61990CJ0027_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved dom af 26. december 1989, indgaaet til Domstolen den 26. januar 1990, har Tribunal administratif de Dijon (Frankrig) i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende gyldigheden af Raadets forordning (EOEF) nr. 989/84 af 31. marts 1984 om indfoerelse af en ordning med garantitaerskler for visse produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager (EFT L 103, s. 19) og Kommissionens forordninger (EOEF) nr. 1925/84 af 5. juli 1984 (EFT L 179, s. 15), nr. 2222/85 af 31. juli 1985 (EFT L 205, s. 16), nr. 2077/86 af 30. juli 1986 (EFT L 179, s. 11) og nr. 2160/87 af 22. juli 1987 (EFT L 202, s. 32) om fastsaettelse af den minimumspris, der skal betales producenten for tomater, samt producentstoetten for forarbejdede tomater i produktionsaarene 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987 og 1987/1988.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som Société industrielle de transformation de produits agricoles (herefter benaevnt "SITPA") har anlagt mod Office national interprofessionnel des fruits, des légumes et de l' horticulture (herefter benaevnt "Oniflhor") vedroerende betaling af differencen mellem den stoette, som Oniflhor skulle have ydet, saafremt Kommissionen ikke havde besluttet at nedsaette stoettebeloebene, og den stoette, som faktisk blev bevilget.
3 Den faelles markedsordning for produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager, som er reguleret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 516/77 af 14. marts 1977 (EFT L 73, s. 1), som er afloest af Raadets forordning (EOEF) nr. 426/86 af 24. februar 1986 (EFT L 49, s. 1), indeholder en producentstoetteordning. I henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 516/77, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 988/84 af 31. marts 1984 (EFT L 103, s. 11), og artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 426/86 kan Raadet, saafremt der opstaar risiko for en vaesentlig uligevaegt mellem produktionen og afsaetningsmulighederne, traeffe egnede foranstaltninger og navnlig begraense producentstoetten til en fastsat maengde.
4 Forordning nr. 989/84, som er udstedt med hjemmel i forordning nr. 516/77, indfoerer for hvert produktionsaar en garantitaerskel svarende til en bestemt maengde produkter forarbejdet paa basis af tomater og bestemmer, at saafremt der sker overskridelse af garantitaersklen beregnet ud fra den gennemsnitlige produktion i de tre produktionsaar, der gaar forud for det, for hvilket stoetten skal fastsaettes, nedsaettes stoetten for det efterfoelgende produktionsaar under hensyn til omfanget af overskridelsen.
5 Efter at Kommissionen i loebet af produktionsaarene 1982/1983 og 1983/1984 havde konstateret betydelige overskridelser af garantitaersklen, nedsatte den stoetten for produktionsaarene 1984/1985-1987/1988 ved forordningerne nr. 1925/84, nr. 2222/85, nr. 2077/86 og nr. 2160/87 med hjemmel i forordning nr. 989/84.
6 Under paaberaabelse af, at de paagaeldende faellesskabsbestemmelser var ugyldige, anmodede SITPA Oniflhor om at betale selskabet differencen mellem den fulde stoette, som skulle have vaeret ydet, saafremt Kommissionen ikke havde nedsat stoetten, og det beloeb, der faktisk var blevet bevilget. Ansoegningen blev afslaaet, hvorefter SITPA anlagde sag ved Tribunal administratif de Dijon, som forelagde Domstolen det praejudicielle spoergsmaal om gyldigheden af forordningerne nr. 989/84, nr. 1925/84, nr. 2222/85, nr. 2077/86 og nr. 2160/87.
7 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
8 I sine skriftlige og mundtlige indlaeg har SITPA gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat begrundelsespligten i henhold til EOEF-Traktatens artikel 190, idet der i forordning nr. 989/84 alene henvises til markedsforholdene for produkter forarbejdet paa basis af tomater uden yderligere forklaring, og forordningen ikke indeholder nogen angivelse af, hvad der laa til grund for, at Kommissionen valgte at nedsaette det nominelle stoettebeloeb frem for at indfoere en kvoteordning, som dog har udtrykkelig hjemmel i grundforordningen nr. 516/77. Ifoelge SITPA er de af Kommissionen successivt udstedte forordninger for produktionsaarene 1984/1985-1987/1988 behaeftet med samme mangel. Desuden har Kommissionen i disse forordninger forsoemt at give naermere oplysninger om den overskridelse af garantitaersklen, som blev konstateret ud fra den gennemsnitlige produktion i de tre produktionsaar, der gik forud for det, for hvilket stoetten skulle fastsaettes, og om metoden for beregning af stoetten. Herudover har SITPA gjort gaeldende, at forordning nr. 2160/87 indeholder en faktisk fejl.
9 SITPA har endvidere bestridt faellesskabsbestemmelsernes gyldighed under henvisning til, at Raadet og Kommissionen har overtraadt forbuddet mod ulovlig forskelsbehandling i Traktatens artikel 40, stk. 3, ved at have indfoert og anvendt en ordning med nedsaettelse af stoetten saavel over for franske producenter, som ikke var ansvarlige for overskridelserne af garantitaersklen, som over for producenter i andre medlemsstater, der var ansvarlige for overskridelserne.
10 Det skal straks bemaerkes, som det ogsaa er anfoert af generaladvokaten i forslagets punkt 7 ff., at de i henhold til Traktatens artikel 190 gaeldende krav til begrundelsen ifoelge fast retspraksis skal tilpasses den paagaeldende retsakts karakter. Det kan ikke kraeves, at begrundelsen af forordningerne specificerer de ofte meget talrige og komplicerede faktiske og retlige detaljer, som omfattes af forordningerne, naar de falder inden for systematikken i den helhed, hvori de indgaar (dom af 22.1.1986, sag 250/84, Eridania, Sml. s. 117).
11 Hvad angaar spoergsmaalet om beskrivelse af de markedsforhold, som dannede grundlag for indfoerelsen af en ordning med garantitaerskler, bemaerkes, at det klart fremgaar af betragtningerne til forordning nr. 989/84, at der forelaa en saadan situation, som er beskrevet i artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 516/77, som aendret ved Raadets forordning nr. 988/84, dvs. en vaesentlig uligevaegt mellem produktionen og afsaetningsmulighederne. Det praeciseres endvidere i den anden betragtning til forordning nr. 989/84, at garantitaersklen skal fastsaettes saaledes, at den svarer til afsaetningsmulighederne for de omhandlede produkter.
12 Med hensyn til begrundelsen for at vaelge at nedsaette det nominelle stoettebeloeb frem for at indfoere en kvoteordning skal der henvises til, at samme artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 516/77, som aendret ved forordning nr. 988/84, bestemmer, at Raadet, saafremt der er risiko for en vaesentlig uligevaegt mellem produktionen og afsaetningsmulighederne, kan traeffe egnede foranstaltninger. Den omstaendighed, at Raadet paa angivne sted har naevnt, at en af disse foranstaltninger navnlig kan bestaa i at begraense producentstoetten til en fastsat maengde, viser klart, at Raadet kan vedtage endog meget byrdefulde foranstaltninger for producenterne, uden at dette indebaerer, at der ikke kan traeffes mindre strenge foranstaltninger, naar saadanne foranstaltninger er egnede. I den tredje betragtning til forordning nr. 989/84 angives endvidere, at den mest hensigtsmaessige foranstaltning med henblik paa at imoedegaa situationen paa markedet er at nedsaette stoetten i forhold til den maengde, hvormed taersklen er overskredet.
13 For saa vidt angaar anbringendet om, at garantitaersklens overskridelse i Kommissionens forordninger nr. 1925/84 og nr. 2222/85 og, i mindre grad, forordningerne nr. 2077/86 og nr. 2160/87 ikke fastsaettes ud fra den gennemsnitlige produktion i de tre forudgaaende produktionsaar, maa det erkendes, at der i betragtningerne til de paagaeldende forordninger faktisk udelukkende henvises til, at garantitaersklen er overskredet i det produktionsaar, der gaar forud for det, for hvilket stoetten skal fastsaettes. Dette maa imidlertid alene anses for en formuleringsfejl, som ikke betyder, at forordningerne kan siges at vaere behaeftet med en mangel ved begrundelsen, eftersom fejlen ikke i noget tilfaelde har kunnet skabe tvivl hos de beroerte personer om berettigelsen af den foranstaltning, som blev truffet af faellesskabsmyndigheden. Som generaladvokaten ogsaa har fremhaevet under punkt 55 ff. i forslaget til afgoerelse, forekommer formuleringsfejlen ikke i alle sprogversionerne. Disse skal imidlertid alle tages i betragtning, naar en af versionerne har en ordlyd, som ikke er i overensstemmelse med aanden og bogstaven i det samlede regelsaet, hvori den indgaar.
14 Hvad angaar anbringendet om den manglende angivelse af beregningsmetoden for stoetten bemaerkes, at de fire omhandlede kommissionsforordninger i betragtningerne indeholder det retlige grundlag for beregningen af stoetten, idet der bl.a. henvises til de relevante bestemmelser i forordningerne nr. 516/77 og nr. 426/86 samt forordning nr. 989/84.
15 Den faktiske fejl, som Kommissionen har begaaet ved udstedelsen af forordning nr. 2160/87 ved fejlagtigt at konstatere, at garantitaersklen for alle produkter forarbejdet paa basis af tomater var overskredet, kan heller ikke danne grundlag for at fastslaa en tilsidesaettelse af Traktatens artikel 190, idet fejlen ikke udgoer en vaesentlig bestanddel af begrundelsen, som i oevrigt er fyldestgoerende.
16 Det maa under disse omstaendigheder fastslaas, at de omhandlede forordninger indeholder oplysninger, der goer det muligt for de beroerte personer at kende begrundelsen for reglerne og for Domstolen at udoeve sin kontrol. Forordningerne opfylder saaledes kravet om begrundelse i henhold til EOEF-Traktatens artikel 190.
17 Hvad angaar anbringendet om, at forbuddet mod ulovlig forskelsbehandling er tilsidesat, har SITPA anfoert, at den af Raadet indfoerte ordning med garantitaerskler og de af Kommissionen gennemfoerte nedsaettelser af stoetten finder ensartet anvendelse i hele Faellesskabet, saaledes at de franske forarbejdningsvirksomheder, som overhovedet ikke er ansvarlige for overskridelserne, rammes paa samme maade som de italienske og graeske virksomheder, som har begaaet de bedragerier, som ligger til grund for overskridelserne af garantitaersklen.
18 Det bemaerkes, at dette anbringende i foerste raekke er baseret paa, at faellesskabsinstitutionerne skulle have reageret paa de bedragerier, som var begaaet i Italien og Graekenland. Det fremgaar imidlertid af dommen af 17. maj 1990 (sag C-87/89, Sonito, Sml. I, s. 1981), at Kommissionen ikke var i besiddelse af praecise og beviskraftige oplysninger om de bedragerier, som skulle vaere begaaet i Graekenland og Italien, og derfor ikke kunne betvivle de oplysninger, som var givet af de paagaeldende stater.
19 Under disse omstaendigheder kunne Raadet, uden at overtraede forbuddet mod ulovlig forskelsbehandling, paa forslag af Kommissionen udstede en forordning om indfoerelse af en ordning med garantitaerskler for hele det faelles marked for produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager. Kommissionen var for sit vedkommende i medfoer af Raadets forordning forpligtet til hvert aar at foretage de nedsaettelser af stoetten, som var noedvendige som foelge af de konstaterede overskridelser af garantitaersklen.
20 For saa vidt som anbringendet ligeledes skal forstaas som en kritik af, at Raadet og Kommissionen har straffet de franske forarbejdningsvirksomheder, selv om overskridelsen ikke skyldtes en stigning i produktionen i Frankrig, understreges, at inden for rammerne af en faelles markedsordning, som ikke er baseret paa nationale kvoter, skal alle producenterne i Faellesskabet, uanset i hvilken medlemsstat de er hjemmehoerende, solidarisk og ligeligt baere konsekvenserne af de beslutninger, som faellesskabsinstitutionerne maa traeffe inden for rammerne af deres kompetence for at imoedegaa risikoen for, at der paa markedet opstaar en uligevaegt mellem produktionen og afsaetningsmulighederne.
21 Det maa herefter konstateres, at Raadet og Kommissionen ved udstedelsen af de omhandlede forordninger ikke har overtraadt forbuddet mod ulovlig forskelsbehandling.
22 Det fremgaar af det anfoerte, at gennemgangen af Raadets forordning nr. 989/84 og Kommissionens forordninger nr. 1925/84, nr. 2222/85, nr. 2077/86 og nr. 2160/87 intet har frembragt, der kan rejse tvivl om forordningernes gyldighed.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
23 De udgifter, der er afholdt af Raadet og Kommissionen for de Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale domstol, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal administratif de Dijon ved dom af 26. december 1989, for ret:
Gennemgangen af Raadets forordning (EOEF) nr. 989/84 af 31. marts 1984 om indfoerelse af en ordning med garantitaerskler for visse produkter forarbejdet paa basis af frugt og groensager samt af Kommissionens forordninger (EOEF) nr. 1925/84 af 5. juli 1984, (EOEF) nr. 2222/85 af 31. juli 1985, (EOEF) nr. 2077/86 af 30. juni 1986 og (EOEF) nr. 2160/87 af 22. juli 1987 om fastsaettelse af den minimumspris, der skal betales producenten for tomater, samt producentstoetten for forarbejdede tomater i produktionsaarene 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987 og 1987/1988, har intet frembragt, der kan rejse tvivl om forordningernes gyldighed.