovedsagen i henhold til de relevante nationale bestemmelser.
11 Det praejudicielle spoergsmaal skal derfor forstaas saaledes, at det oenskes afgjort, om EOEF-Traktatens artikel 59 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det ikke er tilladt for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat at levere tjenesteydelser til patenthavere i det paagaeldende land bestaaende i forvaltning og opretholdelse af deres patenter via betaling af de relevante afgifter, fordi denne form for virksomhed i henhold til de nationale bestemmelser er forbeholdt personer med en saerlig erhvervsmaessig status, saasom patentagenter.
12 Indledningsvis bemaerkes, at Traktatens artikel 59 ikke blot kraever afskaffelse af enhver forskelsbehandling til skade for tjenesteyderen paa grund af dennes nationalitet, men ogsaa ophaevelse af enhver restriktion - ogsaa selv om den anvendes uden forskel paa indenlandske tjenesteydere og tjenesteydere fra andre medlemsstater - der kan vaere til hinder for eller paa anden maade genere den virksomhed, som udoeves af en tjenesteyder med hjemsted i en anden medlemsstat, hvor han lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser.
13 En medlemsstat kan navnlig ikke betinge levering af tjenesteydelser paa det paagaeldende lands omraade af, at samtlige betingelser for etablering i landet er opfyldt, idet de bestemmelser i Traktaten, som netop skal sikre den frie udveksling af tjenesteydelser, herved ville blive virkningsloese. En saadan restriktion er navnlig ulovlig, naar tjenesteydelsen - som i det i hovedsagen omhandlede tilfaelde - til forskel fra den i Traktatens artikel 60, stk. 3, naevnte situation leveres, uden at tjenesteyderen behoever at bevaege sig ind paa den medlemsstats omraade, hvor tjenesteydelsen leveres.
14 Det maa dernaest fastslaas, at nationale bestemmelser, hvorefter en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat kun kan udfoere bestemte tjenesteydelser i det paagaeldende land, hvis den har opnaaet en tilladelse fra en administrativ myndighed, som forudsaetter bestemte faglige kvalifikationer, er en restriktion, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser, jf. Traktatens artikel 59. Nationale bestemmelser, hvorefter kun visse erhvervsdrivende, der har bestemte faglige kvalifikationer, kan levere tjenesteydelser paa omraadet for forvaltning af patenter, er nemlig til hinder for, at en virksomhed med hjemsted i udlandet kan levere tjenesteydelser til patenthavere i det paagaeldende land, ligesom patenthaverne ikke har mulighed for frit at vaelge, hvorledes deres patenter skal forvaltes.
15 I betragtning af visse tjenesteydelsers saerlige karakter kan det ikke anses for uforeneligt med Traktaten at kraeve, at tjenesteyderen opfylder visse saerlige krav, som foelger af forskrifterne for vedkommende erhverv. Den frie udveksling af tjenesteydelser, som er et grundlaeggende princip i Traktaten, kan dog kun begraenses ved regler, der er begrundet i tvingende almene hensyn, og som gaelder for enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed paa modtagerstatens omraade, og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. Det er navnlig en betingelse, at kravene er objektivt noedvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gaelder for det paagaeldende erhverv, og for at beskytte modtageren af ydelserne, og de maa ikke gaa videre end noedvendigt for at naa disse maal (jf. senest domme af 26.2.1991, hhv. sag C-154/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 659, sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 709, og sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 727).
16 Det skal hertil foerst bemaerkes, at nationale bestemmelser som de af den nationale domstol beskrevne klart sigter mod at beskytte modtagerne af de omhandlede ydelser mod den skade, de ville kunne lide som foelge af juridisk raadgivning fra personer, som ikke besidder de fornoedne faglige kvalifikationer eller ikke opfylder de stillede haederlighedskrav.
17 Det skal dernaest fastslaas, at den almene interesse i at beskytte modtagerne af de omhandlede tjenesteydelser mod en saadan skade kan begrunde en begraensning i den frie udveksling af tjenesteydelser. Saadanne bestemmelser gaar dog videre end noedvendigt for at sikre beskyttelsen af den paagaeldende interesse, saafremt de betinger erhvervsmaessig udoevelse af en virksomhed som den foreliggende af, at tjenesteyderne besidder ganske saerlige faglige kvalifikationer, der ikke staar i forhold til modtagernes behov.
18 Som fremfoert af generaladvokaten i punkt 33 i forslaget til afgoerelse raadgiver leverandoeren af en tjenesteydelse som den i naervaerende sag omhandlede nemlig ikke sine kunder, som ofte selv er patentagenter eller virksomheder, der har ansat kvalificerede patenteksperter. Det eneste, han goer, er at underrette dem om, hvornaar fornyelsesafgifterne skal betales for at undgaa, at et patent udloeber, at anmode dem om at meddele, om de oensker at forny patentet, og at betale de respektive afgifter paa kundernes vegne, hvis de oensker det. Disse opgaver, som tjenesteyderen opfylder uden at bevaege sig til et andet sted, er i det vaesentlige af simpel karakter og kraever ikke saerlige faglige kvalifikationer, hvilket ogsaa fremgaar af, at sagsoegeren i hovedsagen i saa hoej grad, som tilfaeldet er, kan benytte sig af edb.
19 I oevrigt er risikoen for en patenthaver ved en pligtforsoemmelse fra et selskab, der har ansvaret for at forvalte tyske patenter - som det med rette er anfoert af Kommissionen - meget begraenset. To maaneder efter forfaldsdagen meddeler den tyske patentmyndighed nemlig officielt patenthaveren, at patentet ophoerer, saafremt den skyldige afgift med et tillaeg paa 10% ikke betales inden fire maaneder efter fremsendelsen af meddelelsen (§ 17, stk. 3, i den tyske Patentgesetz).
20 Det maa saaledes konstateres, at hverken karakteren af en tjenesteydelse som den i sagen omhandlede eller foelgerne af en forsoemmelse fra tjenesteyderens side kan danne grundlag for at forbeholde udfoerelsen af tjenesteydelsen for personer med saerlige faglige kvalifikationer, saasom advokater eller patentagenter. En saadan begraensning staar ikke i rimeligt forhold til det forfulgte maal.
21 Det praejudicielle spoergsmaal maa derfor besvares med, at
EOEF-Traktatens artikel 59 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det ikke er tilladt for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat at levere tjenesteydelser til patenthavere i det paagaeldende land bestaaende i forvaltning og opretholdelse af deres patenter via betaling af de relevante afgifter, fordi denne form for virksomhed i henhold til de nationale bestemmelser er forbeholdt personer med en saerlig erhvervsmaessig status, saasom patentagenter.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Oberlandesgericht Muenchen ved kendelse af 25. januar 1990, for ret:
EOEF-Traktatens artikel 59 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter det ikke er tilladt for en virksomhed med hjemsted i en anden medlemsstat at levere tjenesteydelser til patenthavere i det paagaeldende land bestaaende i forvaltning og opretholdelse af deres patenter via betaling af de relevante afgifter, fordi denne form for virksomhed i henhold til de nationale bestemmelser er forbeholdt personer med en saerlig erhvervsmaessig status, saasom patentagenter.