61989CC0234_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (herefter benaevnt "den nationale ret") har i medfoer af Traktatens artikel 177, stk. 3, forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"A - 1) Kan en enkeltstaaende aftale med eksklusiv koebspligt vedroerende levering af oel - som den mellem parterne indgaaede - vaere egnet til maerkbart at paavirke handelen mellem medlemsstaterne, jf. EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, fordi aftalen indgaar i en raekke tilsvarende aftaler om levering af oel - uanset fra hvilket bryggeri - i medlemsstaten, og spoergsmaalet om egnetheden til at paavirke handelen mellem medlemsstaterne vurderes ud fra aftalekompleksets paavirkning af markedet?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende:
I hvilken grad skal markedet i en medlemsstat vaere underlagt eksklusive koebsaftaler, for at der foreligger en maerkbar paavirkning af handelen mellem medlemsstaterne; vil de 60%, som EF-Kommissionen har antaget for Forbundsrepublikkens vedkommende, vaere tilstraekkeligt hertil?
3) Saafremt spoergsmaal 1 besvares benaegtende:
Skal det fastslaas, hvilke virkninger alle i Forbundsrepublikken Tyskland indgaaede aftaler med eksklusiv koebspligt vedroerende levering af oel tilsammen har paa markedet, og/eller hvorledes den konkrete aftale bidrager hertil paa grundlag af en omfattende undersoegelse af omstaendighederne i det enkelte tilfaelde; hvilke kriterier skal da laegges til grund ved denne undersoegelse, og er navnlig foelgende synspunkter afgoerende:
- det kontraherende bryggeris stoerrelse
- omfanget af koebspligten i henhold til en enkelt aftale
- omfanget af koebspligten i henhold til aftalekomplekset,
- antal, varighed og omfang af de bestaaende koebsforpligtelser og forholdet til de maengder, der afsaettes af frie videreforhandlere
- restauratoerens forpligtelse over for bryggeriet, grossisten eller udlejeren i henhold til lejekontrakten
- omfanget af de leverancer, der foretages af frie grossister til restaurationsvirksomheder
- omfanget af forpligtelser over for udenlandske producenter
- hyppigheden af eksklusive koebsaftaler inden for bestemte geografiske omraader
- sammenligning med afsaetningen uden for restaurationsbranchen og tendensen i afsaetningen paa disse omraader
- muligheden for at oprette eller opkoebe nye afsaetningssteder?
4) Saafremt spoergsmaal 1 eller 3 besvares bekraeftende:
Er en aftale om levering af oel, der udtrykkeligt giver restauratoeren tilladelse til at koebe oel i andre medlemsstater (en saakaldt aabningsklausul), principielt ikke egnet til at paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne, eller har det herved ogsaa betydning, om, og i hvilket omfang, der er aftalt et mindstekoeb af oel, og hvilken ordning, der er truffet med hensyn til bryggeriets rettigheder (erstatning, opsigelse), hvis mindstekoebet ikke respekteres?
B - 1) Er betingelserne i artikel 1 og artikel 6, stk. 1, i Kommissionens gruppefritagelsesforordning (EOEF) nr. 1984/83 opfyldt, naar de af koebsforpligtelsen omfattede drikkevarer ikke er opfoert i selve aftalens tekst, men det er aftalt, at sortimentet fremgaar af den til enhver tid gaeldende prisliste fra bryggeriet?
2) Falder en aftale med eksklusiv koebspligt vedroerende levering af oel i det hele uden for fritagelsen fra forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, i henhold til forordning nr. 1984/83, naar koebsforpligtelsen med hensyn til alkoholfrie drikkevarer ikke omfatter en mestbegunstigelsesklausul som omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1984/83, saaledes som det kunne vaere naerliggende at antage paa baggrund af forordningens artikel 2, stk. 1, sammenholdt med punkt 17 i meddelelsen vedroerende Kommissionens forordninger (EOEF) nr. 1983/83 og 1984/83 af 22. juni 1983, eller indebaerer dette i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 2, blot at denne koebsforpligtelse bliver ugyldig, fordi den i medfoer af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1984/83 stadig i sig selv er tilladt?
C - Kraever en aftale med eksklusiv koebspligt vedroerende levering af oel, der falder ind under EOEF-Traktatens artikel 85, og som ikke opfylder betingelserne i gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83, altid en individuel fritagelse, eller er den nationale ret befoejet til, i tilfaelde hvor der foreligger en uvaesentlig afvigelse fra gruppefritagelsesforordningen, at anse aftalen for gyldig?"
2. Den nationale ret har anfoert, at de spoergsmaal, den har forelagt Domstolen, maaske ikke alle er lige noedvendige for afgoerelsen af den sag, der foreligger til paakendelse, men at de under alle omstaendigheder vil kunne have betydning for videreudviklingen af Domstolens praksis. Ifoelge Domstolens faste praksis tages der i videst muligt omfang hensyn til den nationale rets bedoemmelse for saa vidt angaar spoergsmaalenes relevans (1). Jeg vil derfor behandle alle spoergsmaalene.
Den nationale rets bemaerkning viser imidlertid, at det ikke er noedvendigt, at Domstolen behandler spoergsmaalene i raekkefoelge, som de er stillet. Jeg vil i mit forslag til afgoerelse begynde med de under punkt B og C anfoerte spoergsmaal og foerst derefter gennemgaa de fire spoergsmaal, der er anfoert under punkt A. Spoergsmaalene under punkt B og C kan vise sig at have stoerre betydning for forstaaelsen af aftaleparternes faktiske retsstilling, end de mere teoretiske spoergsmaal under punkt A.
3. Som det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, har Stergios Delimitis (herefter benaevnt "sagsoegeren i hovedsagen") for den nationale ret nedlagt paastand om, at en aftale om levering af oel, som blev indgaaet den 14. maj 1985 mellem sagsoegeren i hovedsagen og Henninger Braeu (herefter benaevnt "sagsoegte i hovedsagen"), er ugyldig. Efter hans opfattelse kan en i aftalen indeholdt bestemmelse om erstatning i tilfaelde af, at mindstekoebsforpligtelsen ikke overholdes, foelgelig ikke have retsvirkning. Sagsoegeren i hovedsagen argumenterer for, at aftalen og bestemmelsen om et mindstekoeb er uden retsvirkning, dels fordi bestemmelsen strider mod Traktatens artikel 85, stk. 1, og dels paa grund af, at aftalen og den anfoerte bestemmelse ikke "reddes" af Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af Traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af eksklusive koebsaftaler (herefter benaevnt "gruppefritagelsesforordningen") (2).
Spoergsmaalene set paa baggrund af EF-retten paa konkurrenceomraadet
4. Som baggrund for besvarelsen af de praejudicielle spoergsmaal forekommer det mig vigtigt at holde nogle grundlaeggende synspunkter i erindring, selv om de ikke direkte vedroerer det materielle formaal, der forfoelges med Traktatens konkurrencebestemmelser og den politik, der foeres i medfoer heraf, men snarere den kompetencefordeling og den procedure, der gaelder paa dette omraade i henhold til Traktaten og grundforordningen, forordning nr. 17 (3). En korrekt forstaaelse af denne problemstilling er af betydning for bedoemmelsen af de spoergsmaal, der er blevet rejst under tvisten i hovedsagen.
5. Kommissionen indtager en central placering i Faellesskabets konkurrencepolitik. I medfoer af forordning nr. 17' s artikel 9 er det alene Kommissionen, som har befoejelse til at erklaere bestemmelserne i artikel 85, stk. 1, uanvendelige i henhold til Traktatens artikel 85, stk. 3, og denne befoejelse kan den udoeve ved individuelle beslutninger, eller - i det omfang den bemyndiges dertil af Raadet - ved en generel fritagelsesforordning. Hverken de nationale myndigheder paa konkurrenceomraadet eller de nationale domstole har en saadan befoejelse. De nationale myndigheder paa konkurrenceomraadet har derimod, sideloebende med Kommissionen, en befoejelse til at haandhaeve forbuddet i artikel 85, stk. 1 (og artikel 86), saa laenge Kommissionen ikke har indledt en procedure. De nationale domstole har, uden tidsmaessig begraensning, ligeledes befoejelse til at anvende artikel 85, stk. 1 (samt artikel 86), idet disse bestemmelser i Traktaten er umiddelbart anvendelige, ligesom de nationale domstole - i de tilfaelde hvor artikel 85, stk. 1, finder anvendelse uden begraensning - har befoejelse til at fastslaa ugyldighed, jf. artikel 85, stk. 2. En fortolkning af de af Kommissionen udstedte regler om gruppefritagelse henhoerer ligeledes under en national domstols kompetence, idet saadanne regler ligeledes er umiddelbart anvendelige (4). I alle disse tilfaelde kan den paagaeldende ret forelaegge Domstolen praejudicielle spoergsmaal om fortolkningen (eller om gyldigheden) af de faellesskabsbestemmelser, retten skal anvende.
Naar jeg tillader mig at erindre om disse grundlaeggende regler, skyldes det, at jeg herved indledningsvis faar lejlighed til at fremhaeve to forhold. For det foerste har den nationale ret ikke - lige saa lidt som Domstolen ved besvarelsen af et praejudicielt spoergsmaal - hjemmel til at foretage nogen som helst aendring i eller tilfoejelse til indholdet af de regler om en generel fritagelse, som Kommissionen har udstedt. En saadan fritagelse er et led i gennemfoerelsen af en politik, der henhoerer under Kommissionens enekompetence. Heraf foelger, at saafremt en aftale ikke er direkte omfattet af en gruppefritagelsesforordning, er det fuldstaendig udelukket at udvide gruppefritagelsen, der allerede i sig selv er en undtagelse fra artikel 85, stk. 1' s forbud, og som foelgelig maa fortolkes strengt.
For det andet gaelder det, at saafremt en aftale faktisk er omfattet af gruppefritagelsen, er det i praksis ikke laengere af betydning for aftaleparterne, om aftalen rammes af forbuddet i artikel 85, stk. 1, fordi aftalen under alle omstaendigheder, selv om dette er tilfaeldet, er fritaget fra forbuddet og foelgelig er forenelig med artikel 85.
6. De spoergsmaal, der boer behandles foerst, er dem, den nationale ret har rejst under punkt B. Saafremt den aftale, der er indgaaet mellem sagsoegeren og sagsoegte i hovedsagen, er omfattet af gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83, har de under punkt A anfoerte spoergsmaal vedroerende bedoemmelsen af en raekke eller et net af aftaler, der isoleret set er ubetydelige, ikke laengere nogen egentlig praktisk betydning for afgoerelsen af tvisten i hovedsagen, lige saa lidt som det under punkt C anfoerte spoergsmaal vedroerende en individuel fritagelse.
Den omstaendighed, at der findes et net af aftaler eller at aftalen indgaar som led i et saadant net, er i oevrigt irrelevant, for saa vidt angaar den principielle anvendelse af gruppefritagelsen i forordning nr. 1984/83 (5). Kommissionen kan imidlertid tage hensyn til en saadan omstaendighed for -i givet fald ved anvendelse af artikel 14 i forordning nr. 1984/83 - at lade gruppefritagelsen bortfalde, nemlig:
"dersom den i en konkret sag fastslaar, at en aftale ... har virkninger, som er uforenelige med betingelserne i Traktatens artikel 85, stk. 3, og isaer naar:
...
b) det i en vaesentlig del af det faelles marked i urimelig grad vanskeliggoeres for andre leverandoerer at faa adgang til de forskellige distributionsled" (6).
Artikel 14 har hjemmel i artikel 7 i Raadets forordning nr. 19/65/EOEF af 2. marts 1965 (7), hvorefter Raadet har givet Kommissionen befoejelse til at udstede gruppefritagelse for visse kategorier af aftaler, bl.a. eksklusive koebsaftaler. Af ordlyden af artikel 7 ("idet den lader fordelen ved anvendelsen af forordningens bestemmelser bortfalde ...") og af artikel 14 ("Kommissionen kan lade fordelen ved anvendelse af denne forordning bortfalde") foelger, at en kommissionsbeslutning i henhold til denne bestemmelse ikke kan tillaegges tilbagevirkende kraft (8). Indtil der er truffet en saadan beslutning, er den paagaeldende aftale saaledes fortsat forenelig med artikel 85 (9).
7. Kun saafremt aftalen ikke er omfattet af gruppefritagelsen - hvilket jeg senere vil naa frem til for saa vidt angaar den aftale, tvisten i hovedsagen omhandler (jf. nedenfor punkt 10 og 11) - og bryggeriet saaledes bevidst har loebet risikoen for at indgaa en aftale, der ikke "automatisk" er fritaget, er forholdet mindre klart. Spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 85, stk. 1, finder anvendelse paa saadanne aftaler, ogsaa naar henses til, at de indgaar i et net af aftaler, rejser sig da ganske skarpt. Saafremt parterne vil sikre sig, at aftalen er gyldig, skal de anmelde den til Kommissionen med anmodning om meddelelse af en individuel fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3, for det tilfaelde, at det viser sig, at aftalen alligevel skulle vaere omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1.
Med hensyn til aftaler som den omtvistede, maa man i dette tilfaelde imidlertid ikke se bort fra artikel 4, stk. 2, nr. 1, i forordning nr. 17 (10). Som en undtagelse fra hovedreglen i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17 skal aftaler, hvori der kun deltager virksomheder fra én medlemsstat, og som ikke vedroerer indfoersel eller udfoersel mellem medlemsstater, i henhold til denne bestemmelse ikke anmeldes for at opnaa individuel fritagelse fra kartelforbuddet. Ifoelge Domstolens dom i Bilger mod Jehle-sagen finder denne fritagelse for anmeldelse ligeledes anvendelse paa aftaler, der i stoerre antal indgaar i et aftalenet (11). Fritagelsen for anmeldelsespligten medfoerer, at en fritagelse, som Kommissionen i henhold til artikel 85, stk. 3, eventuelt senere meddeler (fordi parterne alligevel har anmodet herom), i medfoer af artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 17 kan have tilbagevirkende kraft.
Denne mulighed, som Kommissionen har for at indroemme en aftale fritagelse med tilbagevirkende kraft - uden at vaere bundet af en frist for saa vidt angaar aftaler, der ikke skal anmeldes - kan medfoere indbyrdes modstridende afgoerelser, f.eks. i tilfaelde, hvor en national ret i mellemtiden i medfoer af artikel 85, stk. 2, har kendt aftalen ugyldig uden at tage hensyn til muligheden for en fritagelse (som Kommissionen, men ikke den nationale ret har kompetence til at meddele: jf. det tidligere anfoerte, punkt 5). For at undgaa saadanne konflikter antog Domstolen i sagen Brasserie de Haecht II, der angik saakaldte "nye" aftaler (12), at "[det] tilkommer dommeren, under forbehold af den eventuelle anvendelse af artikel 177, at vurdere, om der er grund til at udsaette sagen for at give parterne lejlighed til at opnaa Kommissionens stillingtagen ..." (13). Samme sted anfoerer Domstolen endvidere, at det imidlertid er unoedvendigt at udsaette sagen, saafremt retten finder, "enten at kartellet ikke har foelelige virkninger for konkurrencen eller samhandelen mellem medlemsstaterne, eller at kartellets uforenelighed med artikel 85 er aabenbar".
Den nationale ret skal saaledes traeffe et valg. Enten finder den, at aftalen klart ikke er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1 (saaledes at en anmodning til Kommissionen om, at det fastslaas, at forbuddet ikke finder anvendelse, jf. artikel 85, stk. 3, er unoedvendig), henholdsvis at aftalen faktisk er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, og at den efter al sandsynlighed efter Kommissionens praksis ikke kan opnaa fritagelse i medfoer af artikel 85, stk. 3 (selv om en aftale som den omtvistede ikke er anmeldelsespligtig, kan en saadan anmodning alligevel indgives til Kommissionen); i dette tilfaelde har dommeren ikke grundlag for at udsaette sagen. Eller ogsaa finder den nationale ret, at aftalens status er usikker - ogsaa saafremt Domstolen allerede er blevet forelagt et praejudicielt spoergsmaal, der i oevrigt kun kan angaa fortolkningen (eller gyldigheden) af faellesskabsregler og ikke disse reglers anvendelse paa det konkrete forhold - i hvilket tilfaelde den kan udsaette sagen, indtil parterne har indhentet Kommissionens stillingtagen.
8. Det er klart, at usikkerheden med hensyn til anvendelsen af artikel 85, stk. 1, paa et konkret forhold vil vaere stoerst, naar den nationale domstol skal tage stilling, ikke kun til en aftales retlige sammenhaeng, men ogsaa dens oekonomiske sammenhaeng, fordi aftalen som i naervaerende sag indgaar i et helt net af aftaler. Dette illustreres af de spoergsmaal, den nationale ret har stillet under punkt A, og hvorom jeg indledningsvis skal bemaerke, at Domstolen kun kan besvare disse, i det omfang de vedroerer fortolkningen af faellesskabsretten (jf. senere, punkt 14). Det er mit indtryk, at det i et saadant tilfaelde kan vaere hensigtsmaessigt at udsaette sagen, indtil Kommissionens stillingtagen til artikel 85' s anvendelighed paa det konkrete forhold er blevet indhentet.
Ifoelge Domstolens dom i Brasserie de Haecht II-sagen skal dommeren udsaette sagen
"under forbehold af den eventuelle anvendelse af artikel 177 ... for at give parterne lejlighed til at opnaa Kommissionens stillingtagen" (praemis 12).
Hvordan opnaas en saadan stillingtagen i praksis? Domstolen naevner selv én mulighed, nemlig at retten kan forelaegge Domstolen en praejudiciel anmodning. I denne forbindelse kan man forvente, at Kommissionen i sine skriftlige eller mundtlige indlaeg for Domstolen angiver sit syn paa anvendeligheden af artikel 85 paa den konkrete aftale. Dette er imidlertid ikke endegyldigt, idet den praejudicielle procedure for Domstolen alene vedroerer fortolkningen, som i naervaerende sag, eller gyldigheden af faellesskabsbestemmelser, og strengt taget ikke disses anvendelse paa det konkrete forhold, heller ikke selv om Kommissionen kan give oplysninger herom (jf. senere, punkt 14). En anden mulighed bestaar i, at parterne (eller en af parterne) - saafremt en aftale som i denne sag ikke noedvendigvis skal anmeldes - alligevel anmelder denne til Kommissionen, f.eks. inden for en af retten fastsat frist, med henblik paa at opnaa en negativattest (forordning nr. 17' s artikel 2), eller en individuel fritagelse, saafremt negativattest ikke kan udstedes (forordning nr. 17' s artikel 6). Om det fortsat er muligt at foretage en saadan anmeldelse - efter anmodning fra begge eller kun en af parterne - efter at der er indledt retssag for en national domstol, afhaenger efter min opfattelse af de nationale processuelle regler. Saafremt en saadan anmeldelse fortsat er mulig, maa man regne med, at sagens behandling vil traekke betragteligt ud paa grund af det tidsrum, der saedvanligvis medgaar til Kommissionens undersoegelse. I nogle af Kommissionens aarlige beretninger om konkurrencepolitikken er der anfoert en tredje fremgangsmaade, idet der henvises til en praksis for, at de nationale domstole anmoder Kommissionen om en stillingtagen til de sager, der forelaegges dem (14). I retsmoedet bekraeftede Kommissionens repraesentant, at saadanne henvendelser stadig forekommer, om end de er sporadiske. Om saadanne direkte henvendelser skal rettes til Kommissionen, og i hvilken form og paa hvilke naermere betingelser, afhaenger foerst og fremmest af de nationale processuelle regler. For saa vidt angaar Kommissionen kan dennes reaktion naturligvis ikke bestaa i udstedelse af en negativattest eller en formel beslutning om uanvendelighed, da der ikke foreligger en egentlig anmeldelse. De fremkomne oplysninger kan imidlertid goere det muligt for den nationale ret med lang stoerre sikkerhed at afgoere, om forbuddet i artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, og om aftalen ville have kunnet opnaa en individuel fritagelse. Med denne viden har den nationale ret ifoelge Brasserie de Haecht II-dommen ikke laengere grundlag for fortsat at udsaette sagen.
Individuelle fritagelser og gruppefritagelser samt de under punkt C og B anfoerte spoergsmaal
9. Paa denne baggrund kan jeg allerede nu - inden jeg gaar over til besvarelsen af spoergsmaalene under punkt B - besvare spoergsmaal C. Svaret er foelgende:
For en aftale om levering af oel, der er omfattet af EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, og som ikke opfylder betingelserne i forordning nr. 1984/83 om gruppefritagelse, skal der indhentes en individuel fritagelse fra Kommissionen. Hertil kraeves, at aftalen anmeldes til Kommissionen; for (nye) aftalers vedkommende, som omhandlet i artikel 4, stk. 2, nr. 1, i forordning nr. 17, er der ikke fastsat nogen frist for anmeldelse. Saafremt den nationale ret imidlertid, paa baggrund af de oplysninger, Kommissionen er fremkommet med under denne praejudicielle sag, og/eller efter at have indhentet supplerende oplysninger fra Kommissionen og paa baggrund af Domstolens besvarelse af spoergsmaalene i denne sag, har opnaaet tilstraekkelig vished, har den mulighed for enten at fastslaa, at forbuddet i artikel 85, stk. 1, ikke finder anvendelse, og at aftalen derfor er gyldig, eller at udtale, at forbuddet i artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, og fastslaa, at en formel beslutning fra Kommissionen om, at forbuddet er uanvendeligt, er usandsynlig, paa hvilket grundlag aftalen, ved anvendelse af artikel 85, stk. 2, kendes ugyldig, i det omfang den er i strid med artikel 85, stk. 1 (15).
10. Denne besvarelse af spoergsmaal C hviler paa den forudsaetning, at den paagaeldende aftale ikke er omfattet af forordning nr. 1984/83 om gruppefritagelse, hvilket der forinden boer tages stilling til. Dette er emnet for de under punkt B anfoerte praejudicielle spoergsmaal. Saafremt kontrakten faktisk er omfattet af gruppefritagelsen, er det strengt taget overfloedigt at besvare spoergsmaalene under punkt A, som jeg straks skal komme tilbage til (jf. det tidligere anfoerte, punkt 2).
Den aftale, der er indgaaet mellem sagsoegeren og sagsoegte i hovedsagen, svarer efter sin karakter til fritagne aftaler om levering af oel, som defineret i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1984/83. Sagsoegeren har saaledes over for sagsoegte, mod saerlige oekonomiske eller finansielle fordele, forpligtet sig til med henblik paa videresalg i en i aftalen angivet restauration at aftage bestemte oelsorter eller andre drikkevarer udelukkende fra leverandoeren eller dennes datterselskaber. I den foreliggende sag afviger aftalen imidlertid fra artikel 6, stk. 1, idet oelsorterne og de oevrige drikkevarer ikke er "anfoert i aftalen", men udelukkende er bestemt ved henvisning til henholdsvis bryggeriets eller dets datterselskabers prislister (16).
Det foerste praejudicielle spoergsmaal under punkt B, der efter min opfattelse er let at besvare, vedroerer denne afvigelse fra gruppefritagelsesreglerne: Den omstaendighed, at de oelsorter og andre drikkevarer, der omhandles af den eksklusive leveringsaftale om oel, ikke er naermere anfoert i selve aftalen, men foelger af en prisliste, der kan aendres ved bryggeriets ensidige beslutning herom, udelukker, at gruppefritagelsen finder anvendelse. Jeg har allerede (under punkt 5) anfoert begrundelsen for, at anvendelsen heraf er udelukket, men jeg skal kort gentage denne. Med hensyn til aftaler, der er omfattet af artikel 85, stk. 1, er gruppefritagelser undtagelser fra forbuddet mod konkurrencebegraensende aftaler, der er udstedt som led i gennemfoerelsen af konkurrencepolitikken (efter moden overvejelse og efter hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal), og hvori samtlige led maa antages at have betydning. Hverken den nationale ret eller Domstolen har kompetence til at udstraekke raekkevidden af en forordning om gruppefritagelse ud over en saedvanlig fortolkning heraf. Kommissionen har nemlig enekompetence til at erklaere artikel 85, stk. 1, uanvendelig, jf. samme artikels stk. 3. De doemmende myndigheder har ikke en saadan kompetence.
11. For forstaaelsen af det andet praejudicielle spoergsmaal under punkt B er det noedvendigt at vide, at den omtvistede aftale vedroerer sagsoegtes bortforpagtning af den paagaeldende restauration til sagsoegeren i hovedsagen. Ifoelge attende betragtning til gruppefritagelsesforordningen maa der for disse kontrakters vedkommende
"... fastsaettes saerlige bestemmelser; i dette tilfaelde maa videreforhandleren paa de i denne forordning naermere fastsatte betingelser have ret til fra andre virksomheder end medkontrahenten at koebe saavel de i henhold til aftalen leverede andre drikkevarer end oel som drikkevarer af samme art som disse, men forsynet med et andet varemaerke" (min fremhaevelse).
For saa vidt angaar disse to kategorier af drikkevarer har denne betragtning faaet foelgende udtryk i artikel 8, stk. 2:
"Vedroerer aftalen restauranter, som leverandoeren har overladt videreforhandleren i henhold til en forpagtningsaftale eller inden for rammerne af et andet retligt eller faktisk brugsforhold, gaelder foelgende yderligere bestemmelser:
...
b) efter aftalen skal videreforhandleren have ret til
- at koebe de i henhold til aftalen leverede andre drikkevarer end oel hos andre virksomheder end medkontrahenten, naar disse tilbyder dem paa mere fordelagtige vilkaar, og medkontrahenten ikke gaar ind paa disse vilkaar
- at koebe andre drikkevarer end oel, som er af samme art som de i henhold til aftalen leverede drikkevarer, men forsynet med et andet varemaerke, hos andre virksomheder end medkontrahenten, naar denne ikke tilbyder disse varer" (17)
Ifoelge de praejudicielle spoergsmaal omfatter den aftale mellem sagsoegeren og sagsoegte, der er genstand for tvisten i hovedsagen, tilsyneladende ikke den i artikel 8, stk. 2, litra b), foerste led, anfoerte ret til at indkoebe "de i henhold til aftalen leverede" drikkevarer (de saakaldte aftalevarer) paa grundlag af en saakaldt "mestbegunstigelsesklausul" (og, hvis jeg har forstaaet det ret, giver aftalen heller ikke ret til at indkoebe de drikkevarer, der er omhandlet i bestemmelsens andet led, nemlig drikkevarer af samme art, men af et andet maerke end aftalevarerne). Aftalen forbyder saaledes generelt koeb af oel og andre drikkevarer hos andre bryggerier eller virksomheder (med undtagelse af produkter, der er fremstillet i andre medlemsstater, hvilket jeg skal vende tilbage til), og den omfatter saaledes ikke den i artikel 8, stk. 2, litra b), tilsikrede koebsret.
Den nationale ret er navnlig i tvivl om, hvilken betydning det har, at der ikke findes en "mestbegunstigelsesklausul". Af de allerede anfoerte grunde (jf. punkt 5 og 10) tilkommer det ikke retten at fravige de betingelser, som er fastsat i gruppefritagelsesforordningen med hensyn til, om kartelforbuddet i artikel 85, stk. 1, er uanvendeligt. Er der ikke noeje overensstemmelse mellem aftalen og gruppefritagelsen, medfoerer dette, at aftalen ikke kan vaere omfattet af gruppefritagelsen.
Besvarelsen af det spoergsmaal, den nationale ret yderligere har stillet, om de dele af aftalen, der er uforenelige med artikel 85, herefter er ugyldige (jf. hertil fodnote 15) afhaenger af, om aftalen, saafremt den overhovedet er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, har opnaaet fritagelse fra forbuddet ved en individuel beslutning, i medfoer af artikel 85, stk. 3. For at opnaa en saadan fritagelse skal aftalen imidlertid vaere anmeldt til Kommissionen (jf. det under punkt 8 anfoerte).
12. For fuldstaendighedens skyld skal jeg endvidere bemaerke, at aftalen indeholder andre konkurrencebegraensende bestemmelser, der ikke er i overensstemmelse med gruppefritagelsesforordningen.
Jeg har allerede naevnt (under punkt 10), at den i aftalen indeholdte eksklusive koebsforpligtelse med hensyn til oel og alkoholfri drikkevarer henholdsvis hos bryggeriet eller dets datterselskaber - med undtagelse af den obligatoriske angivelse af varerne i selve aftalen (jf. dog ligeledes fodnote 16) - er i overensstemmelse med gruppefritagelsesforordningens artikel 6, stk. 1. Aftalen indeholder imidlertid yderligere en vaesentlig forpligtelse for sagsoegeren, nemlig, som jeg allerede har naevnt, en absolut konkurrenceklausul med hensyn enhver kategori af oel samt alle alkoholfri drikkevarer fra andre bryggerier eller virksomheder, medmindre varerne er indfoert fra andre medlemsstater (jf. herom i det foelgende under punkt 24). Saadanne generelle konkurrenceklausuler, der finder anvendelse med hensyn til alle kategorier af oel og alle alkoholfri drikkevarer (bortset fra de af koebsforpligtelsen omfattede aftalevarer), der hidroerer fra andre bryggerier eller virksomheder i Forbundsrepublikken Tyskland eller i tredjelande, er mere vidtgaaende, end hvad der kan anses for at vaere tilladt i henhold til artikel 7, stk. 1, litra a) og litra b), i gruppefritagelsesforordningen: Denne bestemmelse omhandler udelukkende forbud mod forhandling af oel og andre drikkevarer af samme sort som aftalevarerne (med forbehold af eventuelle undtagelser fra denne regel, som anfoert under det foregaaende punkt) samt den grundlaeggende forpligtelse til kun at forhandle oel af en anden sort end aftalevarerne i flasker, paa daase eller lignende smaa enheder. For saa vidt angaar de tilladte begraensninger, sondrer artikel 7 ikke mellem produkternes oprindelse, hvorimod den aftale, som hovedsagen vedroerer, holder oel og drikkevarer fra andre medlemsstater uden for koebsforbuddet. Ogsaa her maa man imidlertid fastholde, at ordlyden af gruppefritagelsesforordningen noeje maa overholdes, og at retten ikke har kompetence til at foretage en afvejning "til den ene eller den anden side" i forhold til de bestemmelser, der er indeholdt i gruppefritagelsesforordningen.
Sagsoegeren i hovedsagen har endvidere peget paa, at aftalen indeholder et forbud mod reklame, som skulle vaere mere vidtgaaende end tilladt efter artikel 7, stk. 1, litra c), i gruppefritagelsesforordningen samt et forbud mod opstilling af spilleautomater, der ikke er leveret af en i aftalen anfoert person, hvilket skulle udelukke gruppefritagelsen i henhold til artikel 8, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1984/83 (18). Da den nationale ret ikke har rejst spoergsmaal om disse aftalebestemmelser - den netop anfoerte bestemmelse er dog indirekte omhandlet i spoergsmaal A, nr. 4 (jf. hertil punkt 13 og i saerdeleshed punkt 24) - skal jeg ikke komme naermere ind paa disse punkter.
13. Den omtvistede aftale paalaegger endvidere sagsoegeren i hovedsagen en forpligtelse til et aarligt mindstekoeb af 132 hl oel, der sanktioneres af en bestemmelse om erstatning og muligheden for, at sagsoegte i hovedsagen kan opsige kontrakten uden varsel.
Ifoelge forordning nr. 1984/83' s artikel 2, stk. 3, litra b), hvortil samme forordnings artikel 9 henviser, er en mindstekoebsforpligtelse ikke til hinder for gruppefritagelsen (19). I spoergsmaal A, nr. 4 har den nationale ret imidlertid fremhaevet bestemmelsen om mindstekoeb i forbindelse med den adgang, videreforhandleren ifoelge kontrakten har til at koebe oel fra andre medlemsstater. Den nationale ret er herved i tvivl om, hvorvidt aftalen under disse omstaendigheder kan paavirke handelen mellem medlemsstaterne. Dette spoergsmaal vil jeg komme tilbage til (jf. punkt 24).
Raekkevidden af artikel 85, stk. 1, samt spoergsmaalene under punkt A
14. Saafremt man som allerede naevnt antager, at den omtvistede aftale ikke er omfattet af den gruppefritagelse, der er indfoert ved forordning nr. 1984/83, skal den nationale ret - eventuelt med bistand fra Kommissionen, hvorfra retten kan indhente oplysninger, medmindre den vaelger at give parterne frist til at anmelde aftalen til Kommissionen med henblik paa at opnaa en individuel fritagelse (jf. hertil punkt 8) - tage stilling til, om aftalen er forenelig med artikel 85, stk. 1. Herved staar retten over for de praejudicielle spoergsmaal, der er anfoert under A.
Med henblik paa besvarelsen af disse spoergsmaal skal jeg endnu en gang understrege, at de udelukkende vedroerer fortolkningen af faellesskabsretten. Det tilkommer med andre ord ikke Domstolen at anvende de fortolkede bestemmelser paa det konkrete forhold. Det tilkommer heller ikke Domstolen (eller den nationale ret) under foregivende af en fortolkning, at traeffe afgoerelser vedroerende gennemfoerelsen af reglerne; i forbindelse med fortolkningen af faellesskabsretten skal Domstolen derimod tage hensyn til den politik, der foeres af de udoevende institutioner, for saa vidt som gyldigheden af denne politik ikke anfaegtes paa andet grundlag.
15. De under punkt A anfoerte spoergsmaal vedroerer saaledes paavirkningen af konkurrencen. Indledningsvis maa det relevante marked for den konkurrence, som skal undersoeges, defineres. Kommissionen og sagsoegte i hovedsagen, saavel som den franske regering, antager, at Forbundsrepublikken Tyskland i naervaerende sag maa anses for det relevante marked, da handelen med oel mellem medlemsstaterne i realiteten kun er af meget ringe omfang. Dette stoettes af, at eksklusive koebsaftaler som den foreliggende tilsyneladende uden undtagelse (20) indgaas mellem parter i én og samme medlemsstat, ogsaa selv om aftalerne undertiden indeholder supplerende bestemmelser om levering af udenlandsk oel.
At laegge en medlemsstats omraade til grund som det relevante marked er ikke fri for at vaere et paradoks. Foruden at beskytte den oekonomiske frihed og de erhvervsdrivende (restauratoerer, bryggerier, forbrugere) har artikel 85 (og artikel 86) til formaal at undgaa, at konkurrencen fordrejes paa det faelles marked, samt at der ikke ved aftalesystemer mellem private rejses barrierer mellem medlemsstaterne, der, navnlig som foelge af retspraksis vedroerende den frie bevaegelighed for varer, ikke ville blive tolereret, saafremt de var indfoert af offentlige myndigheder. Naar det relevante marked har bevaret en "national" struktur, uden at dette skyldes konkurrencebegraensende praksis eller offentlige myndigheders indgriben, udelukker det imidlertid ikke, at dette marked maa anses som det faktisk relevante marked. Jeg kan saaledes paa dette punkt tilslutte mig Kommissionens opfattelse.
16. Foruden at vaere geografisk afgraenset er markedet endvidere afgraenset i produktmaessig henseende. I de indlaeg, der er blevet indgivet til Domstolen, anfoeres to synspunkter. Sagsoegte i hovedsagen finder, at der ikke kun skal tages hensyn til oel, der saelges fra cafeer, restauranter og lignende, men ogsaa salg af oel fra supermarkeder og andre detailhandlende. Ligeledes henset til det grundlaeggende hensyn i faellesskabsretten vedroerende den gensidige adgang til de nationale markeder, staar de to distributionsnet i naer forbindelse: Udenlandsk oel, der let finder afsaetning i detailhandelen, vil uundgaaeligt finde vej til restaurationerne. Den omstaendighed, at bryggerierne fakturerer restauratoererne hoejere priser, end de forlanger af detailhandlende, haevdes ikke at vaere afgoerende. Desuden maa man i visse omraader medtage (hvid-)vin i undersoegelsen som et naerliggende substitutionsprodukt for oel.
Kommissionen og sagsoegeren i hovedsagen er af en modsat opfattelse (21). Det forhold, at der er tale om en vis parallellitet i de to prisers udvikling (22), er ikke tilstraekkeligt til at antage, at der er tale om et og samme produkt. Beslutningen om at gaa paa restauration paavirkes af en lang raekke faktorer, af hvilke det solgte oelmaerke kun er én.
Det andet synspunkt forekommer mig mest overbevisende. Selv mellem produkter som koed og fisk, aebler og bananer osv. er der, som anfoert af sagsoegte, en tendens til, at der sker en udligning i pris- og afsaetningsbevaegelserne. Alt afhaenger saaledes af graden af det indbyrdes forhold, og det omfang, hvori produkterne er substituerbare. Denne indbyrdes sammenhaeng eller muligheden for substitution er altid gradvis. Fra et vist punkt smelter de to markeder sammen. Paa baggrund heraf er den omstaendighed, at bryggerisektoren ved hjaelp af en saerlig type aftaler, der omfatter specielle priser og betingelser, har organiseret et saerskilt marked for oel, der saelges fra restaurationer, for mig at se afgoerende: Det viser, at den paagaeldende sektor anser det produkt, der saelges fra restaurationer, som et saerskilt produkt.
17. De spoergsmaal, den nationale ret har stillet under punkt A, angaar foerst og fremmest anvendelsen af kriteriet i artikel 85, stk. 1, vedroerende paavirkning af handelen mellem medlemsstater. Dette kriterium er naert forbundet med det andet kriterium, der vedroerer konkurrencebegraensning inden for faellesmarkedet. Dette er navnlig tilfaeldet, naar der i en medlemsstat findes et net af lignende aftaler paa samme relevante marked. Et saadant net kan, naar det er taet, ikke alene begraense aftaleparternes og tredjemands frie konkurrence og formindske antallet af alternativer med hensyn til udbud eller efterspoergsel, saaledes at markedsstrukturens konkurrencemaessige karakter paavirkes, men kan ligeledes afskaerme det nationale marked mod indfoersler fra andre medlemsstater. Jeg vil derfor i det foelgende behandle disse to kriterier under ét.
Jeg forstaar spoergsmaal A 1 og 2 saaledes, at den nationale ret oensker oplyst, om den omstaendighed, at en aftale, der isoleret set er udbetydelig, indgaar i en raekke lignende aftaler om levering af oel, i sig selv er tilstraekkelig til, at aftalen er i strid med artikel 85, stk. 1, samt i bekraeftende fald, hvilken procentsats af "bundne virksomheder", der skal vaere tale om, for at dette bliver uforeneligt med artikel 85, stk. 1.
18. Disse spoergsmaal er besvaret i Domstolens praksis. Allerede i dommen af 30. juni 1966 i Société technique minière-sagen (23) udtalte Domstolen med hensyn til betingelsen om konkurrencebegraensning i relation til en eneforhandlingsklausul:
"derfor maa der ved afgoerelsen af, om en kontrakt, hvorved der 'indroemmes en ret til eneforhandling' paa grund af sit formaal eller sine virkninger maa anses for forbudt, isaer tages hensyn til arten og maengden af de produkter, der er omhandlet i kontrakten, ligesom det maa undersoeges, hvilken stilling og betydning leverandoeren og den forhandlingsberettigede indtager paa markedet for disse produkter, om aftalen staar alene eller er led i et net af aftaler, om de klausuler, der skal tjene til at beskytte eneforhandlingsretten, er saerlig strenge eller om de tvaertimod tillader reeksport og parallelimport af de paagaeldende produkter og derved holder andre afsaetningskanaler aabne".
Saerligt med hensyn til eksklusive leveringsaftaler indgaaet af restauratoerer antog Domstolen i Brasserie de Haecht I-dommen (24), at det ved bedoemmelsen af det i artikel 85, stk. 1, indeholdte forbud er
"noedvendigt at undersoege naevnte foelger [for konkurrencen] ud fra de omstaendigheder, hvorunder de opstaar, dvs. i den juridiske og oekonomiske sammenhaeng, hvori en saadan aftale, vedtagelse eller samordnet praksis optraeder og sammen med andre forhold kan medvirke til en samlet paavirkning af konkurrencen;
det ville nemlig vaere meningsloest at ramme en aftale, en vedtagelse eller en samordnet praksis paa grund af dens foelger, saafremt disse skulle isoleres fra det marked, hvorpaa de giver sig udslag, og kun kunne undersoeges loesrevet fra den helhed af samvirkende eller modvirkende foelger, som de er en del af;
ved bedoemmelsen af, om en aftale rammes af artikel 85, stk. 1, kan aftalen saaledes ikke isoleres fra denne sammenhaeng, dvs. fra de faktiske eller retlige omstaendigheder, der bevirker, at aftalen hindrer, begraenser eller fordrejer konkurrencen;
i denne forbindelse kan forekomsten af andre lignende aftaler tages i betragtning, for saa vidt helheden af aftaler af denne art kan begraense den frie handel".
Med hensyn til den eventuelle paavirkning af handelen mellem medlemsstater udtalte Domstolen, at:
"denne betingelse ... kun [er] opfyldt, naar det paa grundlag af objektive retlige eller faktiske omstaendigheder er sandsynligt, at aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis eventuelt, direkte eller indirekte, kan paavirke samhandelen mellem medlemsstater, medvirke til en opdeling af markedet og vanskeliggoere den med Traktaten tilsigtede oekonomiske integration;
ved bedoemmelsen heraf kan den enkelte aftale, vedtagelse eller samordnede praksis altsaa heller ikke isoleres fra alle oevrige, blandt hvilke den har sin plads.
Forekomsten af andre lignende kontrakter er en omstaendighed, der sammen med andre kan danne den oekonomiske og juridiske sammenhaeng, hvori kontrakten boer bedoemmes;
selv om dette forhold saaledes skal tages i betragtning, kan det dog ikke i sig selv anses for afgoerende;
der er her kun tale om et forhold blandt flere, som indgaar i bedoemmelsen af, om handelen mellem medlemsstaterne gennem en mulig forstyrrelse af konkurrencen udsaettes for paavirkning".
19. I Brasserie de Haecht I-dommen fastslog Domstolen, at forekomsten af en raekke eksklusive leveringsaftaler inden for oelsektoren (25) er én af flere faktorer, der sammen med andre omstaendigheder kan give den nationale domstol anledning til at anvende artikel 85, stk. 1, paa en aftale, der ved foerste blik synes at vaere af ringe betydning. Spoergsmaal A 1 boer foelgelig besvares paa denne maade.
Hermed er spoergsmaal 2 ogsaa besvaret. I og med at tilhoersforholdet til et net af aftaler, er én, og kun én af flere faktorer, der kan foere til, at artikel 85, stk. 1, er anvendelig, kan man ikke fastsaette en fast procentsats, f.eks. 60%, med hensyn til denne faktor. Det ligger endvidere uden for Domstolens kompetence at give saadanne tommelfingerregler for fortolkningen af retsregler. Kvantitative oplysninger, dvs. statistiske forhold, kan ikke i sig selv medfoere eller udelukke, at artikel 85, stk. 1, finder anvendelse. Det eneste man kan sige er, at en hoej bindingsgrad, f.eks. i stoerrelsesordenen 40-60%, alvorligt forringer markedsstrukturens konkurrencemaessige karakter paa et delmarked.
20. Jeg er nu naaet til spoergsmaal A 3. Jeg forstaar spoergsmaalet saaledes, at retten oensker oplyst, om den - saafremt det viser sig, at den omstaendighed, at en aftale, der i sig selv er af ringe betydning, indgaar i et net med en hoej bindingsgrad, ikke er den eneste faktor, der er afgoerende for, om aftalen er omfattet af artikel 85, stk. 1 - alligevel kan naa til dette resultat, nemlig saafremt det paa grundlag af en raekke kriterier (26), der er anfoert i spoergsmaalet, skulle vise sig, at den kumulative virkning af alle eksklusive leveringsaftaler om oel, der er indgaaet i Forbundsrepublikken Tyskland, og den omtvistede aftales placering i denne helhed under de konkrete omstaendigheder skulle vaere i strid med artikel 85, stk. 1. Retten oensker saaledes navnlig en mere konkret fortolkning af de allerede (punkt 18) citerede afsnit af Brasserie de Haecht I-dommen.
Som det fremgaar af den anfoerte dom, maa dette spoergsmaal uden tvivl principielt besvares bekraeftende. Men hvilken betydning har de anfoerte kriterier? Efter min opfattelse kan to af disse straks lades ude af betragtning, nemlig de i spoergsmaal 3, ottende og niende led, anfoerte kriterier (hyppigheden af eksklusive koebsaftaler inden for bestemte geografiske omraader; sammenligning af afsaetningen uden for restaurationer), fordi de ikke stemmer overens med min tidligere (punkt 15 og 16) anfoerte afgraensning af henholdsvis det relevante geografiske og det relevante varemarked. Man kan inddele de oevrige kriterier i to grupper. Den foerste vedroerer aftalen og aftaleparterne som saadan og omfatter de kriterier, der er anfoert i foerste, andet og femte led. Den anden gruppe vedroerer de aktuelle eller potentielle virkninger, som andre aftaler, der indgaar i nettet, kan have, og omfatter de kriterier, der er anfoert i tredje, fjerde, sjette, syvende og tiende led.
21. For at begynde med den anden gruppe af kriterier - der er de vanskeligste at haandtere for den nationale ret - er det paafaldende, saa faa sikre oplysninger der synes at vaere til raadighed, selv for Kommissionen. Paa Domstolens spoergsmaal vedroerende de af den nationale ret anfoerte kriterier, maatte Kommissionens repraesentanter indroemme, at Kommissionen kun er i besiddelse af omtrentlige oplysninger vedroerende omfanget af salget fra alle bundne restaurationer, hvilket Kommissionen skoenner udgoer 25% af det samlede oelmarked (tredje led), at den naesten ingen oplysninger har om antal, varighed og omfang af de bestaaende koebsforpligtelser og forholdet til de maengder, der afsaettes af frie videreforhandlere (fjerde led), at Kommissionen med hensyn til omfanget af de leverancer, der foretages til restaurationer af frie grossister, kun har generelle oplysninger vedroerende den maengde oel, der leveres direkte fra bryggerierne og via grossister (sjette led), at Kommissionen ikke har talmaessige oplysninger om omfanget af forpligtelser over for udenlandske producenter (syvende led), samt at Kommissionen heller ikke kan udtale sig om muligheden for at oprette eller opkoebe nye afsaetningssteder (tiende led). Det almindelige indtryk heraf er da ogsaa, at saavel beregningen af den aktuelle bindingsgrad som fastlaeggelsen af en teoretisk bindingsgrad som graense for, hvornaar paavirkningen af varehandelen bliver maerkbar, er temmelig vilkaarlig.
Paa denne baggrund er det min opfattelse, at selv om der findes en raekke lignende eksklusive leveringsaftaler inden for en bestemt sektor, hvilket maa anses for en generel faktor, der giver et indtryk af den mere eller mindre udpraegede konkurrencestruktur paa det paagaeldende delmarked, maa der ikke tillaegges dette forhold for stor vaegt. Dertil er de oplysninger, der er til raadighed, for summariske og unoejagtige. Et saadant aftalenet har snarere betydning som oekonomisk baggrund for vurderingen af de enkelte aftaler, saaledes at konkurrencebegraensninger, der er en foelge af enkeltaftaler, lettere vil blive anset for at vaere omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, naar der findes et saadant net af aftaler, end tilfaeldet ville vaere uden et saadant net, hvor markedsstrukturen ville vaere mere konkurrencepraeget.
22. Jeg er herefter naaet til den tidligere (punkt 20) naevnte foerste gruppe af kriterier, der som sagt vedroerer selve den omtvistede aftale og aftaleparterne. Ogsaa spoergsmaal A 4, der ligeledes vedroerer en saerlig bestemmelse i den omtvistede aftale, indgaar i denne sammenhaeng.
At de to foerste kriterier (bryggeriets stoerrelse; omfanget af koebspligten i henhold til aftalen) er relevante for vurderingen af, om artikel 85, stk. 1, er anvendelig, blev allerede fastslaaet ved den tidligere (jf. punkt 18) anfoerte dom i Société technique minère-sagen: Ifoelge denne dom skal der isaer tages hensyn til "arten og maengden af de produkter, der er omhandlet i kontrakten, ligesom det maa undersoeges, hvilken stilling og betydning leverandoeren og den forhandlingsberettigede indtager paa markedet for disse produkter". Jeg kan saaledes uden videre tilslutte mig det synspunkt, Kommissionen fremfoerte under den mundtlige forhandling, hvorefter det er mindre naerliggende at antage, at aftaler, der er indgaaet af et lille bryggeri, omfattes af artikel 85, stk. 1, end aftaler indgaaet af et stoerre bryggeri, under forudsaetning af samme bindingsgrad paa det relevante marked.
Dette betyder imidlertid ikke, at det tilkommer Domstolen at fastsaette en generel og noedvendigvis abstrakt "bagatel"-regel, hvorefter smaa bryggerier skulle vaere frit stillet med hensyn til den europaeiske konkurrenceret. Hvordan skulle et "lille bryggeri" da afgraenses i en saadan abstrakt regel, naar samme markedsandel maa anses for lille i én medlemsstat, hvis relevante geografiske marked karakteriseres af en stor koncentrationsgrad, men som stor i en anden medlemsstat, hvor koncentrationen er mere beskeden? (27). Det betyder imidlertid som foer naevnt, at en ringe markedsandel og et beskedent salg af bryggeriets produkter er faktorer, der kan indgaa i overvejelserne ved vurderingen af, om artikel 85, stk. 1, finder anvendelse.
Men der opstaar ogsaa da spoergsmaal om betydningen af bryggeriets stoerrelse. Et af disse blev rejst under retsmoedet. Ifoelge Kommissionen hoerer sagsoegte nemlig til den naeststoerste bryggerikoncern i Forbundsrepublikken (hvis andel af produktionen andrager 6,4%); sagsoegtes repraesentant anfoerte heroverfor, at selv om sagsoegte indgaar i en koncern, har virksomheden sin egen markedsfoering, ligesom den raader over egne oelmaerker. Men selv om sagsoegte betragtes isoleret, synes det ikke bestridt, at virksomheden indtager 13.-pladsen ud af mere end 1 000 bryggerier, til trods for den omstaendighed, som sagsoegtes repraesentant fremfoerte under retsforhandlingerne, at sagsoegtes andel af det samlede tyske marked for "fadoel" kun andrager 0,3%, eller 1,3% af det bundne marked.
Som bekendt har Kommissionen for at lette parternes egen vurdering af, om der er tale om aftaler, der - ud fra de kontraherende virksomheders andel af omsaetningen og ud fra den markedsandel, aftalen omfatter - er af ringe betydning, udsendt en meddelelse, der nu foreligger i en affattelse af 3. september 1986 (28). Uden at jeg skal komme naermere ind paa en saadan meddelelses retlige betydning - den har i hvert fald betydning som en hensigtserklaering vedroerende den praksis, Kommissionen vil foelge for anvendelsen, og de virksomheder, meddelelsen er rettet til, kan stoette en vis berettiget forventning herpaa - kan man dog sige, at den nationale ret af denne meddelelse kan udlede faktorer, der giver den oplysninger om Kommissionens anvendelse af artikel 85, stk. 1, og som kan vaere nyttige for retten ved dennes bedoemmelse. Det er vaerd at naevne, at meddelelsen - der, som den nu er affattet, ikke finder anvendelse paa en sektor som den omtvistede, hvor der findes net af aftaler - ikke betragter aftaleparterne isoleret, men i sammenhaeng med forbundne virksomheder (vertikalt betragtet i begge retninger). Det forhold, at en virksomhed indgaar i en koncern, er med andre ord en faktor, der skal tages hensyn til. Meget taler for denne antagelse: Ogsaa selv om de enkelte virksomheder bevarer en vis selvstaendighed, kan det ikke benaegtes, at deres oekonomiske formaaen oeges, naar de indgaar i en staerk koncern.
Saafremt det skulle vise sig, at aftalen mellem sagsoegeren og sagsoegte i hovedsagen ikke opfylder de betingelser, der er anfoert i Kommissionens meddelelse, vil dette vaere et yderligere forhold ved bedoemmelsen, der taler for, at en bagatelregel ikke kan anses for anvendelig. Dette forhold maa tillaegges saa meget stoerre vaegt, som den paagaeldende aftale skal ses i sammenhaeng med et helt net af aftaler, dvs. (jf. punkt 21) en omstaendighed, der kan foere til, at forbuddet i artikel 85, stk. 1, snarere skal finde anvendelse.
"AAbningsklausulen" og paavirkningen af handelen mellem medlemsstater
23. Det sidste af de kriterier, som den nationale ret har anfoert, og som indgaar i foerste gruppe, nemlig om restauratoerens forpligtelser i henhold til lejekontrakten, vedroerer et andet synspunkt for bedoemmelsen af, om artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, som Domstolen ligeledes har anfoert allerede i Société technique minière-sagen. Synspunktet er, "om de klausuler, der skal tjene til at beskytte eneforhandlingsretten, er saerlig strenge, eller om de tvaertimod tillader reeksport og parallelimport af de paagaeldende produkter og derved holder andre afsaetningskanaler aabne" (anfoert tidligere under punkt 18). I overensstemmelse hermed angaar det fjerde praejudicielle spoergsmaal under punkt A ogsaa videreforhandlerens mulighed for at koebe drikkevarer hos virksomheder i andre medlemsstater - i betragtning af den mindstekoebsforpligtelse for oel, han er paalagt.
Hvad restauratoerens forpligtelser angaar, skal jeg henvise til, at dette forhold ogsaa behandles i gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83, hvorved den videreforhandler, som leverandoeren i henhold til en forpagtningsaftale eller inden for rammerne af et andet retligt eller faktisk brugsforhold har overladt restauranten, sikres yderligere rettigheder [artikel 8, stk. 2, litra b)]. Dette viser, at det er hensigten at yde en bedre beskyttelse af konkurrencefriheden for den oekonomisk svagere aftalepart, samt at der ikke saa let boer indroemmes fritagelse fra forbuddet i artikel 85, stk. 1.
Af den omstaendighed, at forordning nr. 1984/83 fritager visse aftalebestemmelser fra forbuddet i artikel 85, stk. 1, foelger mere generelt, at disse bestemmelser efter Kommissionens opfattelse som udgangspunkt maatte antages at kunne falde ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1. Med hensyn til om der foreligger konkurrencebegraensning, taler rent faktisk meget herfor, da den eksklusive koebsforpligtelse med hensyn til aftalevarerne er forbundet med et konkurrenceforbud for andre oelsorter eller drikkevarer samt med en mindstekoebsforpligtelse for oel. Isoleret set, dvs. loesrevet fra de allerede anfoerte skaerpende eller formildende omstaendigheder - begraenses videreforhandlerens og andre leverandoerers frihed i omsaetningen herigennem maerkbart. Disse begraensninger er endvidere i sig selv og uden hensyn til den "aabningsklausul", jeg skal gennemgaa i det foelgende, egnet til at paavirke handelen mellem medlemstaterne.
24. Der opstaar herefter spoergsmaal om, hvorvidt og i hvilket omfang den saakaldte "aabningsklausul", dvs. den mulighed videreforhandleren har i henhold til aftalen for, som undtagelse fra den naevnte konkurrenceklausul, at koebe oel og alkoholfrie drikkevarer (bortset fra dem, der ifoelge aftalen leveres af sagsoegte) fra andre medlemsstater, aendrer ved det forhold, at artikel 85, stk. 1, principielt finder anvendelse, dels fordi videreforhandlerens og andre leverandoerers frihed i omsaetningen herved begraenses mindre, dels, og specielt, fordi handelen mellem medlemsstaterne paavirkes i mindre omfang. Hertil har jeg tre bemaerkninger.
For det foerste bemaerkes, at det ifoelge Domstolens faste praksis maa vurderes, om en aftale "paa grundlag af en raekke objektive retlige eller faktiske omstaendigheder [goer] det muligt med en tilstraekkelig grad af sikkerhed at forudse, at den kan udoeve direkte eller indirekte, aktuel eller potentiel indflydelse paa handelsstroemmene mellem medlemsstaterne paa en maade, som kan skade opnaaelsen af formaalene med et faelles marked mellem medlemsstaterne" (29). Paa denne baggrund er det den nationale rets opgave at foretage en naermere fortolkning af den paagaeldende "aabningsklausul" (der har en lidt forskellig formulering med hensyn til oel og med hensyn til alkolholfrie drikkevarer). Den kan nemlig fortolkes mere eller mindre restriktivt: Giver den restauratoeren adgang til alene at saelge drikkevarer, som han selv har indkoebt i andre medlemsstater, eller giver den ham ligeledes mulighed for at saelge drikkevarer fra andre medlemsstater (herunder drikkevarer fra tredjelande, der er bragt i fri omsaetning), som andre har indfoert til Forbundsrepublikken (f.eks. en virksomhed, der er hjemmehoerende i en anden medlemsstat, men som har et salgssted i Forbundsrepublikken)? Kommissionen haelder til den foerste og den mest restriktive fortolkning, og udleder heraf, at handelen mellem medlemsstater paavirkes. Hvis denne fortolkning er rigtig - hvilket den nationale ret maa bedoemme - er denne konklusion faktisk naerliggende.
For det andet skal jeg bemaerke, at selv om den paagaeldende klausul principielt skulle tillade en fuldstaendig aabning for oel og andre drikkevarer fra andre medlemsstater, maa det dog undersoeges, i hvilket omfang aftalens bestemmelse om en mindstekoebsforpligtelse for oel rent faktisk er til hinder herfor. Denne forpligtelse, der er forbundet med sanktioner - som bryggeriet, som det fremgaar af omstaendighederne i hovedsagen, faktisk bringer i anvendelse - kan nemlig alt efter den paagaeldende restaurations omsaetning indskraenke aabningsklausulens betydning mere eller mindre, ja saagar fuldstaendig ophaeve den. Saafremt salget noejagtig svarer til den maengde, der er fastsat i mindstekoebsklausulen, er muligheden ifoelge aabningsklausulen for at koebe udenlandsk oel andre steder, saa godt som vaerdiloes. Denne bedoemmelse tilkommer det ligeledes den nationale ret at foretage.
Endelig skal jeg bemaerke, at den omstaendighed, at en aftale kun angaar afsaetning af varer i én medlemsstat (30) og/eller, at distributionssystemet ifoelge en aftale inden for en enkelt medlemsstat ikke angaar distribution af varer fra andre medlemsstater (31), ifoelge Domstolens praksis ikke udelukker, at handelen mellem medlemsstaterne alligevel kan paavirkes heraf. Dette kan nemlig vaere tilfaeldet, naar en aftale mellem virksomheder omfatter hele en medlemsstats territorium og medfoerer en befaestelse af "en national praeget markedsopdeling, der hindrer den ved Traktaten oenskede oekonomiske sammensmeltning af markederne og beskytter den nationale produktion" (32). I denne sag kan en saadan virkning foelge af et net af leveringsaftaler, der tilsammen omfatter hele en medlemsstats omraade, men ikke af en enkeltstaaende leveringsaftale, der alene angaar en enkelt restauration. Saafremt det paa grundlag af ordlyden og "aabningsklausulens" virkninger (sammenholdt med mindstekoebsforpligtelsen) maa konstateres, at den paagaeldende aftale isoleret set ikke paavirker handelen mellem medlemsstater, kan det efter min opfattelse ikke antages, at denne betingelse for denne individuelle aftales vedkommende er opfyldt som foelge af, at der findes et net af aftaler. Aftalen i sig selv tilfoerer nemlig ikke det paagaeldende "net" nogen begraensning i handelen mellem medlemsstater, saaledes at de negative foelger af dette net heller ikke kan tilskrives den individuelle aftale.
Konklusion
25. Paa grundlag af det saaledes anfoerte er det min opfattelse - under forudsaetning af, at gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83 ikke finder anvendelse, saaledes at den nationale ret staar over for spoergsmaalet om, hvorvidt den med tilstraekkelig grad af sikkerhed kan afgoere, om artikel 85, stk. 1, finder anvendelse i denne sag, og det derfor ikke er noedvendigt at udsaette sagen paa parternes eller en af parternes indhentelse af en individuel beslutning om, at bestemmelsen ikke finder anvendelse - at den nationale ret raader over en hel raekke oplysninger med henblik paa at opnaa denne grad af sikkerhed. Som udtalt af Domstolen i den flere gange citerede dom i Société technique minière-sagen (33) skal retten tage hensyn til tre forhold: 1) aftalevarernes art og omfang og navnlig aftaleparternes stilling paa delmarkedet for disse produkter; 2) den omstaendighed, at der findes et net af parallelle aftaler paa dette delmarked; 3) den mere eller mindre restriktive formulering af klausulerne om eksklusiv koebspligt (og andre klausuler i aftalen).
I dette tilfaelde findes der et ikke ubetydeligt net af parallelle aftaler, hvilket betyder, at der er mindre konkurrence paa markedet, og at forbuddet i artikel 85, stk. 1, snarere finder anvendelse, end i tilfaelde af, at der ikke fandtes et saadant net. Med hensyn til aftaleparternes, og navnlig bryggeriets stilling paa markedet, raader retten over oplysninger, saavel vedroerende bryggeriet isoleret set, som den koncern, det indgaar i. Med hensyn til stoerre bryggerier kan det snarere end ved et (virkelig) lille bryggeri antages, at dets stoerre indvirkning paa markedet og de mange aftaler, det har indgaaet, paavirker markedets konkurrencestruktur (der allerede er begraenset som foelge af aftalenettet) samt andre leverandoerers og de bundne videreforhandleres konkurrencefrihed i videre omfang. Den nationale ret kan ligeledes vurdere den naermere betydning og virkningen af den eksklusive koebsforpligtelse, der principielt er omfattet af artikel 85, stk. 1, sammenholdt med konkurrenceforbuddet og mindstekoebsforpligtelsen, ligesom den kan bedoemme den saakaldte aabningsklausuls "formildende" indvirkning paa den begraensning af handelen mellem medlemsstater, der foelger af saadanne klausuler.
Under hensyn til de oplysninger, som Kommissionen allerede fremkom med under den mundtlige forhandling, og som er sammenfattet i punkt 21, samt under hensyn til den i fodnote 27 naevnte pressemeddelelse vedroerende en nyere undersoegelse af oelmarkedet inden for Faellesskabet (34) er det den nationale rets opgave at bedoemme, om det herefter er paakraevet at indhente yderligere oplysninger fra Kommissionen.
26. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare den nationale rets spoergsmaal saaledes:
"A - 1) For at kunne besvare spoergsmaalet om en enkeltstaaende aftale med eksklusiv koebspligt om levering af oel er omfattet af forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, maa man ikke blot se paa de omstaendigheder, som i oevrigt udgoer den oekonomiske og retlige sammenhaeng, hvori aftalen indgaar, men ogsaa paa, om der paa det relevante marked findes et 'net' af tilsvarende aftaler om levering af oel. Dette gaelder uanset hvilket bryggeri, der har indgaaet aftalerne. Et rent kvantitativt kriterium, f.eks. en bestemt procentdel af alle virksomheder, der er bundet af saadanne aftaler, er ikke i sig selv nok til at afgoere spoergsmaalet.
2) Foruden at se paa, om der findes et net af aftaler, maa man ved undersoegelsen af aftalens oekonomiske og retlige sammenhaeng tage hensyn til de kontraherende virksomheders og de med disse forbundne virksomheders stoerrelse og betydning paa det relevante marked. Der skal endvidere laegges vaegt paa, i hvilket omfang de konkurrencebegraensende aftalebestemmelser - i denne sag specielt bestemmelserne om den eksklusive koebspligt, konkurrenceforbuddet og mindstekoebsforpligtelsen - er af tvingende karakter.
3) At aftalen indgaar i et net af tilsvarende aftaler om levering af oel, er ikke i sig selv tilstraekkeligt til, at en enkeltstaaende aftale paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne, saafremt aftalen indeholder en bestemmelse, som giver ret til at koebe oel og andre drikkevarer fra andre medlemsstater, og denne bestemmelse reelt kan opfattes saaledes, at den ikke direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen mellem medlemsstaterne, og den i forbindelse med mindstekoebsforpligtelsen heller ikke retligt eller faktisk, medfoerer en saadan hindring.
B - 1) Betingelserne i artikel 1 og artikel 6, stk. 1, i gruppefritagelsesforordning (EOEF) nr. 1984/83 er ikke opfyldt, naar de drikkevarer, som omfattes af den eksklusive koebspligt, ikke er anfoert i aftalens tekst, men fremgaar af en henvisning til den til enhver tid gaeldende prisliste fra bryggeriet eller dets datterselskaber.
2) En aftale om levering af oel, som er forbundet med en lejekontrakt for restaurationen, er ikke omfattet af fritagelsen i henhold til forordning (EOEF) nr. 1984/83, naar aftalen ikke med hensyn til alkoholfrie drikkevarer indeholder en 'mestbegunstigelsesklausul' til fordel for videreforhandleren, jf. forordningens artikel 8, stk. 2, litra b).
C - For at en aftale om levering af oel, som omfattet af forbuddet i EOEF-Traktatens artikel 85, stk. 1, og som ikke opfylder betingelserne i gruppefritagelsesforordning (EOEF) nr. 1984/83, skal vaere undtaget fra forbuddet, skal Kommissionen i henhold til artikel 85, stk. 3, traeffe en individuel beslutning om, at forbuddet ikke finder anvendelse. Dette kraever, at aftalen anmeldes til Kommissionen. For det tilfaelde, at der er tale om en ny aftale, som ikke er anmeldelsespligtig, kan en saadan beslutning traeffes med tilbagevirkende kraft.
Da Kommissionen har enekompetence til at anvende artikel 85, stk. 3, kan en national retsinstans ikke erklaere forbuddet i artikel 85, stk. 1, for uanvendeligt paa en aftale, som - selv i ringe omfang - ikke opfylder betingelserne i en gruppefritagelsesforordning. Hvis den nationale retsinstans, bl.a. paa baggrund af besvarelsen af de under punkt A rejste spoergsmaal, har faaet vished for, at aftalen ikke er omfattet af forbuddet i artikel 85, stk. 1, kan den uden videre erklaere den gyldig. Hvis den nationale retsinstans naar til vished om det modsatte resultat, kan den erklaere aftalen ugyldig, i det mindste for saa vidt angaar de bestemmelser, som strider mod artikel 85, stk. 1, eller eventuelt aftalen i sin helhed, naar den ifoelge gaeldende national ret skal traeffe en saadan afgoerelse. Saafremt der er tvivl om, hvorvidt artikel 85, stk. 1, finder anvendelse paa den konkrete situation, kan den nationale retsinstans, hvis dette maatte oenskes, i henhold til de nationale retsplejeregler indhente yderligere oplysninger hos Kommissionen eller give parterne mulighed for at anmelde aftalen til Kommissionen."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) Jf. eksempelvis dom af 16.6.1981 (sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 6) og tidligere, dom af 5.2.1963 (sag 26/62, Van Gend & Loos, Sml. 1954-1964, s. 375, jf. s. 378).
(2) EFT 1983, L 173, s. 5.
(3) Forordning nr. 17, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).
(4) Dom af 3.2.1976 (sag 63/75, Roubaix mod Roux, Sml. s. 111, praemis 11).
(5) I dom af 1.2.1977 (sag 47/76, De Norre mod Brouwerij Concordia, Sml. s. 65, praemis 31) udtalte Domstolen - med adresse til Kommissionen - klart herom, at "der ... nemlig [er] god grund til, i det omfang Traktaten tillader det, samlet at fritage kategorier af aftaler, der kun rammes af forbuddet i artikel 85 paa grund af den samlede virkning af et eller flere net af tilsvarende aftaler, altsaa paa grund af omstaendigheder, der ligger uden for den paagaeldende aftale, og som derfor saedvanligvis er unddraget parternes naermere kendskab, og som kun kan vurderes efter en undersoegelse af saa talrige og sammensatte oplysninger, at dette kan volde de nationale retter overordentlig store vanskeligheder". Kommissionens gruppefritagelsesforordning nr. 1984/83, der indeholder saerlige bestemmelser om aftaler om levering af oel, er helt klart udstedt navnlig paa baggrund af Domstolens bemaerkninger.
(6) I De Norre mod Concordia-sagen, jf. ovenfor, henviste Domstolen til denne mulighed i praemis 32: "Saafremt Kommissionen finder, at den samlede virkning af de paagaeldende aftaler i deres helhed er saa restriktiv, at en gruppefritagelse ikke synes berettiget, kan og skal Kommissionen benytte sig af de befoejelser, der er tillagt den i artikel 7 i forordning nr. 19/65 [som jeg vil omtale senere i dette forslag], hvori det hedder: 'konstaterer Kommissionen ... at aftaler ... som falder ind under en i medfoer af artikel 1 udstedt forordning [dvs. en gruppefritagelsesforordning], i konkrete tilfaelde har virkninger, som er uforenelige med de i Traktatens artikel 85, stk. 3, naevnte betingelser, kan den, idet den lader fordelen ved anvendelse af forordningens bestemmelser bortfalde, traeffe en beslutning i henhold til artikel 6 og 8 i forordning nr. 17, uden at dertil kraeves en anmeldelse i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 17' ".
(7) Raadets forordning nr. 19/65/EOEF af 2.3.1965 om anvendelse af bestemmelserne i Traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af aftaler og samordnet praksis (EFT 1965-1966, s. 31).
(8) Jf. M. Waelbroeck. "Concurrence" i Megret mfl., Le droit de la Communauté économique européenne, s. 137-138, og deri anfoerte henvisninger. Jf. ligeledes Kommissionens meddelelse vedroerende Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 og (EOEF) nr. 1984/83 af 22.6.1983 (EFT 1984, C 101, s. 2), punkt 24. Af henvisningen i artikel 7 i forordning nr. 19/65 til artikel 6 og 8 i grundforordning nr. 17 foelger formentlig, at der kun paa bestemte vilkaar kan traeffes en fritagelsesbeslutning for aftalen, og saaledes ikke en beslutning, der uden videre lader fritagelsen bortfalde: Waelbroeck, anfoerte sted, jf. dog naevnte meddelelse, punkt 24.
(9) Jf. saaledes dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 10.7.1990 (sag T-51/89, Tetra Pak, Sml. II, s. 309, praemis 20 og specielt praemis 25).
(10) Denne bestemmelse omhandler saakaldte "nye" aftaler eller "bestaaende" aftaler, dvs. aftaler, der er indgaaet efter forordning nr. 17' s ikrafttraeden eller gennemfoerelse, for saa vidt de ikke er noejagtige gentagelser af en standardaftale, der er indgaaet tidligere og behoerigt anmeldt (dom af 30.6.1970, sag 1/70, Rochas mod Bitsch, Sml. s. 85, praemis 6). I naervaerende sag synes det ikke at vaere bestridt, at den omtvistede aftale er en ny aftale, der ikke er en gentagelse af en tidligere indgaaet aftale (det vil i dette tilfaelde sige foer den 13.3.1963).
(11) Dom af 18.3.1970, sag 43/69, Bilger mod Jehle, Sml. s. 23, praemis 5 og 6). Domstolen antager saaledes, at den negative betingelse, der er anfoert i artikel 4, stk. 2, nr. 1, hvorefter saadanne aftaler hverken vedroerer indfoersel eller udfoersel mellem medlemsstater har en snaevrere betydning end betingelsen om paavirkning af handelen mellem medlemsstater i artikel 85, stk. 1 (praemis 5).
(12) Jf. ovenfor, fodnote 10.
(13) Dom af 6.2.1973 (sag 48/72, Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, "Haecht II", Sml. s. 77, praemis 12). Ifoelge Domstolen gaelder disse betragtninger lige saa vel for karteller, der er underkastet anmeldelsespligten (og anmeldt), som for karteller, der er fritaget for anmeldelse (praemis 13).
(14) Trettende Beretning om Konkurrencepolitikken, 1983, s. 135-136. Jf. ligeledes femtende beretning, 1985, s. 48 ff., navnlig s. 51.
(15) Som udgangspunkt er det kun de kontraktsbestemmelser, der er uforenelige med artikel 85, stk. 1, der er ugyldige. Virkningerne af denne ugyldighed for de oevrige bestanddele af aftalen skal ikke bedoemmes efter faellesskabsretten, men efter national ret (dom af 14.12.1983, sag 319/82, Société de vente de ciments og bétons, Sml. s. 4173, praemis 11, med henvisninger til tidligere praksis).
(16) Ordlyden af den koebsforpligtelse, der er indeholdt i aftalen mellem sagsoegeren og sagsoegte, viser yderligere en undtagelse, der ikke er omtalt i det praejudicielle spoergsmaal: ifoelge aftalen (artikel 6, stk. 1) gaelder forpligtelsen "in und ausser Haus" ("i og uden for huset"), dvs. ogsaa for salg uden for den i aftalen anfoerte restauration (f.eks. paa markeder eller ved andre arrangementer).
(17) Denne yderligere beskyttelse af videreforhandleren med hensyn til andre drikkevarer end oel kan ses i sammenhaeng med bestemmelsen i artikel 8, stk. 2, litra a), hvorefter bryggeriet har mulighed for at paalaegge videreforhandleren eksklusive koebsforpligtelser og konkurrenceforbud for hele den periode, hvori han rent faktisk driver restaurationen.
(18) Ifoelge Kommissionens meddelelse, punkt 52, kan videreforhandlerens opstilling af spilleautomater underkastes udlejerens godkendelse for at bevare restaurantens "stil". Bestemmelser om anbefalede fabrikater er kun tilladt, saafremt udvaelgelsen sker paa grundlag af objektive kvalitetskriterier, som fastlaegges ensartet paa ikke-diskriminerende vis.
(19) Det er imidlertid i Kommissionens meddelelse, punkt 57, anfoert, at pligten til at aftage mindstemaengder ikke maa vaere til hinder for, at videreforhandleren/forpagteren (eller lejeren) har mulighed for fuldt ud at udoeve de ufravigelige rettigheder, han er tillagt ved artikel 8, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1984/83, men som ikke indroemmes i den omtvistede aftale (jf. ovenfor i punkt 11).
(20) Det blev i retsmoedet oplyst, at Kommissionen under sine undersoegelser af markedet for oel aldrig har faaet kendskab til aftaler om salg af oel, der raekker ud over en anden medlemsstats graenser.
(21) Kommissionen fremfoerte allerede dette synspunkt i sagen Brouwerij Concordia (Sml. 1977, s. 65, jf. s. 72). Samme synspunkt er ligeledes blevet fremfoert i besvarelsen af skriftlig forespoergsel nr. 1764/82 [EFT 1983, C 93, s. 22, punkt 1, litra a)] og i Syttende Beretning om Konkurrencepolitikken, 1987, punkt 29.
(22) Under retsforhandlingerne henviste sagsoegte i hovedsagen til en nyere videnskabelig undersoegelse, hvoraf det for saa vidt angaar Forbundsrepublikken Tyskland fremgaar, at stigninger i prisen paa oel i restaurationssektoren medfoerte en tendens til, at en stoerre del af salget skete fra detailforretninger.
(23) Dom af 30.6.1966 (sag 56/65, Sml. 1965-1968, s. 211, jf. s. 217).
(24) Dom af 12.12.1967 (sag 23/67, Sml. 1965-1968, s. 421, jf. s. 423-424).
(25) Der er herved tale om saavel aftaler indgaaet af et og samme bryggeri som aftaler indgaaet af andre bryggerier, jf. den i fodnote 11 naevnte dom af 18.3.1970, sag 43/69, Bilger mod Jehle, praemis 5. Heraf foelger forudsaetningsvis, at det ikke er paakraevet, at der er tale om aftaler, der er fuldstaendig overensstemmende.
(26) Allerede generaladvokat Roemer anfoerte de fleste af disse kriterier i sit forslag til afgoerelse af 21.11.1967 (sag 23/67, Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, Sml. 1967-1968, s. 421, jf. s. 425).
(27) Under retsforhandlingerne fremlagde Kommissionens repraesentant en kopi af en pressemeddelelse, som det kommissionsmedlem, der har ansvaret for konkurrencepolitikken, havde sendt den 14.6.1990 vedroerende resultatet af en undersoegelse af oelmarkedet i Faellesskabet. Af denne summariske tekst fremgaar, at Forbundsrepublikken Tyskland har en relativt lav koncentrationsgrad i forhold til andre medlemsstater.
(28) EFT C 231, s. 2.
(29) Société technique minière-sagen, jf. ovenfor i fodnote 23, s. 216; jf. i nyere praksis bl.a. dom af 11.7.1985 (sag 42/84, Remia, Sml. s. 2545, praemis 22).
(30) Dom af 11.7.1989 (sag 246/86, Belasco, Sml. s. 2117, praemis 33).
(31) Salonia-sagen, anfoert ovenfor, praemis 15.
(32) Salonia-dommen, jf. ovenfor, praemis 14; samme betragtninger fremgaar allerede af dom af 17.10.1972 (sag 8/72, Nederlandse Cementhandelaren, Sml. s. 251, praemis 29).
(33) Jf. ovenfor i fodnote 23.
(34) Den naevnte pressemeddelelse indeholder kun et resumé og de konklusioner, Kommissionen drager af undersoegelsen med hensyn til konkurrencepolitikken.