62024TJ0144
RETTENS DOM (Ottende Udvidede Afdeling)
9. juli 2025 (
*1
)
»EU-varemærker – fortabelsessag – EU-ordmærket BIENENBEISSER – reel brug af varemærket – artikel 58, stk. 1, litra a), i forordning (EU) 2017/1001 – bevis for reel brug – brug for de varer, for hvilke varemærket er registreret – Niceklassifikationens rolle – homogen varekategori – udluftningsdæksler – begrundelsespligt«
I sag T-144/24,
Bouwbenodigdheden Hoogeveen BV, Hoogeveen (Nederlandene), ved advokat H. Roerdink,
sagsøger,
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) ved T. Klee og V. Ruzek, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
den anden part i sagen for appelkammeret ved EUIPO:
Sören Pürschel, Frankfurt am Main (Tyskland),
har
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, S. Papasavvas, og dommerne A. Kornezov (refererende dommer), D. Petrlík, K. Kecsmár og S. Kingston,
justitssekretær: fuldmægtig R. Ūkelytė,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter retsmødet den 9. januar 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Med sit søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgeren, Bouwbenodigdheden Hoogeveen BV, nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 9. januar 2024 af Femte Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 793/2023-5) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Tvistens baggrund
2
Den 26. november 2009 indgav sagsøgeren en ansøgning til EUIPO om registrering af et EU-varemærke for ordtegnet BIENENBEISSER. Ansøgningen blev offentliggjort den 23. juni 2010, og efter et delvist afkald indgivet den 8. januar 2010 blev varemærket registreret den 6. oktober 2010.
3
Det omhandlede varemærke omfattede varer i klasse 6 og 19 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, svarende til følgende beskrivelse for hver af disse klasser:
–
klasse 6: »Bygningsmaterialer af metal, inklusive følgende produkter: udluftningsdæksler; klejnsmedearbejder, små genstande af metal (isenkramvarer), inklusive følgende produkter: udluftningsdæksler; varer af uædle metaller ikke indeholdt i andre klasser, nemlig, udluftningsdæksler«
–
klasse 19: »Materialer til konstruktionsbrug, ikke af metal, inklusive følgende produkter: udluftningsrør«.
4
Den 29. april 2021 indgav den anden part i sagen for appelkammeret ved EUIPO, Sören Pürschel, en begæring om fortabelse af det omhandlede varemærke for de varer, der er nævnt i denne doms præmis 3, i henhold til artikel 58, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).
5
Den 14. februar 2023 imødekom annullationsafdelingen delvist denne begæring og erklærede det anfægtede varemærke fortabt for så vidt angår »bygningsmaterialer af metal, undtagen følgende produkter: udluftningsdæksler; klejnsmedearbejder, små genstande af metal (isenkramvarer)« i klasse 6 og alle varer i klasse 19, der er omfattet af det anfægtede varemærke.
6
Den 13. april 2023 indgav sagsøgeren en klage over annullationsafdelingens afgørelse med påstand om annullation af denne afgørelse, for så vidt som det blev fastslået, at sagsøgerens rettigheder til det anfægtede varemærke var fortabt for »materialer til konstruktionsbrug, ikke af metal, inklusive følgende produkter: udluftningsdæksler« i klasse 19.
7
Ved den anfægtede afgørelse afslog appelkammeret klagen.
Parternes påstande
8
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres delvist, for så vidt som appelkammeret erklærede det anfægtede varemærke fortabt for varerne i klasse 19.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
9
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne i tilfælde af indkaldelse til et retsmøde.
Søgsmålets genstand
10
Det skal indledningsvis bemærkes, at registreringen af det anfægtede varemærke efter sagen for EUIPO, som det fremgår af denne doms præmis 5-7, blev opretholdt for »bygningsmaterialer af metal, nemlig følgende produkter: udluftningsdæksler; klejnsmedearbejder, små genstande af metal (isenkramvarer), nemlig følgende produkter: udluftningsdæksler; varer af uædle metaller ikke indeholdt i andre klasser, nemlig, udluftningsdæksler« i klasse 6 (herefter »udluftningsdæksler af metal«). Denne afgørelse er således blevet endelig for så vidt angår disse varer, som ikke er genstand for nærværende søgsmål.
11
Endvidere bemærkes, at sagsøgeren i stævningens punkt 1.2 har nedlagt påstand om delvis annullation af den anfægtede afgørelse, for så vidt som appelkammeret afslog sagsøgerens klage og erklærede det anfægtede varemærke fortabt for »materialer til konstruktionsbrug, ikke af metal, inklusive følgende produkter: udluftningsrør« i klasse 19. I samme punkt og i punkt 1.3 og 1.6 i stævningen har sagsøgeren imidlertid i det væsentlige præciseret, at selskabet alene har nedlagt påstand om delvis annullation af den anfægtede afgørelse, for så vidt som den vedrører »materialer til konstruktionsbrug, ikke af metal, nemlig udluftningsdæksler« i klasse 19 (herefter »udluftningsdæksler, der ikke er af metal«).
12
Sagsøgeren har derfor med sin første påstand ikke anfægtet fortabelsen af det anfægtede varemærke for andre materialer til konstruktionsbrug, der ikke er af metal, end udluftningsdæksler i klasse 19, hvilket selskabet har bekræftet i retsmødet.
Retlige bemærkninger
13
Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet påberåbt sig tre anbringender, det første om en urigtig anvendelse af det klassificeringssystem, der er fastlagt ved Nicearrangementet, det andet om en fejlagtig fortolkning af retspraksis og det tredje om analog anvendelse af artikel 33, stk. 7, i forordning 2017/1001 på beviset for reel brug. Da anbringenderne hænger sammen, skal de behandles under ét.
14
Ifølge artikel 58, stk. 1, litra a), i forordning nr. 2017/1001 erklæres EU-varemærkeindehaverens ret fortabt efter indgivelse af begæring herom til EUIPO, når der inden for en sammenhængende periode på fem år ikke inden for Den Europæiske Union er gjort reel brug af varemærket for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret, og der ikke foreligger rimelig grund til, at brug ikke har fundet sted.
15
I henhold til artikel 10, stk. 3 og 4, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2018/625 af 5. marts 2018 om supplerende regler til forordning 2017/1001 og om ophævelse af delegeret forordning (EU) 2017/1430 (EUT 2018, L 104, s. 1), der finder anvendelse på sager om fortabelse i henhold til artikel 19, stk. 1, i delegeret forordning 2018/625, skal det af beviset for brug af et varemærke fremgå, hvor, hvornår samt i hvilket omfang og i hvilken form varemærket er blevet brugt, og beviset skal principielt begrænses til indgivelse af underbyggende dokumentation og bevismidler som f.eks. emballager, etiketter, prislister, kataloger, fakturaer, fotografier, avisannoncer samt de skriftlige erklæringer, der er omhandlet i artikel 97, stk. 1, litra f), i forordning 2017/1001.
16
Bedømmelsen af, om brugen af varemærket er reel, skal foretages på grundlag af samtlige faktiske omstændigheder, der kan godtgøre, at varemærket virkelig anvendes handelsmæssigt, navnlig de former for brug, der i den pågældende branche anses for begrundet i fastholdelse eller erhvervelse af markedsandele for de varer eller tjenesteydelser, der beskyttes af varemærket, disse varers eller tjenesteydelsers art, de særlige forhold på markedet samt omfanget og hyppigheden af brugen af varemærket (jf. dom af 13.2.2015, Husky CZ mod KHIM – Husky of Tostock (HUSKY), T-287/13, EU:T:2015:99, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
17
En reel brug af et varemærke kan ikke bevises ved hjælp af sandsynlighedsbetragtninger eller formodninger, men skal hvile på konkrete og objektive omstændigheder, der godtgør en faktisk og tilstrækkelig brug af varemærket på det pågældende marked (jf. dom af 11.1.2023, Hecht Pharma mod EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T-346/21, EU:T:2023:2, præmis 24 (ikke trykt i Sml.) og den deri nævnte retspraksis).
18
Det er i lyset af disse betragtninger, at sagsøgerens argumenter skal undersøges.
19
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at selskabet har gjort reel brug af det anfægtede varemærke for den homogene varekategori »udluftningsdæksler«, der både henhører under klasse 6 og 19. Ifølge sagsøgeren gør det bevis for brug af det nævnte varemærke, som sagsøgeren har fremlagt for udluftningsdæksler af metal, det muligt også at opretholde registreringen af varemærket for udluftningsdæksler, der ikke er af metal. Den omstændighed, at udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, henhører under to forskellige klasser i Niceklassifikationen, ændrer ikke noget ved, at »udluftningsdæksler« udgør én og samme homogene varekategori. Niceklassifikationen er nemlig for det første blevet vedtaget til rent administrative formål. For det andet har udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, samme formål og anvendelsesformål, nemlig at forhindre skadegørere i at trænge ind i åbninger i murstensstrukturer, samtidig med at ventilationen heraf opretholdes, hvorfor de to typer udluftningsdæksler er substituerbare. Sagsøgeren har i øvrigt anført, at selskabet har en legitim interesse i for fremtiden at udvide sit varesortiment til også at omfatte udluftningsdæksler, der ikke er af metal. Desuden kan det ifølge sagsøgeren på grundlag af artikel 33, stk. 7, i forordning 2017/1001 antages, at hvis varer har samme formål og anvendelsesformål, kan beviset for reel brug af et varemærke for en vare i en given klasse begrunde en opretholdelse af beskyttelsen af varemærket for andre lignende varer i andre klasser.
20
EUIPO har gjort gældende, at selv om Niceklassifikationen er blevet vedtaget til rent administrative formål, skal den anvendes med henblik på om nødvendigt at fastlægge rækkevidden og betydningen af de varer, for hvilke et varemærke er blevet registreret. På samme måde kan der tages hensyn til Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil i fortolkningsøjemed eller for at præcisere betegnelsen af varerne. EUIPO er navnlig af den opfattelse, at der ved vurderingen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke skal tages hensyn til den forskellige klassifikation af bygningsmaterialerne ud fra, hvilket materiale de er fremstillet af, nemlig om de er af metal eller ikke er af metal. Desuden er artikel 33, stk. 7, i forordning 2017/1001 irrelevant i forbindelse med vurderingen af den reelle brug af et varemærke.
21
I retsmødet modererede EUIPO sin argumentation, idet det i det væsentlige anførte, at der i forbindelse med en sag om fortabelse først skal ske en fastlæggelse af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke på grundlag af Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil, og dernæst en identifikation af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke brugen af det anfægtede varemærke på markedet i den relevante periode er blevet godtgjort, på grundlag af de beviser, som indehaveren af varemærket har fremlagt. Ifølge EUIPO begik appelkammeret ikke nogen fejl ved at fastslå, at Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil er relevante for fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke. EUIPO anerkendte derimod i det væsentlige, at for så vidt som det anfægtede varemærke er registreret for både udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, er det ikke udelukket, at det ved undersøgelsen af de varer, for hvilke der er gjort brug af varemærket på markedet i den relevante periode, er nødvendigt at analysere, om disse varer er en del af den samme homogene varekategori, idet kontoret medgav, at relevansen af Niceklassifikationen med henblik herpå ifølge retspraksis er begrænset. Ifølge EUIPO undlod appelkammeret imidlertid at undersøge dette spørgsmål, hvorfor det er muligt, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en begrundelsesmangel.
22
I den anfægtede afgørelse bemærkede appelkammeret for det første, at beviset for brugen af det anfægtede varemærke vedrører én enkelt type varer, nemlig et udluftningsdæksel af metal, der skal anbringes i åbninger i murstensstrukturer med henblik på at forhindre bier, hvepse, mus og andre skadegørere i at trænge ind i dem, samtidig med at ventilationen af strukturerne opretholdes. Appelkammeret anførte ligeledes, at denne vare har forskellige betegnelser, men at der er tale om én enkelt vare, nemlig et udluftningsdæksel. Disse betragtninger er ikke blevet bestridt af parterne.
23
Appelkammeret bemærkede dernæst, at de beviser, som sagsøgeren har fremlagt, specifikt vedrører udluftningsdæksler af metal henhørende under klasse 6 og ikke udluftningsdæksler, der ikke er af metal, henhørende under klasse 19, hvilket heller ikke er blevet bestridt af parterne. Appelkammeret konkluderede på denne baggrund, at brugen af det anfægtede varemærke alene er godtgjort for udluftningsdæksler af metal. Til støtte for denne konklusion understregede det Niceklassifikationens betydning for afgrænsningen af omfanget af beskyttelsen af et varemærke, idet det gjorde gældende, at de rettigheder, der er knyttet til varemærket, kun kan opretholdes, hvis varemærket bliver brugt på markedet for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret. Appelkammeret bemærkede, at der i Niceklassifikationen sondres mellem klasse 6 på den ene side og klasse 19 på den anden side ud fra det materiale, som bygningsmaterialerne i disse klasser er lavet af. I et sådant tilfælde er klassifikationens betydning ifølge appelkammeret »endnu mere åbenlys«, og det er »afgørende«, hvilken klasse sagsøgeren har valgt.
24
Endelig fandt appelkammeret, at sagsøgerens argumenter med henblik på at godtgøre, at udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, tilhører den samme homogene varekategori, ikke har nogen indvirkning på fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke, og forkastede dem desuden som irrelevante med den begrundelse, at der skal føres bevis for brugen for varerne, således som de fremgår af fortegnelsen over varer klassificeret i henhold til Niceklassifikationen, og ikke på grundlag af markedspraksis eller en analyse af situationen på markedet. Appelkammeret tilføjede, at de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt, under alle omstændigheder ikke er tilstrækkelige til at bevise, at der på markedet findes »identiske alternativer« til udluftningsdæksler af metal, som er lavet af plast eller andre materialer.
25
Det skal i denne henseende bemærkes, at det – som EUIPO i øvrigt med rette forklarede i retsmødet – følger af artikel 58, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001, at der for at vurdere, om der er gjort reel brug af et varemærke »for de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det er registreret« som omhandlet i denne artikel, for det første skal foretages en fastlæggelse af omfanget af beskyttelsen af det omhandlede varemærke og for det andet af den type varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket faktisk er blevet brugt på markedet i den relevante periode, med henblik på at efterprøve, om denne type varer eller tjenesteydelser falder inden for rammerne af beskyttelsen af det omhandlede varemærke.
26
Hvad for det første angår fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke skal det understreges, at appelkammeret kan anvende Niceklassifikationen med henblik på at fastlægge dette omfang (jf. i denne retning dom af 5.3.2025, Funline International mod EUIPO – MS Trade (JUNGLE JUICE), T-26/24, ikke trykt i Sml., EU:T:2025:206, præmis 33).
27
Det fremgår nemlig af retspraksis, at selv om Niceklassifikationen ganske vist kun har en administrativ karakter, skal den dog anvendes med henblik på om nødvendigt at fastlægge rækkevidden eller endog betydningen af de varer, for hvilke et varemærke er blevet registreret (dom af 10.9.2014, DTM Ricambi mod KHIM – STAR (STAR), T-199/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:761, præmis 35).
28
Navnlig kan det, når betegnelsen af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke et varemærke er registreret, er af en sådan generel karakter, at den kan omfatte meget forskelligartede varer eller tjenesteydelser, ikke udelukkes, at der i fortolkningsøjemed eller for at præcisere betegnelsen af varerne eller tjenesteydelserne tages hensyn til de klasser, som varemærkeansøgerne har valgt i Niceklassifikationen (dom af 19.6.2018, Erwin Müller mod EUIPO – Novus Tablet Technology Finland (NOVUS), T-89/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:353, præmis 33; jf. ligeledes dom af 6.10.2021, Allergan Holdings France mod EUIPO – Dermavita Company (JUVEDERM), T-397/20, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:653, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
29
Med henblik herpå skal betegnelserne for de varer, der er omfattet af det anfægtede varemærke, fortolkes ud fra et systematisk synspunkt, henset til logikken og systemet i Niceklassifikationen, samtidig med at der tages hensyn til beskrivelserne af og de vejledende bemærkninger til klasserne, som er relevante med henblik på at fastlægge arten af og anvendelsesformålet med de varer, for hvilke varemærket er blevet registreret (jf. i denne retning dom af 10.9.2014, STAR, T-199/13, ikke trykt i Sml., EU:T:2014:761, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
30
Som det fremgår af nærværende doms præmis 23, henviste appelkammeret i det foreliggende tilfælde til Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil med henblik på at fastlægge omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke. Appelkammeret bemærkede således, at det fremgår af de vejledende bemærkninger til de klasser, der er omfattet af det nævnte varemærke, at klasse 6 omfatter bygningsmaterialer af metal, og at klasse 19 omfatter materialer til konstruktionsbrug, der ikke er af metal. Appelkammeret kunne derfor uden at begå en fejl anvende Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil med henblik på at fastlægge omfanget af beskyttelsen af varemærket.
31
Hvad for det andet angår fastlæggelsen af den type varer eller tjenesteydelser, for hvilke det anfægtede varemærke faktisk er blevet brugt på markedet i den relevante periode, med henblik på at efterprøve, om denne type varer eller tjenesteydelser falder inden for rammerne af beskyttelsen af det omhandlede varemærke, skal det i den foreliggende sag bemærkes, at det er ubestridt, at sagsøgeren kun har gjort brug af varemærket for en del af de varer, for hvilke det er registreret.
32
Det skal i denne henseende bemærkes, at det fastslås i artikel 58, stk. 2, i forordning 2017/1001, at hvis fortabelsesgrunden kun er til stede for en del af de varer eller tjenesteydelser, for hvilke EU-varemærket er registreret, erklæres indehaverens ret kun fortabt for så vidt angår de pågældende varer eller tjenesteydelser.
33
Bestemmelserne i artikel 58, stk. 2, i forordning 2017/1001, der giver mulighed for at anse det anfægtede varemærke for kun at være registreret for den del af varerne eller tjenesteydelserne, for hvilken det er godtgjort, at reel brug af varemærket har fundet sted, udgør nemlig for det første en begrænsning af de rettigheder, som indehaveren af det anfægtede varemærke har som følge af registreringen, og skal for det andet anvendes under hensyntagen til nævnte indehavers legitime interesse i for fremtiden at kunne udvide sit sortiment af varer eller tjenesteydelser inden for grænserne af de ord, der betegner de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, og nyde den beskyttelse, som registreringen af nævnte varemærke giver ham (jf. i denne retning dom af 23.9.2020, Polfarmex mod EUIPO – Kaminski (SYRENA), T-677/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2020:424, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 16.7.2020, ACTC mod EUIPO, C-714/18 P, EU:C:2020:573, præmis 51).
34
Hvad angår begrebet »en del af de varer eller tjenesteydelser« i artikel 58, stk. 2, i forordning 2017/1001, bemærkes, at det fremgår af retspraksis, at en forbruger, der ønsker at købe en vare eller tjenesteydelse, der er omfattet af en kategori af varer, der er defineret på en præcis og afgrænset måde, men som det ikke er muligt at opdele i underkategorier af betydning, vil forbinde det anfægtede varemærke med alle de varer eller tjenesteydelser, som indgår i denne kategori, således at dette varemærke opfylder sin væsentligste funktion, som består i at sikre disse varers eller tjenesteydelsers oprindelse. Under disse omstændigheder er det tilstrækkeligt at kræve, at indehaveren af varemærket godtgør, at der er gjort reel brug af dette varemærke for en del af de varer eller tjenesteydelser, der henhører under denne homogene kategori (dom af 16.7.2020, ACTC mod EUIPO, C-714/18 P, EU:C:2020:573, præmis 42, og af 16.10.2024, Telefónica Germany mod EUIPO – ePlus (e.plus), T-570/23, ikke trykt i Sml., EU:T:2024:694, præmis 17).
35
Hvad derimod angår varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af en bred kategori, som kan inddeles i flere selvstændige underkategorier, er det nødvendigt at kræve af indehaveren af et varemærke, der er registreret for denne kategori af varer eller tjenesteydelser, at vedkommende fører bevis for, at der er gjort reel brug af dennes varemærke for enhver af disse selvstændige underkategorier, da denne ellers kan fortabe sine rettigheder til varemærket for de selvstændige underkategorier, for hvilke den pågældende ikke har ført et sådant bevis (jf. dom af 16.10.2024, e.plus, T-570/23, ikke trykt i Sml., EU:T:2024:694, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
36
Herved bemærkes, at selv om formålet med begrebet delvis brug som omhandlet i artikel 58, stk. 2, i forordning 2017/1001 er, at varemærker, der ikke er blevet brugt for en given varekategori, ikke bliver utilgængelige, må det dog ikke have til følge, at indehaveren af varemærket mister enhver beskyttelse for varer, der – uden at være fuldstændig identiske med dem, for hvilke en reel brug har kunnet bevises af indehaveren – i det væsentlige ikke adskiller sig fra disse og hører til samme gruppe, hvor enhver opdeling ville være vilkårlig. Det bemærkes, at det i praksis er umuligt for varemærkeindehaveren at godtgøre brugen af alle tænkelige varianter af de varer, der er omfattet af registreringen. Derfor kan begrebet »en del af de varer eller tjenesteydelser« som omhandlet i artikel 58, stk. 2, i forordning 2017/1001 ikke udvides til at omfatte hele det markedsførte sortiment af lignende varer eller tjenesteydelser, men kun til at omfatte de varer eller tjenesteydelser, der adskiller sig nok til at udgøre sammenhængende kategorier eller underkategorier (dom af 14.7.2005, Reckitt Benckiser (España) mod KHIM – Aladin (ALADIN), T-126/03, EU:T:2005:288, præmis 46; jf. ligeledes dom af 16.5.2013, Aleris mod KHIM – Carefusion 303 (ALARIS), T-353/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:257, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
37
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt varer udgør en del af en homogen varekategori, der ikke kan inddeles i flere selvstændige underkategorier, fremgår det af retspraksis, at i det omfang forbrugeren først og fremmest søger en vare eller en tjenesteydelse, som kan opfylde hans særlige behov, udgør den pågældende vares eller tjenesteydelses formål eller anvendelse et væsentligt led i forbrugerens afgørelse af sit valg. Formåls- eller anvendelseskriteriet er således, i det omfang det anvendes af forbrugeren forud for ethvert køb, et primært kriterium i definitionen af en homogen kategori af varer eller tjenesteydelser (jf. i denne retning dom af 16.5.2013, ALARIS, T-353/12, ikke trykt i Sml., EU:T:2013:257, præmis 22, og af 7.11.2019, Intas Pharmaceuticals mod EUIPO – Laboratorios Indas (INTAS), T-380/18, EU:T:2019:782, præmis 94 (ikke trykt i Sml.) og den deri nævnte retspraksis).
38
Det følger heraf, at EUIPO i definitionen af en homogen kategori af varer eller tjenesteydelser ikke er forpligtet til at begrænse sig til de angivelser af varer og tjenesteydelser, der udtrykkeligt fremgår af Niceklassifikationen (jf. i denne retning dom af 16.10.2024, Fractal Analytics mod EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T-194/23, ikke trykt i Sml., EU:T:2024:696, præmis 155).
39
Ved vurderingen af, om de varer eller tjenesteydelser, for hvilke indehaveren af et varemærke har brugt varemærket, henhører under en selvstændig kategori, er det eneste, der er vigtigt, spørgsmålet, om en forbruger, der ønsker at købe en vare eller tjenesteydelse, som henhører under kategorien af varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af det omhandlede varemærke, vil forbinde dette varemærke med alle de varer eller tjenesteydelser, der henhører under denne kategori (jf. i denne retning dom af 22.10.2020, Ferrari, C-720/18 og C-721/18, EU:C:2020:854, præmis 43). Under disse omstændigheder tilkommer det appelkammeret at placere beviserne i den relevante økonomiske sektors kontekst (jf. i denne retning dom af 8.5.2017, Les Éclaires mod EUIPO – L’éclaireur International (L’ECLAIREUR), T-680/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:320, præmis 85).
40
Det skal i det foreliggende tilfælde fastslås, at sagsøgeren for EUIPO’s instanser havde fremført argumenter og fremlagt forskellige beviser med henblik på at godtgøre, at de udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, for hvilke det anfægtede varemærke er registreret, har det samme formål og anvendelsesformål, nemlig at forhindre bier og andre skadegørende insekter eller dyr i at trænge ind i åbninger i murstensstrukturer, samtidig med at ventilationen af strukturerne opretholdes, uanset hvilket materiale udluftningsdækslerne er fremstillet af. Sagsøgeren gjorde endvidere gældende, at udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, som f.eks. kan være fremstillet af hård plast, har samme udseende og de samme distributionskanaler og er lige virkningsfulde, modstandsdygtige og effektive, hvorfor det ved købet af disse varer kun spiller en sekundær rolle for den relevante kundekreds’ valg, hvilket materiale de er lavet af. På dette grundlag fastholdt selskabet, at udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, tilhører den samme homogene varekategori, nemlig kategorien »udluftningsdæksler«.
41
Appelkammeret forkastede disse argumenter som bemærket i denne doms præmis 24, idet det i den anfægtede afgørelses punkt 97 anførte, at de ikke har nogen indvirkning på fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke i forhold til de varer, for hvilke det er registreret, og i afgørelsens punkt 98, at den omstændighed, at udluftningsdæksler af metal kan have visse ligheder med udluftningsdæksler fremstillet af andre materialer, ikke er relevant i det foreliggende tilfælde, for så vidt som genstanden for appelkammerets vurdering vedrører spørgsmålet om, hvorvidt brugen er blevet godtgjort for de registrerede varer, og ikke analysen af situationen på markedet. Appelkammeret tilføjede i samme punkt i afgørelsen, at de dokumenter, som sagsøgeren har fremlagt, under alle omstændigheder ikke er tilstrækkelige til at bevise, at der på markedet findes »identiske alternativer« til udluftningsdæksler af metal, som er lavet af plast eller andre materialer.
42
Det skal imidlertid bemærkes, at pligten til at begrunde en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, har til formål at gøre det muligt for Unionens retsinstanser at udøve kontrol med hensyn til afgørelsens lovlighed, og at give afgørelsens adressat de oplysninger, der er nødvendige for at kunne fastslå, hvorvidt afgørelsen er korrekt. Heraf følger, at spørgsmål om manglende eller utilstrækkelig begrundelse efter omstændighederne skal tages under påkendelse ex officio (jf. i denne retning dom af 20.2.1997, Kommissionen mod Daffix, C-166/95 P, EU:C:1997:73, præmis 23 og 24, og af 23.10.2002, Institut für Lernsysteme mod KHIM – Educational Services (ELS), T-388/00, EU:T:2002:260, præmis 59).
43
I retsmødet bad Retten parterne om at tage stilling til, om den anfægtede afgørelse eventuelt kan være behæftet med en begrundelsesmangel for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt »udluftningsdæksler« kan udgøre en homogen varekategori, og EUIPO medgav som anført i denne doms præmis 21, at det er muligt, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en begrundelsesmangel på dette punkt.
44
Det skal i denne henseende bemærkes, at sagsøgerens argumenter, der er gengivet i denne doms præmis 40, ganske vist ikke har nogen indvirkning på fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke, således som det følger af denne doms præmis 26-30. Som appelkammeret i øvrigt med rette anførte i den anfægtede afgørelses punkt 97, må det imidlertid konstateres, at de nævnte argumenter ikke vedrører fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af varemærket, men spørgsmålet om, hvorvidt de varer, for hvilke varemærket faktisk er blevet brugt på markedet i den relevante periode, er en del af én og samme homogene varekategori, nemlig kategorien »udluftningsdæksler«. Argumenterne vedrører således det andet trin i den analyse, der er nævnt i denne doms præmis 25.
45
For så vidt som de i den anfægtede afgørelses punkt 97 anførte grunde vedrører fastlæggelsen af omfanget af beskyttelsen af det anfægtede varemærke, gør de det således hverken muligt for sagsøgeren at forstå grundene til, at appelkammeret forkastede selskabets argumenter, eller for Retten at udøve sin prøvelsesret i denne henseende.
46
På samme måde har appelkammeret ved i den anfægtede afgørelses punkt 98 blot at anføre, at den omstændighed, at udluftningsdæksler af metal kan have visse ligheder med udluftningsdæksler fremstillet af andre materialer, ikke er relevant i det foreliggende tilfælde, for så vidt som dets vurdering ikke vedrører analysen af situationen på markedet, og at de beviser, som sagsøgeren har fremlagt, under alle omstændigheder ikke er »tilstrækkelige« til at bevise, at der på markedet findes »identiske alternativer« til udluftningsdæksler lavet af plast eller andre materialer, ikke i tilstrækkelig grad redegjort for grundene til, at det nåede frem til denne konklusion. Det fremgår nemlig hverken af afgørelsen, hvorfor de i denne doms præmis 40 nævnte argumenter, som understøttes af forskellige beviser, ikke er »tilstrækkelige«, eller hvorfor analysen af situationen på markedet er irrelevant, navnlig henset til de særlige forhold i den foreliggende sag og den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 39.
47
Det skal derfor fastslås, at den anfægtede afgørelse er behæftet med en begrundelsesmangel i denne henseende.
48
Denne konklusion drages ikke i tvivl af de øvrige betragtninger i den anfægtede afgørelse.
49
For det første kan sagsøgeren, for så vidt som appelkammeret i den anfægtede afgørelse anfører, at det i det foreliggende tilfælde er afgørende, hvilken klasse der er »valgt«, ikke kritiseres for at have »valgt« to forskellige klasser med henblik på registreringen af det anfægtede varemærke. Som sagsøgeren i øvrigt med rette har anført, gør Niceklassifikationen det nemlig ikke muligt at registrere et varemærke for kategorien »udluftningsdæksler« i én enkelt klasse, men kræver, at en sådan registrering sker i to forskellige klasser ud fra, hvilket materiale udluftningsdækslerne er fremstillet af, hvilket EUIPO ligeledes bekræftede i retsmødet.
50
For det andet gør henvisningerne til dom af 26. april 2023, Wenz Kunststoff mod EUIPO – Mouldpro (MOULDPRO) (T-794/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:211), i den anfægtede afgørelse det ikke muligt at afhjælpe den begrundelsesmangel, der er nævnt i denne doms præmis 47.
51
De faktiske og retlige omstændigheder i den sag, der gav anledning til dom af 26. april 2023, MOULDPRO (T-794/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:211), adskiller sig nemlig fra omstændighederne i den foreliggende tvist. I den pågældende sag havde indehaveren af varemærket med henblik på at bevise en reel brug af varemærket for varer i klasse 17, som udelukkende omfatter varer af plast, fremlagt beviser vedrørende varer af metal, selv om varemærket ikke var registreret for sådanne varer. Indehaveren havde således i det væsentlige ikke brugt det omhandlede varemærke for de varer, for hvilke varemærket var blevet registreret, men for andre varer, der ikke var omfattet af varemærket.
52
Det var under disse særlige omstændigheder og med henblik på at fastlægge omfanget af beskyttelsen af det omhandlede varemærke, at Retten med støtte i Niceklassifikationen og de vejledende bemærkninger hertil fastslog, at omfanget af beskyttelsen af det omhandlede varemærke var begrænset til varer fremstillet af ikke-metalliske materialer, og at indehaveren af varemærket, eftersom der ikke havde været gjort nogen brug af det for sådanne varer, skulle fortabe sine rettigheder til det.
53
Til forskel fra indehaveren af varemærket i den sag, der gav anledning til dom af 26. april 2023, MOULDPRO (T-794/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:211), har sagsøgeren i det foreliggende tilfælde imidlertid ikke gjort gældende, at der er gjort brug af det anfægtede varemærke for varer, for hvilke det ikke er registreret. Der er således i den foreliggende sag ikke tale om brug af varemærket for varer, der ikke er omfattet af beskyttelsen af varemærket.
54
For det tredje må det ligeledes konstateres, at omstændighederne i den sag, der gav anledning til dom af 15. januar 2009, Silberquelle (C-495/07, EU:C:2009:10), som appelkammeret henviste til i den anfægtede afgørelse, også var forskellige fra omstændighederne i den foreliggende tvist, hvilket EUIPO i øvrigt anerkendte i retsmødet. Den pågældende sag vedrørte nemlig spørgsmålet om, hvorvidt et varemærke, der både var registreret for beklædningsgenstande i klasse 25 og for alkoholfrie drikke i klasse 32, skulle anses for at have været genstand for reel brug for sidstnævnte i et tilfælde, hvor den eneste brug af det omhandlede varemærke for sådanne drikke var gjort i forbindelse med et salgsfremmende tilbud, der bestod i at tilbyde en drik gratis ved køb af en beklædningsgenstand, der blev forhandlet under det nævnte varemærke. Det præjudicielle spørgsmål, der var forelagt Domstolen, var således, om en sådan brug var i overensstemmelse med varemærkets grundlæggende funktion. Det var i denne specifikke sammenhæng, at Domstolen fastslog, at det, når der henses til antallet af registrerede varemærker og de konflikter, der kan opstå mellem disse, er nødvendigt alene at anerkende en opretholdelse af de rettigheder, der følger af et varemærke for en given klasse af produkter eller tjenesteydelser i de tilfælde, hvor varemærket er blevet anvendt på markedet for varer eller tjenesteydelser i denne klasse, og at indehaveren af et varemærke, der anbringer dette varemærke på genstande, der gratis tilbydes købere af dennes varer, ikke gør reel brug af varemærket for den klasse, hvorunder genstandene henhører (dom af 15.1.2009, Silberquelle, C-495/07, EU:C:2009:10, præmis 19 og 22). Spørgsmålet om, hvorvidt varer, der er opført i forskellige klasser i Niceklassifikationen, kan udgøre en homogen varekategori med henblik på vurderingen af den reelle brug af varemærket for de varer, for hvilke det er registreret, var derimod ikke relevant i den pågældende sag.
55
For det fjerde kan de i den anfægtede afgørelses punkt 102 anførte grunde, hvorved appelkammeret forkastede sagsøgerens argumenter udledt af dom af 16. juli 2020, ACTC mod EUIPO (C-714/18 P, EU:C:2020:573), som irrelevante, heller ikke afhjælpe den begrundelsesmangel, der er nævnt i denne doms præmis 47.
56
I dom af 16. juli 2020, ACTC mod EUIPO (C-714/18 P, EU:C:2020:573), forkastede Domstolen den appel, der var iværksat til prøvelse af dom af 13. september 2018, ACTC mod EUIPO – Taiga (tigha) (T-94/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:539), hvorved det ikke var blevet anerkendt, at der findes en selvstændig underkategori af varer i klasse 25 bestående af »vejrfast udendørstøj til beskyttelse mod vejrforhold«, med den begrundelse, at alle beklædningsgenstande har samme formål eller anvendelsesformål, idet de anvendes til at dække, skjule og udsmykke menneskekroppen og beskytte den mod vejrforhold.
57
Henset til betragtningerne i nærværende doms præmis 25 og 31-39 kunne appelkammeret imidlertid ikke i mangel af en undersøgelse af, hvorvidt de udluftningsdæksler af metal og udluftningsdæksler, der ikke er af metal, som er omfattet af det anfægtede varemærke, kan tilhøre den samme homogene varekategori, forkaste sagsøgerens argumenter i denne retning, herunder selskabets argument udledt af dom af 16. juli 2020, ACTC mod EUIPO (C-714/18 P, EU:C:2020:573), og af 13. september 2018, tigha (T-94/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:539), som netop vedrører kriterierne vedrørende definitionen af en homogen varekategori, som irrelevante.
58
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som sagsøgerens klage angående udluftningsdæksler, der ikke er af metal, henhørende under klasse 19 herved blev forkastet, uden at det er nødvendigt at undersøge sagsøgerens øvrige argumenter.
Sagsomkostninger
59
Ifølge Rettens procesreglements artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
60
EUIPO har tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med sagsøgerens påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling):
1)
Afgørelsen truffet den 9. januar 2024 af Femte Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 793/2023-5) annulleres, for så vidt som appelkammeret herved forkastede den klage, der var indgivet af Bouwbenodigdheden Hoogeveen BV, for »materialer til konstruktionsbrug, ikke af metal, nemlig følgende produkter: udluftningsrør« henhørende under klasse 19.
2)
EUIPO bærer sine egne omkostninger og betaler de af Bouwbenodigdheden Hoogeveen afholdte omkostninger.
Papasavvas
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 9. juli 2025.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.