61985C0022
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MARCO DARMON
fremsat den 4. februar 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Hovedsagens parter er en fransk bank, Crédit lyonnais, Forbach afdeling, og Rudolf Anterist, der bor i Saarbrücken i Forbundsrepublikken Tyskland; sagen angår solidarisk kaution for gæld, som selskabet Anterist og Schneider, der har hjemsted i Stiring-Wendel, Frankrig, har pådraget sig over for banken. Kautionsaftalen, der blev underskrevet den 16. maj 1967, indeholdt følgende fortrykte klausul:
»Toutes demandes et significations seront faites au Crédit lyonnais à son agence d ..., actuellement rue ... no ... et le tribunal dans le ressort duquel cette agence est située sera seul compétent pour statuer sur tout ce que concerne l'exécution des présentes, quelle que soit la partie défenderesse.«
Parterne havde således aftalt tribunal de grande instance de Sarreguemines som værneting, idet Forbach afdelingen ligger i retskredsen.
Mange år senere kunne selskabet Anterist og Schneider ikke længere svare deres forpligtelser til forfaldstid. Crédit lyonnais gjorde derfor kautionen gældende, idet sag blev anlagt ved Rudolf Anterists hjemting, Landgericht Saarbrücken. Anterist har bestridt, at denne domstol er kompetent. Der er foretaget revisionsanke i sagen, som for tiden verserer for Bundesgerichthof, der ved kendelse af 20. december 1984 har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 17, stk. 3, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (herefter kaldet konventionen):
»Må det antages, at en værnetingsaftale ’kun er indgået til fordel for én af parterne’, jfr. domskonventionens artikel 17, stk. 3, når forholdet alene er det, at parterne i henhold til domskonventionens artikel 17, stk. 1, gyldigt har aftalt, at den internationale kompetence tilkommer en ret eller retterne i en kontraherende stat, på hvis område denne part har sin bopæl?«
De to stykker i artikel 17, som den nationale ret tager sigte på, er affattet således:
Stk. 1
»Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller ret terne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente.«
Stk. 3
»Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.«
2.
Hovedsagens paner, Kommissionen og to medlemsstater, nemlig Italien og Det forenede Kongerige, har gjort rede for deres standpunkt, der herefter kort skal sammenfattes.
Rudolf Anterist, som er af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål skal besvares benægtende, mener, at bopælen ikke kan anses for et kriterium, der indebærer en fordel, som er omfattet af undtagelsen i artikel 17, stk. 3, idet dette ville medføre, at reglen i artikel 17, stk. 1, tømmes for indhold.
Stykke 1 gør det muligt for parterne på forhånd at udpege den ret, der er enekompetent. Den undersøgelse, som nødvendigvis skal foretages af dommeren for at afgøre, om bopæl udgør en fordel alene for den part, der påstår stk. 3 anvendt, er næppe forenelig med den tilstræbte processuelle klarhed og forenkling, der forfølges ved konventionen.
3.
Det forenede Kongeriges regering har ligeledes anført, at artikel 17, stk. 3, er en undtagelse fra samme artikels stk. 1. De fleste værnetingsklausuler fremtræder som identiske med den her foreliggende. Følgelig vil et bekræftende svar på det forelagte spørgsmål berøve den eksklusive værnetingsregel i stk. 1 enhver virkning.
Endvidere angår stk. 3 kun de klausuler, der fastlægger det værneting, hvor en part kan anlægge sag, men overlader det til den anden part frit at påberåbe sig konventionens almindelige bestemmelser om værneting.
4.
Den italienske regering er af den opfattelse, at den her omtalte bestemmelse finder anvendelse, dersom en part, hvad grunden end måtte være, har fået gennemført en værnetingsaftale, der binder den anden part. Imidlertid fremgår det ikke altid af værnetingsklausuler, om de er blevet aftalt i parternes fælles interesse — i hvilket tilfælde artikel 17, stk. 1, finder anvendelse — eller kun i den ene parts interesse. Den nationale ret skal derfor meget nøje undersøge, hvad der har været parternes vilje, og tage stilling til, om aftalen kun er indgået i den ene parts interesse. Bopælskriteriet kan være et holdepunkt for, at kun den ene parts interesse er tilgodeset, men det skal afgøres, om den anden herved ligeledes har opnået en fordel, som muligvis blot er af mindre betydning. Hvis klausulen alene er indsat i den ene parts interesse, står det denne frit for at anlægge sag ved enhver ret, der er kompetent i henhold til konventionen, også selv om det kun sker for at undgå, at der bliver gjort indsigelse mod klausulens gyldighed.
5.
Kommissionens standpunkt — som Crédit lyonnais, der ikke har afgivet skriftelige indlæg, har tilsluttet sig under retsmødet — er følgende: Bestemmelsen i artikel 17, stk. 1, er ikke en grundregel, men derimod en undtagelse i forhold til konventionens artikler 2, 5 og 6. Bestemmelsens stk. 2 og 3 begrænser blot anvendelsesområdet for stk. 1, som derfor skal fortolkes snævert.
Da enhver værnetingsaftale indebærer en afvigelse fra det almindelige princip ifølge konventionens artikel 2, som stiller sagsøgte gunstigt, består der en formodning om en fordel for sagsøgeren i den situation, at denne har forhandlet sig til en aftale, som helt tilsidesætter den almindelige regel i artikel 2. Artikel 17, stk. 3, bemyndiger sagsøgeren til ikke at udnytte sin objektivt gunstige retsstilling.
Af hensyn til konventionens formål, skal »fordel« vurderes på grundlag af objektive kriterier. Den kompetence, der tildeles den ene af parternes hjemting, udgør et sådant kriterium. Man kan ligeledes tage hensyn til det forhold, at en økonomisk stærkere part pålægger den anden en formulering ifølge partens almindelige forretningsbetingelser, selv om den ret, der udpeges som kompetent, ikke er hjemtinget. Den svageste part skal, dersom den ønsker at undgå, at artikel 17, stk. 3, finder anvendelse, sørge for, at klausulen formuleres således, at det klart fremgår af den, at den også er i den pågældende parts interesse. I dette tilfælde er fordelen nemlig ikke længere alene i den anden parts interesse.
6.
Jeg skal fremhæve, at nærværende sag rummer et paradoks. Rudolf Anterist søger at få anvendt en værnetingsklausul, som Credit lyonnais søger at undgå, fordi den alene er indgået til bankens fordel. Der foreligger dog kun et tilsyneladende paradoks. Jeg behøver imidlertid ikke at undersøge de reale hensyn der ligger bag denne retsteoretiske diskussion. Det tilkommer den nationale ret, medens jeg alene vil søge at fremdrage en række forhold, der kan gøre det muligt for Domstolen at besvare det spørgsmål, som den nationale ret har forelagt.
7.
Artikel 17, stk. 3, kan ikke fortolkes isoleret. Hovedsagens parter og de regeringer, der har afgivet indlæg i sagen, har bestræbt sig på at anskue denne bestemmelse som et led i det mere almindelige sigte med konventionen. Jeg vil gøre det samme.
Konventionens præambel opstiller følgende formål: Forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser samt styrkelse af retsbeskyttelsen for de inden for Fællesskabet bosiddende personer. Præamblen beskriver endvidere de midler, hvormed dette formål skal nås, i første række fastlæggelsen af den internationale kompetence for medlemsstaternes retter. Konventionen søger kort sagt at gennemføre retssikkerhed på processens område, idet den gør det muligt for alle med sikkerhed at udpege den ret, ved hvilken den pågældende effektivt kan gøre sine rettigheder gældende.
Artikel 17 findes i konventionens afsnit II, om kompetencereglerne. Dette afsnit er opbygget på følgende måde. Afdeling 1, der har overskriften »Almindelige bestemmelser«, bestemmer i artikel 2, at »personer, der har bopæl på en kontraherende stats område ... sagsøges ved retterne i denne stat«. Sagsøgtes bopæl bestemmer således værnetinget. Afdelingerne 2, 3 og 4 opregner de alternative kompetencer, og afdeling 5 tilfælde, hvor der foreligger enekompetence, idet de heraf omfattede tilfælde udgør undtagelser fra reglen »actor sequitur forum rei«. Afdelingerne 7, 8 og 9 foreskriver, hvorledes retten går frem.
Artikel 17 findes i afdeling 6, der har overskriften »Aftaler om kompetence«. Bestemmelsens ordlyd er betegnende: Der er tale om en egentlig aftale, som beskrevet i stk. 1, der med forbehold af stk. 2 og 3 er bindende for parterne.
Den ordning, der efter konventionen gælder om kompetencen, er således opbygget på følgende måde. Der eksisterer ved siden af den legale ordning — den, der fremgår af artiklerne 2-16 — en ordning, der hviler på aftale, og som er hjemlet ved artikel 17, hvorefter parterne ved en værnetingsklausul — men med forbehold af de præceptive kompetenceregler efter artikel 16 — kan frigøre sig fra den legale ordning.
Denne opbygning giver nøglen til fortolkningen af artikel 17, stk. 1.
I den forbindelse må der opstilles en sondring mellem på den ene side selve eksistensen af en værnetingsklausul, og på den anden side dennes forpligtende karakter. Man kan med hensyn til det første forhold ikke opstille en positiv formodning, og i tilfælde af usikkerhed om forholdet er det den legale ordning, der finder anvendelse. Ud fra dette synspunkt skal artikel 17, stk. 1, fortolkes indskrænkende. Det er endvidere i overensstemmelse med Domstolens praksis, idet Domstolen har udtalt følgende:
»... skal de betingelser, som artikel 17 stiller for værnetingsklausulers gyldighed, fortolkes strengt, idet artiklen har til formål at sikre, at parternes samstemmende vilje til en sådan klausul, der ved en værnetingsaftale fraviger de almindelige værnetingsregler i konventionens artikler 2, 5 og 6, faktisk har været til stede og kommer klart og præcist til udtryk« (sag 71/83, Tilly Russ mod Nova, dom af 19. juni 1984, Sml. 1984, s. 2417, præmis 14, s. 2432).
Noget andet må antages om den forpligtende karakter. Her genfinder vi nemlig grundreglen om, at aftaler er bindende. Værnetingsklausulen er — såfremt den ikke strider mod de præceptive kompetenceregler efter artikel 16 — bindende for kontrahenterne. Da fællesskabslovgiveren har indført denne aftalemulighed, kan aftalen ikke — når den er gyldigt indgået — tilsidesættes af en af parterne, der ønsker at gøre sig fri af den for på ny at blive omfattet af den legale ordning. Reglen om den indskrænkende fortolkning, der må gælde ved bedømmelsen af aftalens gyldighed, kan ikke — når aftalen er uden mangler — påberåbes imod den bindende karakter af værnetingsaftalen.
9.
Endelig skal artikel 17, stk. 3, fortolkes.
Man kan — hvilket er blevet hævdet — tænke sig, at denne bestemmelse tager sigte på en ensidig klausul, hvorefter kun én af parterne er bundet af værnetingsklausulen, mens den anden kan give afkald på at påberåbe sig den og i stedet gøre brug af de legale værnetingsregler. Hvis denne fortolkning var rigtig, ville artikel 17, stk. 3, ikke have noget at gøre med den foreliggende sag og være uanvendelig på den. Det er imidlertid vanskeligt at indse meningen med en retsregel, der på ny giver den part, som er »begunstiget«, den fordel ved de legale bestemmelser, som den pågældende begrebsnødvendigt ikke har givet afkald på ved aftalen.
Stykke 3 angår således efter min opfattelse dels en klausul, der — selv om den er aftalt alene i den ene kontrahents interesse — ikke desto mindre som her hviler på en aftale mellem to parter, dels en ensidig klausul, hvorefter sager, som denne kontrahent ønsker prøvet, skal anlægges ved en ret, der udtrykkeligt er udpeget. Den part, der således »begunstiges« ved artikel 17, stk. 3, får ret til at give afkald på sin begunstigelse og kan i stedet gøre brug af de legale værnetingsregler.
Således fortolket udgør bestemmelsen en undtagelse fra gensidighedsprincippet. Endvidere indfører den en eller flere værnetingsregler, der gælder alternativt til aftalt værneting, hvilket svækker den retssikkerhed, der gerne skulle opnås både med Bruxelles-konventionen og med værnetingsklausulen. Af disse to grunde fremtræder stk. 3 som en undtagelse fra den aftaleregel, der følger af artikel 17, stk. 1, og den skal som sådan fortolkes indskrænkende.
Parterne kan udtrykkeligt i kontrakten have aftalt, at værnetingsklausulen alene er fastsat i den ene af parternes interesse. Det vil i betydeligt omfang lette rettens opgave ved anvendelsen af stk. 3.
Det er ikke tilfældet i nærværende sag. Retten skal derfor undersøge, om det af kontrakten fremgår, at der foreligger en interesse alene for den ene af parterne. Da stk. 3 skal fortolkes indskrænkende, vil der ikke kunne antages en formodning for en sådan rent ensidig interesse. En sådan kan heller ikke automatisk fremgå af objektive holdepunkter, eftersom det er parternes vilje, der skal fortolkes. Det forhold, at værnetingsklausulen udpeger hjemtinget for den ene af parterne som hans værneting, er således et forhold, der kan og skal tages i betragtning af den nationale ret ved dens bedømmelse af, hvad der har været parternes vilje. Dette forhold er imidlertid ikke afgørende herved. Andre forhold, såsom den fortolkning, den udpegede ret sædvanligvis anlægger af de retsregler, som gælder for kontrakten, kan således eventuelt udgøre en fælles interesse for parterne.
Jeg skal derfor foreslå, at det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen, besvares på følgende måde:
1)
Værnetingsaftaler, der gyldigt er indgået på de betingelser, som er fastsat i artikel 17, stk. 1, i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet den 27. september 1968, er lige så bindende for kontrahenterne som de legale værnetingsregler, jfr. konventions artikler 2-15, ville være det, såfremt en sådan aftale ikke forlå.
2)
Konventionens artikel 17, stk. 3, skal fortolkes således, at hvis disse aftaler alene er indgået i en af kontrahenternes interesse, bevarer den pågældende retten til efter afkald på sin fordel at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent i medfør af førnævnte legale ordning.
3)
Det tilkommer i hvert enkelt tilfælde den nationale ret i lyset af de konkrete omstændigheder og kontraktens ordlyd at afgøre, om en væmetingsklausul er aftalt alene i en af parternes interesse; i den forbindelse indgår en værnetingsklausul, der gør en af parternes hjemting til værneting, som et forhold i rettens bedømmelse.
(
*1
) – Oversat fra fransk.