61995CO0277_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-277/95 P,
Erika Lenz, tidligere tjenestemand ved Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, og Volker Lenz, foerstnaevntes soen, begge Osnabrueck (Tyskland), ved advokat Juergen Schacht, Hamburg, Schlueterstrasse 22, III,
appellanter,
angaaende appel af kendelse afsagt den 14. juni 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) i de forenede sager T-462/93, T-464/93 og T-470/93, Lenz mod Kommissionen (ikke trykt i Samling af Afgoerelser), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af kendelsen,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Julian Curall, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Bertrand Waegenbaur, Hamburg, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.L. Murray (refererende dommer), og dommerne C.N. Kakouris og P.J.G. Kapteyn,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret paa Domstolens Justitskontor den 14. august 1995 har Erika Lenz og Volker Lenz ivaerksat appel af kendelse afsagt den 14. juni 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i de forenede sager T-462/93, T-464/93 og T-470/93, Lenz mod Kommissionen (ikke trykt i Samling af Afgoerelser, herefter "den anfaegtede kendelse"), for saa vidt som Retten ikke i kendelsen har truffet afgoerelse vedroerende deres begaering om, at en dommer veg sit saede, og afviste erstatningspaastandene. Subsidiaert har appellanterne nedlagt paastand om, at der afsiges udeblivelsesdom.
2 Erika Lenz er tidligere tjenestemand ved Kommissionen. Hun er gennem sin mand, Manfred Lenz, der som tjenestemand ved Kommissionen er tilsluttet den faelles sygesikringsordning for De Europaeiske Faellesskabers institutioner (herefter "den faelles ordning"), omfattet af denne ordning.
3 Volker Lenz er soen af aegteparret Lenz og er i medfoer af artikel 72 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter "vedtaegten") ligeledes forsikret i henhold til den faelles ordning.
4 Det fremgaar af den anfaegtede kendelse, at Erika Lenz fra oktober 1977 til august 1980 undergik gynaekologisk behandling i Bruxelles med henblik paa at faa et barn til (praemis 3). Efter anmodning fra hendes mand godtgjorde afregningskontoret samtlige udgifter som foelge af sygdom, da der fandtes at foreligge alvorlig sygdom som omfattet af punkt IV, stk. 1, i bilag I til ordningen vedroerende sygesikring for tjenestemaend i Faellesskaberne (herefter "sygesikringsordningen") (praemis 4). Mellem 1984 og 1991 fik Erika Lenz foretaget en raekke undersoegelser hos en gynaekolog, hvorved det blev konstateret, at de indgreb, hun havde faaet foretaget, havde skadet hendes helbred og saerligt havde bevirket, at hun var blevet steril (praemis 5). Den 18. august 1988 anlagde aegteparret Lenz sag ved Tribunal correctionnel de Bruxelles mod to laeger, hvorunder de gjorde gaeldende, at laegerne havde forvoldt legemsbeskadigelse, idet deres behandling havde bevirket, at Erika Lenz var blevet steril. Den 6. oktober 1990 indgav anklagemyndigheden i Bruxelles begaering om sagens afvisning, idet den gjorde gaeldende, at der var indtraadt foraeldelse den 1. august 1983. Ved kendelse af 19. april 1991 tog Tribunal correctionnel de Bruxelles denne begaering til foelge (praemis 6).
5 Volker Lenz modtog ifoelge den anfaegtede kendelse fra oktober 1977 til november 1983 behandling for betaendelse i luftvejene hos en laege, der behandlede hans immunsystem (praemis 7). Efter anmodning fra hans fader godtgjorde afregningskontoret samtlige udgifter i forbindelse med denne behandling for perioden 1977-1982, idet der fandtes at foreligge alvorlig sygdom som omfattet af punkt IV, stk. 1, i bilag I til sygesikringsordningen (praemis 8).
6 I februar 1985 meddelte Manfred Lenz Kommissionen, at han havde mistanke om, at den behandlende laege havde gjort sig skyldig i bedrageri og ulovlig laegegerning (praemis 9). Ved skrivelser af 21. og 26. februar 1985 meddelte Kommissionen Manfred Lenz, at dette var hans egen sag, og at han, hvis han oenskede det, selv maatte anlaegge sag mod laegen (praemis 10). Den 28. februar 1986 indgav Volker Lenz' foraeldre anmeldelse af tre laeger for legemsbeskadigelse, forfalskning af dokumenter og andre lovovertraedelser. Anklagemyndigheden i Bruxelles indledte derefter en straffesag, hvori Volker Lenz' foraeldre indtraadte som civil part (praemis 11). Ved afgoerelse af 1. august 1989 besluttede Kommissionen at intervenere i straffesagen som indtraadt i deres rettigheder med henblik paa at opnaa tilbagebetaling af sygesikringsydelser i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 85a. Afgoerelsen fik ingen konsekvenser paa grund af de uoverensstemmelser, der opstod mellem Manfred Lenz og Kommissionen, om bedoemmelsen af sagens akter. Kommissionen trak derefter sin intervention tilbage. Begrundelsen for denne beslutning fremgik af to meddelelser af 29. april og 27. maj 1991 fra Kommissionen til Manfred Lenz (praemis 12). Den 26. oktober 1990 begaerede anklagemyndigheden i Bruxelles sagen haevet paa grund af foraeldelse, for saa vidt angik tiltalen for legemsbeskadigelse, og opgav paatalen for saa vidt angik de oevrige punkter. Ved kendelse af 19. april 1991 tog Tribunal correctionnel anklagemyndighedens begaering til foelge (praemis 13).
7 Ved skrivelse af 6. maj 1991 anmodede Manfred Lenz Kommissionen om at kaere denne afgoerelse fra Tribunal correctionnel, hvilket Kommissionen afslog ved skrivelse af 27. maj 1991 (praemis 14). Derefter anmodede de to sagsoegere og Manfred Lenz ved skrivelse af 17. juni 1991 Kommissionen om bistand i medfoer af vedtaegtens artikel 24, om godtgoerelse af de omkostninger, sagsoegerne havde afholdt i forbindelse med de retssager, de havde anlagt ved de belgiske retter, samt om erstatning for den skade, der var paafoert Erika Lenz og Volker Lenz ved laegebehandlingen, og af det deraf foelgende tab (praemis 15).
8 Vedtaegtens artikel 24 har foelgende ordlyd:
"Faellesskaberne yder deres tjenestemaend bistand, isaer ved retsforfoelgning mod personer, der har fremsat trusler, kraenkelser, injurier, aereroerige beskyldninger eller foretaget angreb paa person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie paa baggrund af hans stilling eller hverv.
De erstatter solidarisk det paafoerte tab, i det omfang tjenestemanden ikke har fremkaldt det forsaetligt eller ved grov uagtsomhed, og i det omfang, han ikke kan opnaa erstatning fra den skadevoldende person.
..."
9 I samme skrivelse af 17. juni 1991 anfoerte sagsoegerne, at Kommissionen for saa vidt angik Volker Lenz i utilstraekkeligt omfang havde deltaget i retssagerne med henblik paa at opnaa anerkendelse af deres erstatningskrav, og helt havde undladt at deltage, for saa vidt angik Erika Lenz. De anfoerte endvidere, at afregningskontoret ikke havde kontrolleret de omtvistede indgreb og tillige havde godtgjort fakturaer, der ikke opfyldte betingelserne i reglerne for tilladelse til de paagaeldende ydelser (praemis 17).
10 Ved afgoerelse af 30. juli 1991 afslog Kommissionen at imoedekomme sagsoegernes krav (praemis 19).
11 Den 7. oktober 1991 indgav sagsoegerne klage over denne afgoerelse (praemis 20). Ved skrivelse af 23. marts 1992 blev der meddelt afslag paa denne klage (praemis 21).
12 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 17. juni 1992 anlagde sagsoegerne og Manfred Lenz sag med paastand om annullation af de afgoerelser, hvorved Kommissionen afslog sagsoegernes krav og klage, samt om, at Kommissionen tilpligtedes at betale erstatning. Staevningen blev af Domstolens Justitskontor oversendt til Rettens Justitskontor, hvor den blev registreret som sag T-47/92 (praemis 23).
13 Ved beslutning af 18. august 1992 henviste Rettens praesident sagen til Femte Afdeling, sammensat af tre dommere.
14 Den 5. oktober 1992 fremsatte sagsoegerne i medfoer af artikel 114 i Rettens procesreglement begaering bl.a. om, at sag T-47/92 blev henvist til behandling i det forum, der havde kompetence til at paakende tvisten, i henhold til procesreglementets artikel 14. De gjorde heri gaeldende, at sagen paa grund af sin betydning, og fordi Erika Lenz og Volker Lenz ikke var tjenestemaend, burde have vaeret henvist til en afdeling bestaaende af fem dommere, og at der burde have vaeret udpeget en generaladvokat.
15 Ved kendelse af 14. december 1992 (sag T-47/92, Sml. II, s. 2523) afslog Retten denne begaering. I praemis 29 og 30 bemaerkede Retten, at sagen angik en tvist mellem Faellesskabet og en af dets ansatte efter artikel 12, stk. 1, i Rettens procesreglement. Ifoelge Retten var Erika Lenz og Volker Lenz Manfred Lenz' familiemedlemmer, som Kommissionen kun havde forpligtelser over for som foelge af Manfred Lenz' stilling som tjenestemand. Hvis sagen ikke havde angaaet en tvist mellem Kommissionen og en af dens ansatte, skulle sagen derimod have vaeret afvist paa grund af Rettens manglende kompetence.
16 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 29. december 1992 anlagde Erika Lenz sag mod Kommissionen med paastand om erstatning i medfoer af EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2, og artikel 178, idet hun gjorde gaeldende, at Kommissionen var medansvarlig for den legemsbeskadigelse, hun paastod laegerne havde forvoldt, for saa vidt som Kommissionen havde godtgjort udgifterne til behandling uden at kontrollere, om behandlingen var den rette fra et laegeligt synspunkt (praemis 26).
17 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. januar 1993 anlagde Erika Lenz endnu en sag mod Kommissionen i medfoer af EOEF-traktatens artikel 215, stk. 1, og artikel 178, denne med paastand om erstatning for "bryderier, bagtalelse, aereroerige beskyldninger, trusler, manglende indgriben over for embedsmisbrug, nedsaettelse af livsglaede" og for "forskelsbehandling af en borger i Faellesskabet, der ikke er belgier" samt for undladelse af at betale vederlag for det arbejde, hun havde udfoert fra 1985 til 1991 "for at opklare svindlen med honorarer og snyderi i laegebehandlingen" (praemis 27).
18 Ved staevning indleveret den 20. marts 1993 til Domstolens Justitskontor anlagde Volker Lenz sag mod Kommissionen med paastand om erstatning i medfoer af traktatens artikel 215, stk. 2, sammenholdt med artikel 178, idet han anfoerte, at Kommissionen var medansvarlig for den legemsbeskadigelse, han havde vaeret offer for, idet Kommissionen havde undladt at opfyldte sine forpligtelser, da den godtgjorde udgifterne til behandling uden at kontrollere, om diagnosen var velbegrundet og behandlingen berettiget ud fra et laegeligt synspunkt (praemis 28).
19 Ved skrivelse indgaaet til Rettens Justitskontor den 15. juni 1993 meddelte sagsoegerne Retten, at de haevede sag T-47/92. Herefter blev denne sag slettet af Rettens register ved kendelse afsagt den 5. juli 1993 af formanden for Femte Afdeling (praemis 29).
20 De tre sager anlagt ved Domstolen, der fik nummer C-436/92, C-6/93 og C-79/93, blev henvist til Retten i Foerste Instans ved Domstolens kendelse af 27. september 1993 i medfoer af Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21) og registreret paa Rettens Justitskontor som sag T-462/93, T-464/93 og T-470/93 (praemis 30). Sagerne er blevet forenet ved den anfaegtede kendelse (praemis 38) og henvist til Fjerde Afdeling.
21 Ved skrivelse af 2. februar 1995 indgav sagsoegerne i medfoer af artikel 16 i EF-statutten for Domstolen begaering om, at formanden for Rettens Fjerde Afdeling, dommer Lenaerts, veg saedet (praemis 39).
Den anfaegtede kendelse
22 I den anfaegtede kendelse, som er afsagt i medfoer af artikel 111 i Rettens procesreglement, besluttede Retten, at der ikke skulle traeffes afgoerelse vedroerende sagsoegernes begaering om, at dommer Lenaerts, der var formand for Rettens Fjerde Afdeling, veg sit saede (praemis 45). Selv om Rettens praesident fandt, at der ikke i henhold til artikel 16, stk. 2, andet punktum, i EF-statutten for Domstolen var noget til hinder for, at dommer Lenaerts beklaedte Retten ved behandlingen af sagerne for Retten (praemis 42), anmodede dommeren praesidenten om at fritage ham fra at medvirke ved behandlingen af disse sager (praemis 43). Ved skrivelse af 24. februar 1995 efterkom Rettens praesident denne anmodning og indsatte dommer Schintgen, der var den dommer i Fjerde Afdeling, der havde laengst anciennitet i medfoer af artikel 6 i Rettens procesreglement, som stedfortraeder for formanden for Fjerde Afdeling (praemis 44).
23 Med hensyn til sagens formalitet henviste Retten for det foerste til Domstolens faste praksis, hvorefter en tvist mellem en tjenestemand og hans institution, der drejer sig om skadeserstatning og hidroerer fra det ansaettelsesforhold, som knytter den paagaeldende til institutionen, er omfattet af traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91, hvorfor den ikke falder ind under traktatens artikel 178 og 215 (praemis 55). Ifoelge Retten bestemmer dette ansaettelsesforhold tillige retsstillingen for de personer, som er omfattet af den faelles ordning i deres egenskab af familiemedlemmer til en tjenestemand, der er tilsluttet ordningen (praemis 56). Retten fastslog derfor, at sagsoegerne henhoerte under det personelle anvendelsesomraade for bestemmelserne i vedtaegten, eftersom Erika Lenz og Volker Lenz var omfattet af den faelles ordning i kraft af Manfred Lenz' tilslutning til ordningen i dennes egenskab af tjenestemand ved Kommissionen, idet han var henholdsvis deres mand og fader (praemis 57).
24 For det andet konstaterede Retten, at Erika Lenz selv i sin staevning i sag T-462/93 havde anerkendt, at sagen vedroerte adfaerd i forbindelse med bistandspligten i tjenestemandsvedtaegten, og at hun havde gjort gaeldende, at Kommissionen havde tilsidesat vedtaegtens artikel 14, 85 og 85a. I staevningen i sag T-464/93 henviste hun i oevrigt ligeledes til baade traktatens artikel 215, stk. 1, og artikel 179 (praemis 58).
25 Retten fastslog herefter, at sagsoegernes erstatningspaastande kun kunne proeves paa baggrund af vedtaegtens bestemmelser, og at vedtaegtens bestemmelser om tjenestemandssoegsmaal fandt anvendelse paa tvisterne, selv om traktatens artikel 178 og 215 var blevet paaberaabt (praemis 59).
26 Da det saaledes drejede sig om soegsmaal i medfoer af traktatens artikel 179, fastslog Retten, at vedtaegtens artikel 90 og 91, hvorefter det kraeves, at der foelges en administrativ procedure forud for anlaeggelse af tjenestemandssager, skulle have vaeret fulgt i hvert enkelt tilfaelde (praemis 60). Retten bemaerkede endvidere, at da overholdelsen af soegsmaalsfrister var en ufravigelig procesforudsaetning, skulle Retten af egen drift efterproeve, om de var overholdt (praemis 61).
27 Retten konstaterede derefter foerst, at de af sagsoegerne fremsatte krav i de tre sager var omhandlet i deres skrivelse af 17. juni 1991 til Kommissionen, som indeholdt en anmodning om bistand i medfoer af vedtaegtens artikel 24, en anmodning om refusion af visse udgifter og et krav om erstatning for tab, de gjorde gaeldende at have lidt, i en skrivelse fra Kommissionen af 30. juli 1991, hvori den naegtede at efterkomme dette krav, i en klage fra sagsoegerne af 7. oktober 1991 og i en afgoerelse fra Kommissionen af 23. marts 1992 om afslag paa klagen. Der var nedlagt paastand om opfyldelse af disse krav i sag T-47/92 (praemis 62).
28 Retten fastslog derefter, at naervaerende sager vedroerte de samme faktiske forhold og paastande (praemis 63).
29 Endelig bemaerkede Retten, at der i sagsoegernes indlaeg konsekvent var henvist til den administrative procedure, der gik forud for anlaeggelse af sag T-47/92 (praemis 64).
30 Retten fandt herefter, at soegsmaalsfristen til at forelaegge sagsoegernes krav til Rettens proevelse var begyndt at loebe den 23. marts 1992, hvor Kommissionen afslog sagsoegernes klage (praemis 65), og at brevveksling efter den 23. marts 1992 mellem sagsoegerne og Kommissionens forskellige tjenestegrene (praemis 66) eller den omstaendighed, at Kommissionen havde realitetsbehandlet en for sent indgivet anmodning (praemis 67), ikke kunne foere til et andet resultat. Kun vaesentlige nye faktiske omstaendigheder fandtes at kunne berettige, at der blev indgivet en anmodning om fornyet behandling af en afgoerelse, der var blevet endelig, og saadanne fandtes ikke at foreligge i den foreliggende sag (praemis 68).
31 Retten fandt endvidere, at den omstaendighed, at sagsoegerne havde haevet sag T-47/92, ikke fjernede virkningerne af den administrative procedure, der var gaaet forud for sagens anlaeggelse. Selv om et andet soegsmaal i princippet kunne antages til realitetsbehandling, efter at det foerste var haevet, skulle det ifoelge Retten anlaegges inden for den frist, der fulgte af den administrative procedure forud for anlaeggelsen af den foerste. Retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at en part kan haeve sagen for at indlede en ny administrativ procedure (praemis 69).
32 Da de tre sager var anlagt efter udloebet af fristen i vedtaegtens artikel 90 og 91 (praemis 70), afviste Retten sagerne (praemis 71).
Parternes anbringender
33 Til stoette for paastanden om ophaevelse af den anfaegtede kendelse har appellanterne dels gjort gaeldende, at Retten har anlagt en forkert retlig vurdering ved ikke at efterkomme deres anmodning om, at det blev paalagt dommer Lenaerts at vige sit saede, dels at paastandene vedroerende realiteten ikke skulle behandles i medfoer af traktatens artikel 179, hvortil Retten har henvist, men i medfoer af artikel 178 og artikel 215, stk. 2.
34 Med hensyn til det foerste anbringende har appellanterne gjort gaeldende, at dommer Lenaerts ved Retten i vaesentligt omfang medvirkede i de sager, hvori den anfaegtede kendelse blev afsagt. De er endvidere af den opfattelse, at da der i artikel 16 i EF-statutten for Domstolen er truffet bestemmelse om, hvornaar en dommer skal vige sit saede, burde Retten have taget stilling til deres paastand i kendelsen, og at det er i strid med de processuelle regler, at Retten ikke tog hensyn til, at dommer Lenaerts selv veg sit saede. Subsidiaert har de gjort gaeldende, at Retten, idet den kun tog hensyn til argumentet vedroerende dommer Lenaerts' nationalitet, har undladt at tage stilling til en af sagsoegerne paaberaabt faktisk omstaendighed.
35 Med hensyn til det andet anbringende har appellanterne gjort gaeldende, at de ikke kan sidestilles med tjenestemaend i Faellesskabet, og at de ikke var forpligtede til at foelge den forudgaaende administrative procedure i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 90 og 91. De har hertil anfoert, at hvis man i denne sag skulle tillaegge dem en retsstilling svarende til tjenestemaends, ville det forudsaette, at de generelt havde en tilsvarende stilling som tjenestemaend i fuldt retligt omfang, hvilket paa ingen maade har belaeg i Domstolens praksis. Det kan endvidere ikke af denne praksis udledes, at det juridiske begreb "tredjemandsretshandel" indebaerer, at appellanterne i fuldt omfang er undergivet traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91.
36 Appellanterne har endvidere anfoert, at den forudgaaende administrative procedure for Kommissionen, som sag T-47/92 vedroerte, hverken angik de tjenstlige fejl eller undladelser hos Kommissionen selv, som var genstanden for sagen for Retten. Den forudgaaende administrative procedure omfattede saaledes ikke hele genstanden for soegsmaalet. Endvidere udgoer det ikke et kriterium ved vurderingen af, hvilke forpligtelser der paahviler Kommissionen, at forpligtelserne til beskyttelse og omsorg bygger paa elementer af de bestemmelser, der finder anvendelse paa Faellesskabets tjenestemaend.
37 Kommissionen har i svarskriftet nedlagt paastand om, at appellen afvises eller forkastes.
38 Kommissionen har indledningsvis anfoert, at appellen udgoer retsmisbrug. I forbindelse med deres begaering af 5. oktober 1992 indgivet i sag T-47/92 i medfoer af artikel 114 i Rettens procesreglement anfaegtede appellanterne og Manfred Lenz kun, at Femte Afdeling, der behandlede sagen, var kompetent, og begaerede den henvist til Anden Afdeling. Retten afslog denne begaering med den begrundelse, at sagen vedroerte en tvist mellem Faellesskabet og en af dets ansatte samt medlemmer af dennes familie, over for hvem Kommissionen har visse forpligtelser i medfoer af vedtaegten. Hverken appellanterne eller Manfred Lenz appellerede denne kendelse. Appellanterne anlagde derefter tre sager i medfoer af bestemmelserne i traktatens artikel 178, sammenholdt med artikel 215, stk. 2, der alle vedroerer det samme som sag T-47/92. Kommissionen anser dette for at vaere et forsoeg fra appellanternes side paa at omgaa den retskraft af kendelsen af 14. december 1992, som foelger af Rettens kompetence, og er af den opfattelse, at dette forsoeges igen i den foreliggende appelsag.
39 Kommissionen har derefter gjort gaeldende, at det foerste anbringende skal afvises, idet der ikke foreligger en retlig interesse i soegsmaalet. Paastanden om, at dommer Lenaerts havde deltaget ved afsigelsen af den anfaegtede kendelse, er ganske grundloes, eftersom de dommere, der deltog, er dem, hvis navne er opfoert i indledningen til den anfaegtede kendelse. Endvidere havde appellanterne allerede i forbindelse med formalitetsindsigelsen den 5. oktober 1992 i sag T-47/92 stillet krav om, at dommer Lenaerts veg sit saede paa grund af paastaaet partiskhed. Erika og Volker Lenz appellerede imidlertid ikke den kendelse.
40 Med hensyn til det andet anbringende har Kommissionen anfoert, at dette heller ikke kan antages til realitetsbehandling, idet det er selvmodsigende. Kommissionen paapeger, at naar appellanterne rejser spoergsmaalet om det paastaaede erstatningskrav, herunder om kravets omfang, paaberaaber de sig deres stilling som familiemedlemmer til en tjenestemand og medforsikrede i den faelles ordning, i medfoer af hvilken de omfattes af Kommissionens saerlige beskyttelse og bistand, hvorimod de, naar de betragter spoergsmaalet om retsmidlet, anser sig selv for at vaere tredjemaend i forhold til Kommissionen.
41 Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at det er aabenbart, at appellen skal forkastes.
42 Med hensyn til det foerste anbringende har Kommissionen anfoert, at begaeringen om, at dommer Lenaerts viger sit saede, har mistet sit formaal ved den afgoerelse, Rettens praesident har truffet om at indsaette dommer Schintgen som stedfortraeder for dommer Lenaerts. Under alle omstaendigheder er begaeringen ganske grundloes, eftersom dommer Lenaerts ikke deltog ved afsigelsen af den anfaegtede kendelse.
43 Med hensyn til det andet anbringende er dette ligeledes ganske grundloest. Kommissionen bemaerker, at det fremgaar af de enkelte staevninger, der er indgivet til Retten, at appellanten har anlagt sagerne i deres egenskab af medforsikrede i henhold til den faelles ordning i kraft af deres tilknytning til den tilsluttede, og at deres erstatningspaastande stoettes paa, at Kommissionen og dens tjenestegrene samt sygekassen har tilsidesat bestemmelser i vedtaegten eller ordningens bestemmelser vedroerende sygesikring af familiemedlemmer til en tilsluttet tjenestemand. Det fremgaar imidlertid af fast retspraksis, hvortil Retten har henvist, at traktatens artikel 179 finder anvendelse paa erstatningssager, der anlaegges mod ansaettelsesmyndigheden af familiemedlemmer til en ansat, vedroerende bestemmelser i eller gennemfoerelsesbestemmelser til vedtaegten, som tillaegger saadanne familiemedlemmer visse rettigheder over for den paagaeldende myndighed. Som Retten fastslog, maa sagerne derfor afvises, fordi der ikke er gennemfoert en forudgaaende administrativ procedure inden for den i artikel 90, stk. 2, fastsatte frist.
Domstolens bemaerkninger
44 I henhold til artikel 119 i Domstolens procesreglement kan Domstolen, naar det er aabenbart, at appellen skal afvises eller forkastes, naar som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen.
Foerste anbringende
45 Det fremgaar af den anfaegtede kendelse, at selv om Rettens praesident havde fundet, at der ikke var noget til hinder for, at dommer Lenaerts beklaedte Retten ved behandlingen af sagerne, anmodede dommeren praesidenten om at fritage ham fra at medvirke ved behandlingen af disse sager, og Rettens praesident efterkom ved skrivelse af 24. februar 1995 denne anmodning og indsatte dommer Schintgen som stedfortraeder for formanden for Fjerde Afdeling i den paagaeldende sag. Dommer Lenaerts' navn er saaledes ikke opfoert i indledningen til den anfaegtede kendelse.
46 Da dommer Lenaerts ikke deltog ved afsigelsen af den anfaegtede kendelse, har appellanterne ingen retlig interesse i det foerste anbringende. Det er derfor aabenbart, at dette anbringende maa afvises.
Det andet anbringende
47 Med det andet anbringende rejses i realiteten spoergsmaalet om, i hvilken egenskab appellanterne har anlagt sagen ved Retten.
48 I ovennaevnte kendelse af 14. december 1992 konstaterede Retten, at sag T-47/92 vedroerte en tvist mellem Faellesskabet og en af dets ansatte i henhold til artikel 12, stk. 1, i Rettens procesreglement, og at sagsoegerne var Manfred Lenz' familiemedlemmer, over for hvem Kommissionen kun var forpligtet i kraft af Manfred Lenz' stilling som tjenestemand.
49 Der opstaar derfor det spoergsmaal, om appellanterne med hensyn til de sager, der var anledningen til den anfaegtede kendelse, var bundet af Rettens kendelse af 14. december 1992.
50 Det bemaerkes, at retskraften kun vedroerer de faktiske og retlige omstaendigheder, som den paagaeldende retsafgoerelse rent faktisk eller noedvendigvis har taget stilling til (dom af 19.2.1991, sag C-281/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 347, praemis 14).
51 Det skal for det foerste fastslaas, at naar sagsoegerne anmodede Retten om at proeve sin egen kompetence i forbindelse med deres begaering af 5. oktober 1992 i medfoer af artikel 114 i Rettens procesreglement i sag T-47/92, burde Retten i sin kendelse af 14. december 1992 have taget stilling til spoergsmaalet om, i hvilken egenskab de anlagde sagen.
52 For det andet blev denne kendelse hverken appelleret af Manfred Lenz eller af appellanterne. De tre sager, som den anfaegtede kendelse drejer sig om, blev anlagt, inden sag T-47/92 blev haevet.
53 For det tredje angaar de paagaeldende tre sager paastande om, at Kommissionen tilpligtes at svare sagsoegerne erstatning. Selv om én af sagerne vedroerer beloeb, hvorom der ikke var nedlagt paastand i sag T-47/92, vedroerer disse tre sager de samme parter, stoettes paa de samme faktiske omstaendigheder og har samme formaal som sag T-47/92.
54 Det foelger heraf, at appellanterne i den foreliggende sag var bundet af Rettens afgoerelse i kendelsen af 14. december 1992 vedroerende deres soegsmaalskompetence ved Retten.
55 Det bemaerkes endvidere, at Retten under alle omstaendigheder med rette fastslog, at det ansaettelsesforhold, der bestaar mellem tjenestemanden og institutionen, tillige bestemmer retsstillingen for de personer, som er omfattet af den faelles ordning i deres egenskab af familiemedlemmer til en tjenestemand i Faellesskabet, der er tilsluttet ordningen, og at de af sagsoegerne anlagte sager ikke kan proeves uden for rammerne af vedtaegtens bestemmelser, herunder bestemmelserne i vedtaegtens artikel 90 og 91.
56 Det er derfor aabenbart, at ogsaa det andet anbringende skal afvises.
57 Det er herefter aabenbart, at appellen skal afvises i sin helhed i medfoer af procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
58 I medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I medfoer af procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem dem og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 imidlertid ikke anvendelse ved appel ivaerksat af tjenestemaend eller andre ansatte ved institutionerne. Da appellanterne har tabt sagen, boer de tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
1) Appellen afvises.
2) Erika Lenz og Volker Lenz betaler sagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 28. november 1996.