61989CC0034_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . I denne sag har Italien nedlagt paastand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 88/630/EOEF om afslutning af medlemsstaternes regnskaber over de udgifter for regnskabsaaret 1986, der er finansieret gennem Den Europaeiske Udviklings - og Garantifond for Landbruget, Garantisektionen (" EUGFL ") ( EFT L 353, s . 30 ). I denne beslutning har Kommissionen afvist at lade EUGFL afholde et beloeb paa 10 410 055 894 LIT, som var blevet betalt af AIMA, det italienske interventionsorgan, til et antal producenter af olivenolie i form af forskud paa stoette vedroerende produktionen mellem 1978 og 1984 .
2 . Oprindelig vedroerte Italiens soegsmaal ogsaa en anden del af beslutningen, men sagsoegeren har efter afslutningen af skriftvekslingen frafaldet dette anbringende .
3 . Stoette til produktionen af olivenolie blev indfoert ved artikel 5 i forordning nr . 136/66/EOEF om oprettelse af en faelles markedsordning for fedtstoffer ( EFT 1965-66, s . 193 ), som aendret ved forordning ( EOEF ) nr . 1562/78 ( EFT L 185, s . 1 ). I henhold til artikel 5 skal stoetten "fastsaettes hvert aar foer den 1 . august for det produktionsaar, der begynder det foelgende aar ...". Ifoelge artikel 12 i forordning ( EOEF ) nr . 2753/78 om fastsaettelse af almindelige bestemmelser vedroerende produktionsstoette for olivenolie for produktionsaaret 1978/1979 ( EFT L 331, s . 10 ) kan de producerende medlemsstater "allerede ved forelaeggelsen af ansoegning om stoette udbetale producentorganisationerne et forskud paa hoejst 70% af den soegte stoette ". Tilsvarende bestemmelser blev fastsat for produktionsaarene 1979/1980, 1980/1981, 1981/1982, 1982/1983 og 1983/1984 .
4 . I overensstemmelse med disse bestemmelser foretog AIMA udbetalinger af forskud paa produktionsstoette for olivenolie mellem 1978 og 1984 . Det viste sig, at de udbetalte forskud oversteg den stoette, der faktisk kunne ydes . Som foelge heraf var AIMA i henhold til artikel 8 i forordning ( EOEF ) nr . 729/70 om finansiering af den faelles landbrugspolitik ( EFT 1970 I, s . 196 ) forpligtet til at tage skridt til inddrivelse af differencen . Denne artikels stk . 1 og 2 har foelgende ordlyd :
"1.Medlemsstaterne traeffer i overensstemmelse med de nationale administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser de fornoedne foranstaltninger for
- at sikre sig, at de af fonden finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemfoert, og at de er blevet gennemfoert paa behoerig maade,
- at forhindre og forfoelge uregelmaessigheder,
- at gennemfoere tilbagebetaling af beloeb, der er udbetalt med urette paa grund af uregelmaessigheder eller forsoemmelser .
Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet med henblik herpaa, isaer det stadium, administrations - eller retssagerne befinder sig paa .
2 . Tilbagebetales de naevnte beloeb ikke fuldt ud, baerer Faellesskabet de finansielle foelger af uregelmaessighederne eller forsoemmelserne; dette gaelder ikke for uregelmaessigheder eller forsoemmelser, som medlemsstaternes myndigheder eller organer kan goeres ansvarlige for .
De tilbagekraevede beloeb betales til de kontorer eller organer, som har udbetalt dem; disse traekker beloebene fra de udgifter, som finansieres af fonden ."
Den italienske regering bestrider ikke Kommissionens opfattelse, hvorefter udbetalinger af forskud paa stoette, som viser sig at overstige det retmaessige beloeb, udgoer "uregelmaessigheder" efter artikel 8, stk . 1 . Jeg betragter dette som en korrekt opfattelse . Foelgelig paahvilede det de italienske myndigheder at inddrive den for meget udbetalte produktionsstoette .
5 . Da Kommissionen i slutningen af 1985 foretog undersoegelser med henblik paa afslutningen af medlemsstaternes regnskaber for regnskabsaaret 1983, meddelte den de italienske myndigheder, at de ikke havde taget tilstraekkelige skridt til at sikre tilbagebetaling . Der blev herefter i slutningen af juni 1988 af de italienske myndigheder sendt breve til modtagerne af stoetten vedroerende tilbagebetaling, for saa vidt angaar produktionsaarene 1978/1979-1983/1984 . Det er Kommissionens opfattelse, at den forsinkelse paa mellem fire og ni aar med at soege det for meget udbetalte beloeb inddrevet, udgoer en forsoemmelse efter artikel 8, stk . 2, i forordning nr . 729/70 og at det omhandlede beloeb, hvoraf mere end 7 mia . LIT vedroerer produktionsaarene 1979/1980 og 1980/1981, derfor skal betales af sagsoegeren .
6 . Den italienske regering har paapeget, at den omhandlede sum repraesenterer et ekstremt hoejt antal individuelle ansoegninger om forskud ( nemlig 94 094 ), hvoraf mange vedroerte meget smaa beloeb . Der er tilsyneladende gennemfoert tilbagebetaling af omkring 2 mia . lIT, men der er opstaaet et stort antal tvister . Den italienske regering afviser, at den har gjort sig skyldig i forsoemmelser, og haevder at vaere stoedt paa en raekke praktiske vanskeligheder i forbindelse med tilbagesoegningen . Den goer gaeldende, at der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser, hvorefter nationale myndigheder under saadanne omstaendigheder som i denne sag er forpligtet til at forsoege at gennemfoere tilbagebetaling inden for en kortere frist end den, som er fastsat i national ret, hvilket i det foreliggende tilfaelde vil sige ti aar . Ifoelge den italienske regering var denne frist ikke udloebet i henseende til nogen af modtagerne, da regeringens breve vedroerende tilbagesoegning blev afsendt i slutningen af juni 1988 .
7 . Det fremgaar klart af artikel 8, stk . 1, i forordning nr . 729/70, at tvister mellem medlemsstaterne og modtagere af beloeb, udbetalt i henhold til faellesskabslovgivningen, skal afgoeres efter national ret . Sager mellem Kommissionen og den medlemsstat, som er ansvarlig for betalingerne, skal imidlertid efter min opfattelse afgoeres ved anvendelse af faellesskabsretten . Ifoelge artikel 8, stk . 2, i forordning nr . 729/70 skal de finansielle foelger af uregelmaessigheder eller forsoemmelser kun baeres af Faellesskabet i tilfaelde, hvor medlemsstaterne ikke kan goeres ansvarlige for den paagaeldende manglende tilbagebetaling . Den bestemmelse understreger den generelle pligt til at handle med omhu, som paahviler medlemsstaterne i henhold til EOEF-Traktatens artikel 5, naar de tilbagesoeger beloeb, der er udbetalt med urette . Medlemsstaterne maa derfor handle med en rimelig hurtighed, naar de tager skridt til at afhjaelpe uregelmaessigheder, for som Domstolen har paapeget i en anden sammenhaeng i sag 343/85, Italien mod Kommissionen ( Sml . 1987, s . 4711 ), kan de noedvendige kontrolforanstaltninger "blive umulige at gennemfoere efter en vis tid, f.eks . paa grund af, at den paagaeldende virksomhed er ophoert, eller bogholderibilag ikke laengere kan tilvejebringes osv ." ( praemis 22 ). Det er korrekt, som det fremhaeves af den italienske regering, at der i den naevnte sag var tale om tidsfrister, som var udtrykkeligt fastsat i de relevante faellesskabsbestemmelser, men de samme betragtninger goer sig tilsvarende gaeldende i denne sag .
8 . Jeg kan ikke tilslutte mig den italienske regerings synspunkt, hvorefter en medlemsstat ikke kan siges at have udvist forsoemmelser i forordning nr . 729/70, artikel 8, stk . 2' s forstand, hvis den har handlet inden for den foraeldelsesfrist, der finder anvendelse i henhold til national ret . Under saadanne omstaendigheder som i den foreliggende sag skal en medlemsstat vaere i stand til at godtgoere, at den har handlet inden for en saadan frist, for i modsat fald ville den under alle omstaendigheder ikke kunne gennemfoere tilbagesoegning af de for meget udbetalte beloeb . Men alene den kendsgerning, at en medlemsstat har opfyldt dette mindstekrav, er efter min opfattelse ikke tilstraekkeligt til at fastslaa, at den ikke har udvist forsoemmelser i saa henseende . Saafremt den italienske regerings opfattelse blev lagt til grund, ville det betyde, at virkningerne af artikel 8 ville vaere forskellige fra stat til stat og ville kunne aendres af medlemsstaterne efter forgodtbefindende . Et saadant resultat ville vaere uforeneligt med formaalet med den faelles landbrugspolitik, som bestaar i at fastsaette faelles regler vedroerende landbrugsprodukter, gaeldende for hele Faellesskabet, og det ville betyde, at omkostningerne ved gennemfoerelsen af denne politik maaske ikke ville blive delt ligeligt mellem medlemsstaterne . Det kunne ligeledes foere til forskelsbehandling af producenter i forskellige medlemsstater, hvilket ville vaere i strid med Traktatens artikel 40, stk . 3 .
9 . Laengden af den periode, inden for hvilken medlemsstaterne i tilfaelde som det foreliggende skal skride til handling for at overholde den forpligtelse, som er paalagt dem ved artikel 8, stk . 2, i forordning nr . 729/70, vil variere alt efter omstaendighederne . Handlingspligten indtraeder efter min opfattelse, saa snart en medlemsstat bliver klar over, eller burde vaere blevet klar over, at der er opstaaet en uregelmaessighed i artikel 8, stk . 1' s forstand . I naervaerende sag er det ubestridt, at de italienske myndigheder kort tid efter slutningen af hvert af de omhandlede produktionsaar vidste, at betalingerne af forskud oversteg det retmaessige beloeb .
10 . Det er ikke noedvendigt, at Domstolen her naermere angiver, hvor hurtigt sagsoegeren skulle have soegt at gennemfoere tilbagesoegning af de for meget udbetalte beloeb, efter at man var blevet klar over, at der var udbetalt for meget . Under omstaendigheder som de foreliggende er det efter min opfattelse - som foreslaaet af Kommissionen - rimeligt at forvente, at en medlemsstat saetter tilbagesoegningsproceduren i gang, saa snart det bliver aabenbart, at det stoettebeloeb, som faktisk kan betales, er mindre end et ydet forskud . I virkeligheden kan en medlemsstat, som ikke handler saaledes, siges ikke at have overholdt den forpligtelse, som paahviler den i henhold til artikel 8, stk . 1, i forordning nr . 729/70 til at traeffe "de fornoedne foranstaltninger" med henblik paa tilbagesoegning af beloeb, der er tabt som foelge af uregelmaessigheder . I relation til naervaerende sag er det dog tilstraekkeligt, at jeg siger, at det klart overstiger det tilladelige at forholde sig passiv i mere end tre aar .
11 . Det er derfor min konklusion, at Italien ikke har opfyldt de krav, som er opstillet i artikel 8, stk . 2, i forordning nr . 729/70 . Det kan efter min opfattelse ikke siges, at Kommissionen ikke tilstraekkeligt tidligt gjorde de italienske myndigheder opmaerksom paa konsekvenserne af at forsoemme at tage skridt til omgaaende tilbagesoegning af beloeb, som var blevet for meget udbetalt ( jf . sag C-10/88, Italien mod Kommissionen, dom af 27 . marts 1990 ). Det fremgaar af sagen, at Kommissionen foerst gjorde de italienske myndigheder opmaerksom paa problemet i slutningen af 1985 i forbindelse med afslutningen af regnskaberne for 1983 . Dette blev gentaget i forbindelse med afslutningen af regnskaberne for 1984 og 1985 . Det er aabenbart, at de italienske myndigheder maerkede sig disse underretninger og overvandt eventuelle praktiske vanskeligheder, for der blev efterfoelgende skrevet breve til hver af de omhandlede producenter med underretning om de beloeb, som de var pligtige til at betale tilbage . Da Kommissionen imidlertid i februar 1988 gennemfoerte et kontrolbesoeg paa stedet, viste det sig, at disse breve endnu ikke var blevet afsendt . I en skrivelse dateret den 15 . april 1988 gjorde Kommissionen de italienske myndigheder opmaerksom paa, at forhalingen med ivaerksaettelse af tilbagesoegning af de beloeb, som var blevet betalt for meget, kunne resultere i, at det ikke ville blive accepteret, at beloebene skulle afholdes af EUGFL . De italienske myndigheder foretog sig fortsat intet, og det var foerst da Kommissionen i den sammenfattende rapport af 15 . juni 1988 formelt foreslog at fratraekke de omhandlede beloeb i de udgifter, som Den Italienske Republik havde anmeldt for 1986, at de italienske myndigheder reagerede, saaledes at brevene vedroerende tilbagesoegning endelig blev afsendt i slutningen af juni 1988 .
12 . Under disse omstaendigheder kan Kommissionen efter min opfattelse ikke kritiseres for ikke tilstraekkeligt tidligt at have informeret sagsoegeren om, at det var dens holdning, at der ikke blev truffet tilstraekkelige foranstaltninger med henblik paa tilbagesoegning af den for meget udbetalte stoette . De italienske myndigheder var fuldt ud blevet orienteret om Kommissionens opfattelse i saa henseende i forbindelse med tidligere regnskabsafslutninger, men de synes ikke at have vaeret villige til at goere et reelt forsoeg paa at gennemfoere tilbagesoegning, foer de blev konfronteret med den umiddelbare udsigt til at maatte baere de oekonomiske foelger af en manglende tilbagesoegning .
13 . Jeg finder derfor, at Domstolen boer frifinde Kommissionen og tilpligte sagsoegeren at betale sagens omkostninger med undtagelse af de omkostninger, som vedroerer det anbringende, som blev frafaldet, idet parterne med hensyn hertil er enige om, at hver part boer baere sine egne omkostninger .
(*) Originalsprog : engelsk .