62024CJ0654
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
29. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 1999/70/EF – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – § 4 – princippet om ikke-diskrimination – godtgørelse i form af et elektronisk kort til fremme af læreres videreuddannelse og forbedring af deres faglige kompetencer – tildeling forbeholdt fastansatte lærere – forskelsbehandling af lærere med tidsbegrænset ansættelse – national retspraksis, der udelukker tildeling af den omhandlede fordel til de berørte lærere, når disse ikke længere er inde i skolesystemet – substitution på visse betingelser af en ret til erstatning for den skade, der er lidt«
I sag C-654/24 [Bariello] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale ordinario di Ravenna (retten i Ravenna, Italien) ved afgørelse af 8. oktober 2024, indgået til Domstolen den 8. oktober 2024, i sagen
M.M.
mod
Ministero dell’Istruzione e del Merito,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders (refererende dommer),
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
M.M. ved avvocato S. Solidoro,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocatea dello Stato L. Fiandaca,
–
Europa-Kommissionen ved S. Delaude og D. Recchia, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen«), som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43), og af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem M.M., en tidligere lærer med tidsbegrænset ansættelse, og Ministero dell’Istruzione e del Merito (ministeriet for uddannelse og merit, Italien) (herefter »ministeriet«) vedrørende et afslag på for skoleårene 2020/2021 – 2023/2024 at tildele M.M. en årlig godtgørelse i form af et elektronisk kort, der giver lærere ret til at købe forskellige varer og tjenesteydelser, og som tildeles med henblik på at fremme deres videreuddannelse og forbedre deres faglige kompetencer.
Retsforskrifter
EU-retten
3
I henhold til artikel 1 i direktiv 1999/70 har direktivet til formål »at iværksætte [...] rammeaftale[n]«.
4
Rammeaftalens § 2 med overskriften »Anvendelsesområde« fastsætter følgende i stk. 1:
»Denne aftale finder anvendelse på alle med tidsbegrænset ansættelse, som har en ansættelseskontrakt eller indgår i et ansættelsesforhold, som defineret ved lov, kollektiv aftale eller gældende praksis i den enkelte medlemsstat.«
5
Rammeaftalens § 3 med overskriften »Definitioner« har følgende ordlyd:
»I denne aftale forstås ved:
1.
»en person med tidsbegrænset ansættelse«: en person, som har en ansættelseskontrakt, der er indgået direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, eller som indgår i et ansættelsesforhold, etableret direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, når tidspunktet for ansættelseskontraktens eller ansættelsesforholdets udløb er fastlagt ud fra objektive kriterier, såsom en bestemt dato, fuldførelsen af en bestemt opgave eller indtrædelsen af en bestemt begivenhed
2.
»en sammenlignelig fastansat«: en fastansat i samme virksomhed, der har en tidsubegrænset ansættelseskontrakt eller indgår i et tidsubegrænset ansættelsesforhold, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til kvalifikationer/færdigheder. [...]«
6
Rammeaftalens § 4 med overskriften »Princippet om ikke-diskrimination« bestemmer i stk. 1:
»Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end de, der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.«
Italiensk ret
7
Artikel 1 i legge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (lov nr. 107 om ændring af det nationale uddannelsessystem og uddelegering med henblik på revision af de gældende lovbestemmelser) af 13. juli 2015 (GURI nr. 162 af 15.7.2015, herefter »lov nr. 107/2015«) fastsætter i stk. 121 og 122:
»121.   Med henblik på at fremme videreuddannelse af lærere og forbedre deres faglige kompetencer oprettes et elektronisk kort til opkvalificering og uddannelse af fastansatte lærere i uddannelsesinstitutioner på alle niveauer under overholdelse af den udgiftsgrænse, der er omhandlet i stk. 123. Kortet, der har en pålydende værdi på 500 EUR pr. år for hvert skoleår, kan anvendes til køb af bøger og tekster, herunder i digitalt format, tryksager, tidsskrifter, som er nyttige til professionel kompetenceudvikling, hardware og software, til tilmeldelse til kurser med henblik på at udvikle og styrke de professionelle kompetencer, der afholdes af institutioner, der er akkrediteret af [ministeriet], og til optagelse på bachelor- eller kandidatuddannelser, specialiserede eller ved enkelt forløb i forbindelse med den faglige profil, eller på postgraduate-kurser eller akademiske kandidatuddannelser i forbindelse med den faglige profil, til adgang til teater- og filmforestillinger, museer, udstillinger, kulturelle arrangementer, liveoptrædener samt til initiativer i overensstemmelse med de aktiviteter, der er identificeret i den treårige plan for skolernes uddannelsestilbud og i den nationale uddannelsesplan, der er omhandlet i stk. 124. Det beløb, der er anført på kortet, udgør ikke en accessorisk del af lønnen og indgår ikke i den skattepligtige indkomst.
122.   Ved dekret fra premierministerens kontor og efter aftale med [ministeriet] og økonomi- og finansministeriet, som skal vedtages inden for en frist på 60 dage fra denne lovs ikrafttræden, fastsættes kriterierne og fremgangsmåden for tildeling og anvendelse af det i stk. 121 omhandlede kort, det beløb, der skal tildeles inden for rammerne af de i stk. 123 omhandlede tilgængelige midler, under hensyntagen til det offentlige system til forvaltning af den digitale identitet, samt de nærmere regler for tilvejebringelse af de faciliteter og fordele, der er forbundet med samme kort.«
8
Decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri recante Disciplina delle modalità di assegnazione e utilizzo della Carta elettronica per l’aggiornamento e la formazione del docente di ruolo delle istituzioni scolastiche di ogni ordine e grado (dekret fra ministerrådets formand om reglerne for tildeling og anvendelse af e-kortet til opkvalificering og uddannelse af fastansatte lærere på alle niveauer) af 28. november 2016 (GURI nr. 281 af 1.12.2016), vedtaget i henhold til artikel 1, stk. 122, i lov nr. 107/2015, fastsætter følgende i artikel 3, stk. 2:
»Kortet [som omhandlet i artikel 1, stk. 121, i lov nr. 107/2015] kan ikke anvendes efter tjenestens ophør.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
9
I løbet af de fire skoleår 2020/2021 – 2023/2024 var M.M. ansat i ministeriet som lærer med tidsbegrænset ansættelse.
10
Da M.M. ikke fik tildelt det elektroniske kort, der er omhandlet i artikel 1, stk. 121, i lov nr. 107/2015 (herefter »det omhandlede elektroniske kort«) for de pågældende skoleår, anlagde hun den 5. april 2024 sag ved Tribunale ordinario di Ravenna (retten i Ravenna, Italien), som er den forelæggende ret, med påstand om principalt, at ministeriet tilpligtes at stille den årlige godtgørelse på 500 EUR, som er kortets værdi for hvert af de nævnte skoleår, til rådighed for hende i henhold til reglerne for tildeling og anvendelse af det omhandlede elektroniske kort, og subsidiært at betale hende et samlet beløb på 2000 EUR.
11
Den forelæggende ret har indledningsvis anført, at det omhandlede elektroniske kort, der har til formål at støtte videreuddannelsen af lærere, er udformet som en onlineapplikation, der genererer en købskode eller en værdikupon til gavn for læreren for de af vedkommende udvalgte varer eller tjenesteydelser, og den erhvervsdrivende kan udelukkende acceptere denne købskode eller værdikupon for de varer eller tjenesteydelser, som opfylder de lovbestemte kriterier. Efter købet af en vare eller en tjenesteydelse har den erhvervsdrivende et krav over for ministeriet på samme beløb.
12
Den forelæggende ret har endvidere præciseret, at det omhandlede elektroniske kort i henhold til artikel 1, stk. 121, i lov nr. 107/2015 oprindeligt kun blev tildelt fastansatte lærere. Det følger imidlertid af kendelse af 18. maj 2022, Ministero dell’istruzione (Elektronisk kort) (C-450/21, EU:C:2022:411), at denne lov er i strid med rammeaftalens § 4, stk. 1, for så vidt som den udelukker lærere såsom M.M med tidsbegrænset ansættelse fra at være omfattet af dette kort.
13
Ifølge den forelæggende ret syntes det at fremgå af denne kendelse, at lærere med tidsbegrænset ansættelse har ret til det omhandlede elektroniske kort. Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) har imidlertid ved afgørelse nr. 29961/2023 af 4. oktober 2023 i flere henseender begrænset reglerne for sagsanlæg med henblik på at opnå en sådan ret, idet den bl.a. fastslog, at blandt personer, der med urette er blevet frataget retten til dette kort, er det alene dem, som på tidspunktet, hvor en retsinstans træffer afgørelse vedrørende deres ret, stadig er inde i skolesystemet, der har ret til efterfølgende tildeling af kortet, for så vidt som de er ansat som vikarer, er opført på reservelisterne for vikarer eller er blevet fastansat.
14
Hvis den pågældende i mellemtiden har forladt skolesystemet, således som det er tilfældet med M.M., hvis seneste ansættelseskontrakt udløb den 30. juni 2024, og vedkommende ikke længere udøver nogen som helst undervisningsfunktion eller er opført på de nævnte reservelister, ophører den økonomiske forpligtelse, der er knyttet til det omhandlede elektroniske kort derimod ifølge denne dom med tilbagevirkende kraft, og en ansøgning om tildeling af dette kort skal afslås.
15
I den nævnte dom fastslog Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) ganske vist, at den tidligere lærer i en sådan situation i stedet for at ansøge om det omhandlede elektroniske kort kan kræve erstatning for den skade, der er lidt som følge af den manglende udstedelse af kortet.
16
Et sådant erstatningskrav er imidlertid underlagt en række yderligere betingelser, såvel materielle som processuelle. Det påhviler således bl.a. den berørte person at påberåbe sig og godtgøre, at vedkommende har lidt et specifikt tab, der adskiller sig fra det tab, der er forbundet med det blotte tab af et beløb på 500 EUR om året. Desuden vil det ikke blive lagt til grund, at der foreligger et tab, og selv om en retsinstans vil kunne fastsætte tabet ud fra rimelighedsbetragtninger, vil en sådan fastsættelse principielt medføre tildeling af et lavere erstatningsbeløb end dette beløb.
17
I det foreliggende tilfælde skal M.M.’s søgsmål, henset til disse betingelser, forkastes, for så vidt som M.M. navnlig hverken har hævdet eller godtgjort, at der foreligger et specifikt tab, der er adskiller sig fra det blotte tab af en økonomisk fordel på 500 EUR pr. år.
18
Efter den forelæggende rets opfattelse er de nævnte betingelser i strid med forbuddet mod forskelsbehandling i rammeaftalens § 4, eftersom de ikke finder anvendelse på fastansatte lærere.
19
Den forelæggende ret er i øvrigt af den opfattelse, at skaden i det foreliggende tilfælde består i, at M.M. i strid med § 4 er blevet frataget det beløb, der er knyttet til det omhandlede elektroniske kort, idet det præciseres, at den manglende betaling af et sådant beløb som hovedregel er tilstrækkelig til, at en retsinstans automatisk tilkender den berørte person et beløb i erstatning for den pågældende skade, med tillæg af renter.
20
Derfor vil den omstændighed, at den tidligere lærer med tidsbegrænset ansættelse pålægges at overholde særlige betingelser med henblik på at opnå erstatning for det tab, som vedkommende har lidt som følge af den manglende tildeling af det omhandlede elektroniske kort, skade den effektive virkning af EU-retten og bringe en sådan læres adgang til effektive retsmidler som omhandlet i chartrets artikel 47 i fare.
21
Den forelæggende ret har for det første tilføjet, at det formål med indførelsen af det omhandlede elektroniske kort, som består i at støtte videreuddannelsen af lærere, ikke kan lægges til grund for sådanne betingelser, eftersom kortet giver mulighed for køb af dagligvarer, hvilket ikke er uddannelsesværktøjer i snæver forstand, men udelukkende kan have et uddannelsesmæssigt potentiale.
22
For det andet er der ingen praktiske eller retlige hindringer for at tildele den godtgørelse på 500 EUR, der er knyttet til det omhandlede elektroniske kort, til en lærer, der ikke længere er inde i skolesystemet, eller for udbetalingen af en automatisk godtgørelse svarende til størrelsen af denne godtgørelse, eftersom opfyldelsen af en pengeforpligtelse i henhold til italiensk ret altid er mulig, idet den ikke kan bortfalde med tilbagevirkende kraft.
23
Ifølge den forelæggende ret er det derfor i strid med rammeaftalens § 4 som fortolket af Domstolen i dens kendelse, der er nævnt i denne doms præmis 12, at M.M. med tilbagevirkende kraft er blevet frataget tildelingen et samlet beløb på 2000 EUR i form af det omhandlede elektroniske kort for skoleårene 2020/2021 – 2023/2024 alene med den begrundelse, at hun ikke længere var inde i skolesystemet.
24
På denne baggrund har Tribunale ordinario di Ravenna (retten i Ravenna) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal [rammeaftalens] § 4 [...] fortolkes således (herunder med henblik på at sikre EU-rettens effektive virkning og den adgang til effektive retsmidler, der er fastsat i chartrets artikel 47), at den er til hinder for de i begrundelsen [for anmodningen om præjudiciel afgørelse] anførte begrænsninger for tildeling af [det omhandlede elektroniske kort] (når den berørte sagsøger ikke længere er inde i skolesystemet), som er indført ved national retspraksis, og er det således også nødvendigt og tilstrækkeligt, at tidligere lærere (personer, der er uden for skolesystemet) for at opnå betaling af pengesummer, som de under ansættelsesforholdet ville have haft ret til i form af [det omhandlede elektroniske kort] (500 EUR pr. år), anlægger sag med påstand om, at disse beløb udbetales enten efter de regler, som finder anvendelse på [det omhandlede elektroniske kort], eller direkte med penge uden yderligere byrder i form af påstande, fremsættelse af argumenter eller bevisførelse?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
25
Den italienske regering har gjort gældende, at det forelagte spørgsmål af flere grunde ikke kan antages til realitetsbehandling. For det første sondres der i spørgsmålet ikke mellem de forskellige kategorier af lærere med tidsbegrænset ansættelse, mens det foreholder sig således, at navnlig kategorien af lærere, der varetager kortvarige vikariater, under alle omstændigheder ikke har ret til at få udstedt det omhandlede elektroniske kort. For det andet er spørgsmålet uforståeligt, da det med hensyn til dets rækkevidde henviser til hele begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse. For det tredje vedrører selv samme spørgsmål en forskelsbehandling, der ikke er baseret på den tidsbegrænsede karakter af ansættelsesforholdet, men alene på den omstændighed, at den berørte lærer har forladt skolesystemet, uafhængigt af årsagen hertil. For det fjerde og endeligt finder rammeaftalen ikke længere anvendelse på sagsøgeren, idet hun ikke længere er i tjeneste.
26
Det skal bemærkes, at der ifølge fast retspraksis foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 4.9.2025, Pelavi, C-253/24, EU:C:2025:660, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
27
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret anført, at M.M. har nedlagt påstand om i det væsentlige betaling af den godtgørelse, der er knyttet til det omhandlede elektroniske kort for skoleårene 2020/2021 – 2023/2024, hvor hun arbejdede som lærer med tidsbegrænset ansættelse. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne påstand principielt skal tages til følge, men har anført, at den er forhindret heri på grund af de betingelser, som Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har fastsat for efterfølgende tildeling af et sådant kort.
28
Det fremgår indledningsvis, at den forelæggende ret i modsætning til, hvad den italienske regering synes at antyde, tager udgangspunkt i den forudsætning, at M.M. ikke tilhører en kategori af lærere, der under alle omstændigheder er udelukket fra at modtage det omhandlede elektroniske kort.
29
Det skal dernæst bemærkes, at den forelæggende ret i anmodningen om præjudiciel afgørelse præcist har beskrevet rækkevidden af de betingelser, der er opstillet i praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), således som de er beskrevet i denne doms præmis 13-16. Selv om det er korrekt, at ordlyden af dette spørgsmål henviser til »begrundelsen« for denne anmodning, forholder det sig ikke desto mindre således, at dette spørgsmål ud over de præciseringer, der er anført i begrundelsen, som sådant er forståeligt.
30
Det skal i øvrigt konstateres, at undersøgelsen af den italienske regerings argument om, at de betingelser, der følger af praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), finder anvendelse uafhængigt af varigheden af de berørte personers ansættelsesforhold, hvorfor de ikke er diskriminerende i lyset af rammeaftalens § 4, stk. 1, henhører under realitetsbehandlingen af det forelagte spørgsmål.
31
Endelig er det med urette, at den nævnte regering har påberåbt sig den omstændighed, at M.M. på tidspunktet for sin ansøgning ikke længere var ansat, med henblik på at gøre gældende, at rammeaftalen ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. Det fremgår nemlig af den forelæggende rets præciseringer, at ansøgningen om tildeling af det omhandlede elektroniske kort vedrører perioder, hvor M.M. var ansat som lærer med tidsbegrænset ansættelse og derfor kan anses for omfattet af begrebet »alle med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i rammeaftalens § 2, stk. 1, sammenholdt med dennes § 3, stk. 1.
32
Eftersom den forskelsbehandling i strid med rammeaftalens § 4, som M.M. hævder at være udsat for, vedrører de tjenesteperioder, der er tilbagelagt som tidsubegrænset ansat, er den omstændighed, at hun i mellemtiden har mistet denne status, uden betydning (jf. i denne retning dom af 18.10.2012, Valenza m.fl., C-302/11 – C-305/11, EU:C:2012:646, præmis 35).
33
Det følger heraf, at det forelagte spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Realiteten
34
Med sit eneste spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4, stk. 1, sammenholdt med princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der er fastsat i chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national retspraksis, hvoraf det – hvad angår et søgsmål anlagt af en lærer med tidsbegrænset ansættelse med henblik på at afhjælpe en uberettiget fratagelse i medfør af en national lovgivning, der er i strid med den første af disse bestemmelser, af retten til at opnå en økonomisk godtgørelse på 500 EUR pr. år, der tildeles i form af et elektronisk kort, som gør det muligt at købe varer og tjenesteydelser til støtte for videreuddannelse af lærere – fremgår, at den efterfølgende tildeling af dette kort for det første er betinget af, at den berørte lærer stadig er inde i skolesystemet, og for det andet, at den nævnte lærer i mangel af efterfølgende tildeling af dette kort kun gøre en ret til erstatning for den skade, der er lidt som følge af denne manglende tildeling, gældende under overholdelse af visse særlige betingelser.
35
Det skal indledningsvis bemærkes, at Domstolen allerede i kendelse af 18. maj 2022, Ministero dell’istruzione (Elektronisk kort) (C-450/21, EU:C:2022:411, præmis 48), har fastslået i det væsentlige, at rammeaftalens § 4 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der forbeholder et ministeriums fastansatte lærere og ikke dette ministeriums lærere med tidsbegrænset ansættelse retten til at modtage det omhandlede elektroniske kort.
36
I det foreliggende tilfælde vedrører hovedsagen den samme nationale lovgivning som den, der var omhandlet i den nævnte kendelse, dvs. artikel 1, stk. 121 og 122, i lov nr. 107/2015, som fastsætter indførelsen af et »elektronisk kort til opkvalificering og uddannelse af fastansatte lærere [...] på alle niveauer [...] og hvis pålydende værdi er 500 EUR pr. år for hvert skoleår«.
37
I denne sammenhæng tager den forelæggende ret udgangspunkt i den forudsætning, at lærere med tidsbegrænset ansættelse såsom M.M., for hvilke det er godtgjort, at de er blevet frataget retten til det omhandlede elektroniske kort i strid med rammeaftalens § 4, stk. 1, har ret til efterfølgende tildeling af dette kort eller i det mindste til betaling af det beløb, der udgør kortets pålydende værdi.
38
Det følger imidlertid af praksis fra Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), der er afsagt efter afsigelsen af den nævnte kendelse, at et søgsmål med henblik på at gøre denne ret gældende er underlagt betingelser. Den forelæggende ret har således anført, at disse lærere for det første stadig skal være i tjeneste på tidspunktet for afgørelsen om deres ansøgning om efterfølgende tildeling af et sådant kort, hvilket betyder, at de ikke længere har ret til dette kort, når de i mellemtiden er »udtrådt af skolesystemet«, hvilket er tilfældet, når de berørte lærere ikke længere er ansat som vikarer, ikke længere er opført på reservelisterne for vikarer eller ikke er blevet fastansatte lærere. I en sådan situation har de nævnte lærere for det andet udelukkende mulighed for at anlægge et erstatningssøgsmål for den skade, der er lidt som følge af den manglende tildeling af det nævnte kort, hvilket søgsmål imidlertid kun kan tages til følge, såfremt visse supplerende materielle og processuelle betingelser, såsom dem, der er nævnt i denne doms præmis 16, er opfyldt.
39
Med henblik på at besvare det forelagte spørgsmål skal det således i første række undersøges, om sådanne betingelser er i strid med rammeaftalens § 4, stk. 1, for så vidt som disse betingelser, som den forelæggende ret synes at lægge til grund, medfører en mindre gunstig behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i forhold til sammenlignelige fastansatte med hensyn til ansættelsesvilkår, som ikke er begrundet i objektive forhold.
40
Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, således som det fremgår af denne doms præmis 31, at det forelagte spørgsmål hviler på den forudsætning, at en lærer som M.M. er omfattet af rammeaftalens anvendelsesområde som omhandlet i rammeaftalens § 2, stk. 1, sammenholdt med dennes § 3, stk. 1, for de perioder, hvor den pågældende har haft en tidsbegrænset ansættelse. Som nævnt i denne doms præmis 32 kan denne forudsætning desuden ikke drages i tvivl af den omstændighed, at den berørte person i mellemtiden har mistet denne status.
41
Det skal for det andet ligeledes bemærkes, at det omhandlede elektroniske kort skal anses for at henhøre under »ansættelsesvilkårene« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1 (dom af 3.7.2025, Lalfi, C-268/24, EU:C:2025:526, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
42
For det tredje og hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger forskelsbehandling i henhold til rammeaftalens § 4, stk. 1, bemærkes, at for at de omhandlede personer med tidsbegrænset ansættelse med rette kan påberåbe sig denne bestemmelse, er det tilstrækkeligt, at de behandles mindre gunstigt end fastansatte i en sammenlignelig situation (dom af 3.7.2025, Lalfi, C-268/24, EU:C:2025:526, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
43
En forskelsbehandling, der er baseret på et andet kriterium end ansættelsesforholdets tidsbegrænsede eller tidsubegrænsede varighed, er dog ikke omfattet af forbuddet i rammeaftalens § 4 (dom af 4.9.2025, Gnattai, C-543/23, EU:C:2025:653, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
44
I det foreliggende tilfælde synes den forelæggende ret at være af den opfattelse, at de betingelser, der er henvist til i dens spørgsmål, indebærer en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, til skade for lærere med tidsbegrænset ansættelse, for så vidt som disse betingelser, der skal opfyldes for, at de berørte lærere kan anlægge sag, »ikke finder anvendelse på fastansatte lærere«.
45
Den italienske regering har derimod, som anført i denne doms præmis 25 og 30, gjort gældende, at samme betingelser tværtimod finder anvendelse på samtlige lærere, herunder fastansatte lærere, i det tilfælde, at de har forladt skolesystemet, uanset årsagen hertil.
46
Den forelæggende rets oplysninger gør det imidlertid ikke muligt at afgøre, om de betingelser, der er opstillet i praksis fra Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol), ligeledes finder anvendelse på fastansatte lærere, når de i lighed med en lærer med tidsbegrænset ansættelse, såsom M.M., af andre grunde end den, der vedrører varigheden af deres ansættelsesforhold, uberettiget er blevet frataget retten til det omhandlede elektroniske kort, og når de i forbindelse med et søgsmål, der er anlagt med henblik på at afhjælpe denne uberettigede fratagelse, først efter, at de har forladt skolesystemet, anmoder om tildeling heraf. Det tilkommer den forelæggende ret at foretage den nødvendige efterprøvelse i denne henseende.
47
Såfremt den forelæggende ret efter denne efterprøvelse konstaterer, at de pågældende betingelser med hensyn til de lærere, der har forladt skolesystemet og som har anmodet om efterfølgende tildeling af det omhandlede elektroniske kort, udelukkende finder anvendelse på tidligere lærere med tidsbegrænset ansættelse og ikke ligeledes på tidligere fastansatte lærere, skal det fastslås, at anvendelsen af de nævnte betingelser medfører en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, til skade for de førstnævnte lærere i forhold til tidligere fastansatte lærere.
48
I dette tilfælde tilkommer det den forelæggende ret at vurdere, om disse to kategorier af tidligere lærere befinder sig i sammenlignelige situationer, og i bekræftende fald, om der i givet fald foreligger »objektive forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, der kan begrunde denne forskelsbehandling, idet det præciseres, at de sagsakter, som Domstolen råder over, ikke indeholder nogen indicier, der tyder på, at vurderingen i denne henseende bør baseres på andre elementer end dem, som afviger væsentligt fra dem, som Domstolen tog hensyn til i den sag, der gav anledning til kendelse af 18. maj 2022, Ministero dell’istruzione (Elektronisk kort) (C-450/21, EU:C:2022:411), og i den sag, der gav anledning til dom af 3. juli 2025, Lalfi (C-268/24, EU:C:2025:526), med henblik på at fastslå, at § 4, stk. 1, er til hinder for en lovgivning, hvorefter det omhandlede elektroniske kort forbeholdes fastansatte lærere, hvorved lærere med tidsbegrænset ansættelse udelukkes, selv når de sidstnævnte varetager kortvarige vikariater.
49
Hvis den forelæggende ret derimod fastslår, at de samme betingelser gælder uden forskel på samtlige de lærere, der er omhandlet i denne doms præmis 47, kan de ikke anses for at indebære en forskelsbehandling som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, uanset om den nationale lovgivning, hvorefter lærere med tidsbegrænset ansættelse oprindeligt blev frataget retten til det omhandlede elektroniske kort, er i strid med denne bestemmelse.
50
Når dette er sagt, og henset til den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for, skal det i anden række undersøges, om de betingelser, der er fastsat i praksis fra Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol), og som er omhandlet i det forelagte spørgsmål, ikke desto mindre kan være i strid med rammeaftalens § 4, stk. 1, idet disse betingelser, selv om de ikke diskriminerer, bringer denne bestemmelses effektive virkning eller retten til et effektivt retsmiddel, som er nedfældet i artikel 47 i chartret, i fare, for så vidt som de tidligere lærere med tidsbegrænset ansættelse er blevet frataget retten til at benytte det omhandlede elektroniske kort i henhold til en national lovgivning, der ifølge den i denne doms præmis 35 omhandlede kendelse er i strid med rammeaftalens § 4, stk. 1.
51
Hertil bemærkes for det første, at det fremgår af fast retspraksis, at i tilfælde, hvor det konstateres, at der foreligger forskelsbehandling i strid med EU-retten, kan overholdelsen af ligebehandlingsprincippet, så længe der ikke er vedtaget foranstaltninger, som genindfører ligebehandlingen, kun sikres ved, at personer tilhørende den kategori, som forskelsbehandles, indrømmes de samme rettigheder som de personer, der tilhører den privilegerede kategori. De mindst begunstigede personer skal således stilles som de personer, der nyder fordel af den pågældende begunstigelse (dom af 9.3.2017, Milkova, C-406/15, EU:C:2017:198, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
52
I en sådan situation har den nationale ret pligt til at tilsidesætte enhver national bestemmelse, der er diskriminerende, uden at den behøver at anmode om eller afvente, at bestemmelsen forinden ophæves af lovgiver, og den har pligt til at anvende de samme regler på den gruppe, der forskelsbehandles, som de, der gælder for personerne i den anden kategori. Denne forpligtelse påhviler den nationale ret, uanset om der i den nationale lovgivning findes bestemmelser, der giver den kompetence til at gøre dette (dom af 9.3.2017, Milkova, C-406/15, EU:C:2017:198, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
53
Domstolen har imidlertid præciseret, at denne løsning kun kan finde anvendelse, når der foreligger gyldige regler at henholde sig til (dom af 9.3.2017, Milkova, C-406/15, EU:C:2017:198, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis).
54
Dette er tilfældet i hovedsagen, idet den nationale ordning, der finder anvendelse på fastansatte lærere med hensyn til tildelingen af det omhandlede elektroniske kort, fortsat er den eneste gyldige referenceordning, så længe den nationale lovgiver ikke har vedtaget foranstaltninger, der genindfører ligebehandlingen.
55
Følgelig skal lærere med tidsbegrænset ansættelse sikres samme behandling som den, der i henhold til den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning gælder for fastansatte lærere (jf. analogt dom af 22.1.2019, Cresco Investigation, C-193/17, EU:C:2019:43, præmis 83).
56
For det andet skal der med henblik på at sikre en sådan ensartet behandling tages fuldstændigt og sammenhængende hensyn til samtlige de elementer, der er en integrerende del af den nationale lovgivning, uden dens diskriminerende bestanddel, hvilken lovgivning opstiller betingelser for tildelingen af de i lovgivningen fastsatte fordele, herunder i givet fald de betingelser, der kan begrænse tildelingen af disse fordele.
57
I sidstnævnte henseende kan det nemlig ikke lægges til grund, at en hensyntagen til sådanne betingelser ville fratage konstateringen af, at den nævnte nationale lovgivning er diskriminerende, sin effektive virkning, også selv om de medfører udelukkelse fra tildeling af en fordel som det omhandlede elektroniske kort, eftersom en sådan udelukkelse i så fald kun vil være konsekvensen af, at den ordning, der finder anvendelse på personer i den ugunstigt stillede gruppe, anvendes på personerne i den privilegerede gruppe (jf. i denne retning dom af 15.5.2025, Melbán og Sergamo, C-623/23 og C-626/23, EU:C:2025:358, præmis 88 og 89).
58
I det foreliggende tilfælde har den italienske regering gjort gældende, at de betingelser, der er opstillet i praksis fra Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol), er uløseligt forbundet med det formål, der forfølges med indførelsen af det omhandlede elektroniske kort, som består i at støtte videreuddannelsen af lærere, eftersom dette formål ikke længere kan nås efter de berørte personers udtræden af skolesystemet, hvilket understøttes af artikel 3, stk. 2, i det dekret fra ministerrådets formand, der er nævnt i denne doms præmis 8, hvorefter »[det omhandlede elektroniske kort] [ikke] kan […] anvendes efter tjenestens ophør«. Disse betingelser er i øvrigt begrundet i arten af den omhandlede fordel, idet artikel 1, stk. 121, i lov nr. 107/2015 i denne henseende bestemmer, at »[d]et beløb, der er anført på [dette kort], udgør ikke en accessorisk del af lønnen og indgår ikke i den skattepligtige indkomst«. Den omstændighed, at det nævnte kort tildeles lærere, der har forladt skolesystemet, ville derfor være i strid med kortets formål og art, uden at dette berører de berørtes ret til at kræve erstatning for den skade, der er lidt som følge af den manglende tildeling af det omhandlede elektroniske kort.
59
Under disse omstændigheder fremgår det, at de betingelser vedrørende søgsmål, der anlægges med henblik på at afhjælpe den uberettigede fratagelse af retten til det omhandlede elektroniske kort, som er opstillet i praksis fra Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol), uanset om det i overensstemmelse med forudsætningen i denne doms præmis 50 fastslås, at de ikke er diskriminerende, udgør en integrerende del af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning og dermed af referencesystemet, således at deres anvendelse ikke kan anses for at skade den effektive virkning af ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i rammeaftalens § 4, stk. 1, hvilket det imidlertid i givet fald tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
60
I et sådant tilfælde skal det omhandlede elektroniske kort i henhold til denne ordning og navnlig disse betingelser efterfølgende tildeles de lærere, der uretmæssigt er blevet frataget denne fordel, dog forudsat at de fortsat er inde i skolesystemet, idet lærere, der har forladt skolesystemet, for deres vedkommende kan gøre deres ret til erstatning for den lidte skade gældende, hvilket i dette tilfælde også er en del af det nævnte referencesystem.
61
Hvad for det tredje angår denne ret til erstatning skal det bemærkes, at enhver foranstaltning, som tilsigter at fjerne en forskelsbehandling, som er i strid med EU-retten, herunder individuelle foranstaltninger vedrørende indrømmelse af de samme fordele for personer tilhørende den kategori, som forskelsbehandles, som de personer, der tilhører den privilegerede kategori, udgør en gennemførelse af denne ret, som skal overholde kravene heri (dom af 20.4.2023, Landespolizeidirektion Niederösterreich og Finanzamt Österreich, C-650/21, EU:C:2023:300, præmis 80 og den deri nævnte retspraksis).
62
Dette er tilfældet med hensyn til en ret til erstatning, der er en integrerende del af den pågældende referenceordning, og som derfor skal udvides til at omfatte personer, der henhører under den kategori, der forskelsbehandles med henblik på at sikre overholdelsen af ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i rammeaftalens § 4, stk. 1, i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 51.
63
Blandt de krav i EU-retten, der således skal overholdes med hensyn til denne ret til erstatning, findes de krav, der følger af retten til et effektivt retsmiddel, som er fastsat i chartrets artikel 47 (jf. i denne retning dom af 20.2.2024, X (Ingen opsigelsesgrund), C-715/20, EU:C:2024:139, præmis 77), og som udgør en bekræftelse af princippet om effektiv domstolsbeskyttelse (dom af 12.1.2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság, C-132/21, EU:C:2023:2, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
64
Når dette er sagt, fremgår det ikke af de oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, hvorfor de retsmidler, som M.M. har til rådighed med henblik på at gøre sin ret til erstatning gældende, ikke opfylder kravene i EU-retten, navnlig kravene i chartrets artikel 47, dog med forbehold for, at disse retsmidler overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
65
Hvad angår disse principper skal det i denne henseende bemærkes, at da der ikke findes EU-retlige bestemmelser på området, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i overensstemmelse med princippet om national procesautonomi i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne (dom af 8.9.2011, Rosado Santana, C-177/10, EU:C:2011:557, præmis 87 og den deri nævnte retspraksis).
66
I denne sammenhæng følger det imidlertid af fast retspraksis, at processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Unionens retsorden (effektivitetsprincippet) (dom af 8.9.2011, Rosado Santana, C-177/10, EU:C:2011:557, præmis 89 og den deri nævnte retspraksis).
67
Det følger heraf, at det i præmis 62 i denne dom omhandlede tilfælde påhviler den forelæggende ret at sikre, at M.M. for den forelæggende ret eller i givet fald for en anden ret har en reel mulighed for at gøre sin ret til erstatning for den lidte skade gældende efter proceduremæssige, bevismæssige eller andre vilkår, der ikke er mindre gunstige end dem, der gælder for lignende søgsmål efter national ret, navnlig for alle sager, der er anlagt af tidligere fastansatte lærere med henblik på at opnå efterfølgende tildeling af det omhandlede elektroniske kort, og som ikke bevirker, at udøvelsen af denne ret til erstatning bliver umulig eller uforholdsmæssigt vanskelig.
68
Når dette er sagt, er det, for så vidt som denne rettighed netop har til formål at erstatte den skade, der er lidt som følge af den manglende tildeling af det omhandlede elektroniske kort, ikke i sig selv i strid med effektivitetsprincippet at kræve af den berørte person, at vedkommende med henblik på udøvelsen af denne ret gør gældende og beviser, at der foreligger en specifik skade, der adskiller sig fra den skade, der alene er forbundet med tabet af et beløb på 500 EUR pr. år, eller med tildelingen af en erstatning, hvis størrelse ikke svarer til det omhandlede elektriske korts pengemæssige værdi, navnlig hvis det viser sig, at den skade er mindre.
69
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 4, stk. 1, fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national retspraksis, hvoraf det – hvad angår et søgsmål anlagt af en lærer med tidsbegrænset ansættelse med henblik på at afhjælpe en uberettiget fratagelse i medfør af en national lovgivning, der er i strid med denne bestemmelse, af retten til at opnå en økonomisk godtgørelse på 500 EUR pr. år, der tildeles i form af et elektronisk kort, som gør det muligt at købe varer og tjenesteydelser til støtte for videreuddannelse af lærere – fremgår, at den efterfølgende tildeling af dette kort for det første er betinget af, at den pågældende lærer stadig er inde i skolesystemet, og for det andet, at den nævnte lærer i mangel af efterfølgende tildeling af dette kort kun kan gøre en ret til erstatning for den skade, der er lidt som følge af denne manglende tildeling, gældende under overholdelse af visse særlige betingelser, forudsat at samtlige disse betingelser ligeledes finder anvendelse på fastansatte lærere, som har anmodet om efterfølgende tildeling af samme kort, og at de processuelle regler for udøvelse af denne ret til at søge erstatning i øvrigt overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
Sagsomkostninger
70
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en national retspraksis, hvoraf det – hvad angår et søgsmål anlagt af en lærer med tidsbegrænset ansættelse med henblik på at afhjælpe en uberettiget fratagelse i medfør af en national lovgivning, der er i strid med denne bestemmelse, af retten til at opnå en økonomisk godtgørelse på 500 EUR pr. år, der tildeles i form af et elektronisk kort, som gør det muligt at købe varer og tjenesteydelser til støtte for videreuddannelse af lærere – fremgår, at den efterfølgende tildeling af dette kort for det første er betinget af, at den pågældende lærer stadig er inde i skolesystemet, og for det andet, at den nævnte lærer i mangel af efterfølgende tildeling af dette kort kun kan gøre en ret til erstatning for den skade, der er lidt som følge af denne manglende tildeling, gældende under overholdelse af visse særlige betingelser, forudsat at samtlige disse betingelser ligeledes finder anvendelse på fastansatte lærere, som har anmodet om efterfølgende tildeling af samme kort, og at de processuelle regler for udøvelse af denne ret til at søge erstatning i øvrigt overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.