62018CJ0168_RES
Sag C-168/18
Pensions-Sicherungs-Verein VVaG
mod
Günther Bauer
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesarbeitsgericht)
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 19. december 2019
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94/EF – artikel 8 – supplerende forsikringsordninger – beskyttelse af retten til ydelser i forbindelse med alderdom – et sikret minimum af beskyttelse – den tidligere arbejdsgivers pligt til at yde kompensation for en nedsættelse af arbejdsmarkedspensionen – ekstern forsikringsinstitution – direkte virkning«
Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94 – supplerende faglige forsikringsordninger – pligt for den pågældende medlemsstat til at vedtage de foranstaltninger, der er nødvendige for at beskytte arbejdstagernes interesser – anvendelsesområde
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94, art. 8)
(jf. præmis 35 og 36 samt domskonkl. 1)
Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94 – supplerende faglige forsikringsordninger – beskyttelse af retten til ydelser i forbindelse med alderdom – det mindstemål af beskyttelse, der kræves – nedsættelse af arbejdsmarkedspensionsydelser – godtgørelse svarende til mindst 50% af værdien af de rettigheder, der er erhvervet af den tidligere arbejdstager – godtgørelse, som skal overholde tærsklen for risiko for fattigdom
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94, art. 8)
(jf. præmis 38-46 og domskonkl. 2)
Socialpolitik – tilnærmelse af lovgivningerne – beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens – direktiv 2008/94 – supplerende faglige forsikringsordninger – beskyttelse af retten til ydelser i forbindelse med alderdom – ekstern forsikringsinstitution – en arbejdstagers mulighed for over for en sådan institution at påberåbe sig artikel 8 i nævnte direktiv med direkte virkning – betingelser
(Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94, art. 8)
(jf. præmis 48-54 og 57 samt domskonkl. 3)
Resumé
En medlemsstat er forpligtet til at sikre en tidligere arbejdstager, i tilfælde af en nedsættelse af størrelsen af arbejdsmarkedspensionsydelser som følge af denne arbejdstagers arbejdsgivers konkurs, mindst halvdelen af disse ydelser, eller, i det tilfælde, hvor de lidte tab er mindre end halvdelen af de nævnte ydelser, at denne nedsættelse ikke bevirker, at denne tidligere arbejdstager skal leve under tærsklen for risiko for fattigdom
I dommen i sagen Pensions-Sicherungs-Verein (sag C-168/18), som blev afsagt den 19. december 2019, fastslog Domstolen, idet den fortolkede artikel 8 i direktiv 2008/94 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
1
), at en nedsættelse af størrelsen af de arbejdsmarkedspensionsydelser, der udbetales til en tidligere arbejdstager, som følge af denne arbejdstagers tidligere arbejdsgivers konkurs skal anses for at være åbenbart uforholdsmæssig, når denne tidligere arbejdstager allerede lever under eller på grund af denne nedsættelse vil skulle leve under tærsklen for risiko for fattigdom. Det forholder sig ifølge Domstolen ikke anderledes, hvis den berørte modtager mindst halvdelen af størrelsen af de ydelser, der følger af hans erhvervede rettigheder.
I den sag, der verserer for den forelæggende ret, havde en tysk statsborger siden december 2000 oppebåret en arbejdsmarkedspension, som omfattede et månedligt pensionstillæg og en årlig julebonus, som blev tildelt direkte af den tidligere arbejdsgiver, samt en pension, som blev udbetalt af den tyske pensionskasse på grundlag af denne tidligere arbejdsgivers bidrag. Efter at den nævnte pensionskasse i 2003 kom i økonomiske vanskeligheder, blev størrelsen af de udbetalte ydelser nedsat, med tilladelse fra forbundsfinanstilsynet. Den tidligere arbejdsgiver kompenserede for denne nedsættelse indtil 2012, da der blev indledt insolvensbehandling af denne tidligere arbejdsgiver. Siden dette tidspunkt har den tidligere arbejdstager ikke længere modtaget kompensation for nedsættelsen, da det privatretlige organ, som er udpeget af Tyskland som værende den institution, der yder sikring mod risikoen for arbejdsgiveres insolvens på området for arbejdsmarkedspension, kun dækker det månedlige pensionstillæg og den årlige julebonus og ikke omfatter kompensationen for nedsættelsen.
Domstolen undersøgte indledningsvis, om de materielle elementer i artikel 8 i direktiv 2008/94 var opfyldt, og bekræftede dette, for så vidt som der var tale om en tidligere arbejdstager, hvis tidligere arbejdsgiver var insolvent, og for så vidt som der på datoen for dennes insolvens og som følge af denne skete et indgreb i de erhvervede rettigheder til ydelser i forbindelse med alderdom. Domstolen konkluderede heraf, at artikel 8 i direktiv 2008/94 fandt anvendelse på en situation som den i hovedsagen omhandlede.
Hvad dernæst angår de omstændigheder, hvorunder det må antages, at en nedsættelse af størrelsen af arbejdsmarkedspensionsydelserne er åbenbart uforholdsmæssig og medfører en pligt for medlemsstaterne til at sikre en vis beskyttelse, bemærkede Domstolen, at medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af artikel 8 i direktiv 2008/94 råder over et vidt skøn og udelukkende har pligt til at sikre den minimumsbeskyttelse, der kræves i denne bestemmelse. Domstolen bemærkede ligeledes, at en tidligere arbejdstager i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal modtage mindst halvdelen af de ydelser i forbindelse med alderdom, som følger af hans pensionsrettigheder, hvilket imidlertid ikke bevirker, at det er udelukket, at de tab, der er lidt, under visse omstændigheder kan anses for at være åbenbart uforholdsmæssige, selv når denne minimumsgaranti foreligger. I denne henseende præciserede Domstolen, at en nedsættelse af ydelserne i forbindelse med alderdom skal anses for at være åbenbart uforholdsmæssig, når den berørtes evne til at forsørge sig selv berøres alvorligt. Dette vil være tilfældet med en tidligere arbejdstager, som allerede lever under, eller som på grund af denne nedsættelse vil skulle leve under, den tærskel for risiko for fattigdom, som fastsættes af Eurostat for den pågældende medlemsstat, idet den respektive medlemsstat herefter har pligt til at sikre en godtgørelse af en størrelse, som, uden at den nødvendigvis dækker alle de lidte tab, er i stand til at afhjælpe deres åbenbart uforholdsmæssige karakter.
Endelig konstaterede Domstolen, at nævnte artikel 8, for så vidt som den pålægger medlemsstaterne at sikre en minimumsbeskyttelse til en tidligere arbejdstager, som er udsat for en nedsættelse af ydelser i forbindelse med alderdom, som er åbenbart uforholdsmæssig, indeholder en klar, præcis og ubetinget forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne, og som har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Følgelig kan denne bestemmelse påberåbes over for et privatretligt organ, som er udpeget af staten som værende den institution, der yder sikring mod risikoen for arbejdsgiveres insolvens på området for arbejdsmarkedspension, når dette organ, henset til den opgave, som dette organ er blevet tillagt, og til de vilkår, hvorunder det udfører denne opgave, kan sidestilles med staten, for så vidt som den garantiopgave, som den er blevet tillagt, rent faktisk omfatter den type ydelser i forbindelse med alderdom, med hensyn hvilke der kræves den minimumsbeskyttelse, der er fastsat i denne bestemmelse.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22.10.2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (EUT 2008, L 283, s. 36).