62014TO0585_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-585/14,
Republikken Slovenien
ved L. Bembič, som befuldmægtiget,
sagsøger,
mod
Europa-Kommissionen
ved P. Ondrůšek, M. Wasmeier og M. Žebre, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
angående en påstand om annullation af den afgørelse fra Kommissionens Generaldirektorat for Budget, der påstås indeholdt i skrivelsen BUDG/B/03MV D (2014) 1782918 af 2. juni 2014, hvormed Generaldirektoratet for Budget fastslog, dels at Republikken Slovenien var økonomisk ansvarlig for et tab af traditionelle egne indtægter for Den Europæiske Unions budget i forbindelse med meddelelsen af en importlicens for sukker i 2011, dels at denne medlemsstat skulle stille et beløb til rådighed for Unionens budget svarende til tabet af traditionelle egne indtægter
har
RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, S. Papasavvas, og dommerne N.J. Forwood, I. Labucka, E. Bieliūnas (refererende dommer) og V. Kreuschitz,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Baggrunden for tvisten
1. Den 7. oktober 2011 indgav det slovenske selskab Kandit d.o.o. en anmodning om at få udstedt en importlicens for 3 000 tons sukker til Agencija Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja (det slovenske kontor for landbrugsmarkederne og udvikling af landdistrikter, herefter »kontoret«).
2. Den 10. oktober 2011 sendte kontoret via IT-systemet kaldet »Agricultural Market Information Quota« (herefter »AMIS-Quota«) Europa-Kommissionen en meddelelse i henhold til artikel 9, stk. 1, litra a), i Kommissionens forordning (EF) nr. 891/2009 af 25. september 2009 om åbning og forvaltning af visse fællesskabstoldkontingenter for sukker (EUT L 254, s. 82). I denne meddelelse oplyste kontoret Kommissionen om, at selskabet Kandit havde indgivet en ansøgning om meddelelse af importlicens for 3 000 tons sukker fra Kroatien inden for rammerne af toldkontingent nr. 09.4328.
3. Den 24. oktober 2011 meddelte kontoret selskabet Kandit en importlicens for sukker fra Kroatien vedrørende toldkontingent nr. 09.4328.
4. Den 2. november 2011 oplyste kontoret i henhold til artikel 9, stk. 2, litra i), i forordning nr. 891/2009 og via AMIS Quota Kommissionen om, at det havde meddelt nævnte licens til selskabet Kandit.
5. Den 7. november 2011 forsøgte selskabet Kandit første gang at importere sukker til Slovenien på grundlag af den licens, det var blevet meddelt. Ved denne lejlighed konstaterede den slovenske toldadministration imidlertid, at sukkeret stammede fra Serbien, og dermed, at den importlicens, som selskabet Kandit havde fremlagt, og som vedrørte Kroatien og toldkontingent nr. 09.4328, angav det forkerte afsendelsesland, det forkerte oprindelsesland og det forkerte toldkontingentnummer. Efter at den slovenske toldadministration af kontoret havde fået oplyst, at der var sket en administrativ fejl, tillod toldadministrationen import af 71 tons sukker.
6. Samme dato, dvs. inden afslutningen af den i artikel 9, stk. 2, litra i), i forordning nr. 891/2009 fastsatte periode til at underrette Kommissionen om de udstedte licenser, rettede kontoret ved hjælp af AMIS-Quota-systemet sin meddelelse til Kommissionen om den importlicens, der rent faktisk var blevet meddelt, og præciserede, at importlicensen var blevet meddelt for import af sukker fra Serbien inden for rammerne af toldkontingent nr. 09.4326.
7. Via e-mail af samme dato oplyste kontoret Kommissionen om, at det havde foretaget denne rettelse. Kontoret oplyste ligeledes Kommissionen om, at den skulle rette den i præmis 2 ovenfor nævnte meddelelse af 10. oktober 2011, men at den i artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 891/2009 fastsatte periode for ansøgning om importlicenser var udløbet.
8. Den 7. november 2011 oplyste Kommissionens tjenestegrene kontoret om, at det ikke var muligt at rette den fejl. der var blevet begået på tidspunktet for meddelelsen af 10. oktober 2011, med tilbagevirkende kraft.
9. Udvekslingen af skrivelser mellem de slovenske myndigheder og Kommissionens tjenestegrene fortsatte i 2012 og i 2014.
10. Ved skrivelse af 2. juni 2014 (herefter »den anfægtede skrivelse«) mindede direktøren for »Egne indtægter og finansiel programmering« under Kommissionens Generaldirektorat for Budget (herefter »direktøren«) om den administrative fejl, der var begået. Direktøren understregede, at de mængder, der var blevet importeret via licenser, men som ikke var berettigede, ikke kunne nyde godt af de nedsatte toldsatser og gav anledning til betaling af normale toldsatser.
11. Direktøren forklarede ligeledes i den anfægtede skrivelse, at de slovenske myndigheder havde udstedt en ugyldig importlicens for kontingent nr. 09.4326 (Serbien), og at Kommissionen ikke havde modtaget nogen underretning herom. Direktøren bemærkede i denne forbindelse, at artikel 7, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 1301/2006 af 31. august 2006 om fælles regler for administration af toldkontingenter for import af landbrugsprodukter på grundlag af en importlicensordning (EUT L 238, s. 13) klart bestemte, at der ikke kan udstedes importlicenser for mængder, som ikke er blevet opgivet til Kommissionen. Direktøren anførte ligeledes, at Kommissionen ikke kunne rette den fejl, der var begået, dels fordi fejl begået af aktørerne ikke kunne tages i betragtning med henblik på eventuelle rettelser, dels fordi den pågældende fejl var blevet meddelt efter udløbet af processen for godkendelse af meddelelser.
12. Direktøren udledte heraf, at en mængde på op til 3 000 tons sukker kunne være blevet importeret uden for kontingentet, hvis importlicensen var blevet udnyttet fuldt ud. Direktøren tilføjede, at det maksimale tab af traditionelle egne indtægter, der kunne være opstået, beløb sig til 1 257 000 EUR, for så vidt som det specifikke toldafgiftsbeløb ved import af sukker var blevet fastsat til 419 EUR pr. tons netto. Direktøren bad de slovenske myndigheder om at stille et beløb svarende til tabet af traditionelle egne indtægter, som de slovenske myndigheder var økonomisk ansvarlige for, og som kunne stamme fra den fejl, der var begået, til rådighed for Unionens budget. For at begrænse de i artikel 11 i Rådets ændrede forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 2007/436/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 130, s. 1) omhandlede morarenter anbefalede direktøren de slovenske myndigheder at handle hurtigst muligt. Han præciserede, at alle regnskabsoplysningerne ligeledes skulle meddeles Kommissionens tjenestegrene, så de kunne beregne morarenterne. Med henblik herpå var en tabel til udfyldelse vedhæftet den anfægtede skrivelse.
Retsforhandlinger
13. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. august 2014 har Republikken Slovenien anlagt nærværende søgsmål.
14. Republikken Slovenien har i sin stævning i medfør af artikel 51, stk. 1, andet afsnit, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991 forlangt, at sagen pådømmes af en afdeling bestående af mindst fem dommere.
15. Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 13. november 2014 fremsatte Kommissionen en formalitetsindsigelse i medfør af artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement af 2. maj 1991.
16. Republikken Slovenien indgav sine bemærkninger til denne formalitetsindsigelse den 6. februar 2015.
17. Ved dokumenter indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 28. november 2014 og den 13. marts 2015 indgav Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien begæring om intervention til støtte for Republikken Sloveniens annullationspåstande i henhold til artikel 115 i procesreglementet af 2. maj 1991.
18. Henset til den i præmis 14 ovenfor nævnte anmodning og til ordlyden af artikel 51, stk. 1, andet afsnit, i procesreglementet af 2. maj 1991 henviste Retten den 17. juni 2015 sagen til Tredje Udvidede Afdeling.
Parternes påstande
19. I stævningen har Republikken Slovenien nedlagt følgende påstande:
– Den påståede afgørelse fra Kommissionens Generaldirektorat for Budget indeholdt i den anfægtede skrivelse annulleres.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20. Kommissionen har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Republikken Slovenien tilpligtes at betale sagens omkostninger.
21. Republikken Slovenien har i sine bemærkninger til Kommissionens formalitetsindsigelse nedlagt følgende påstande:
– Kommissionens formalitetsindsigelse forkastes.
– Subsidiært forenes afgørelsen om formalitetsindsigelsen og realitetsafgørelsen.
Retlige bemærkninger
22. I henhold til artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement kan Retten tage stilling til, om sagen bør afvises, eller til, om Retten savner kompetence, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. I den foreliggende sag finder Retten sagen tilstrækkeligt belyst i sagsakterne, og den har besluttet at træffe afgørelse uden at fortsætte retsforhandlingerne.
23. Kommissionen har gjort gældende, at søgsmålet skal afvises med den begrundelse, at det ikke fremgår af hverken indholdet af den anfægtede skrivelse eller baggrunden for vedtagelsen af den eller af Kommissionens beføjelser, at nævnte skrivelse skulle indeholde en bindende forpligtelse eller have bindende retsvirkninger. Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at den anfægtede skrivelse har karakter af forberedelse eller bekræfter en tidligere skrivelse.
24. Republikken Slovenien har bestridt Kommissionens argumentation. For det første har den gjort gældende, at den anfægtede skrivelse er blevet udarbejdet af Kommissionen, som er en EU-institution. For det andet har den understreget, at den har skullet gennemføre forskrifterne i nævnte skrivelse. For det tredje har den gjort gældende, at den anfægtede skrivelse har bindende virkninger. I denne skrivelse har Kommissionen således angiveligt, og uden retsgrundlag, foretaget endelige vurderinger, hvormed den pålagde Republikken Slovenien at stille et beløb svarende til det tab af egne indtægter, der var opstået i den foreliggende sag, til rådighed for Unionens budget. Den anfægtede skrivelse har endvidere retsvirkninger over for tredjeparter. For det fjerde har Republikken Slovenien gjort gældende, at Kommissionen har overskredet sine beføjelser, eftersom den har vedtaget en afgørelse, der savner grundlag i EU-retten. For det femte har den bestridt den anfægtede skrivelses eventuelle forberedende eller bekræftende karakter.
25. Det fremgår af fast retspraksis, som Domstolen har udviklet i sager vedrørende annullationssøgsmål, der er anlagt af medlemsstaterne eller af institutionerne, at enhver af institutionerne udstedt bestemmelse – uanset form – som tilsigter at have retligt bindende virkninger, udgør en anfægtelig retsakt i artikel 263 TEUF’s forstand (jf. dom af 13.10.2011, Deutsche Post og Tyskland mod Kommissionen, C-463/10 P og C-475/10 P, Sml., EU:C:2011:656, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
26. Ifølge retspraksis er det ikke blot forberedende retsakter, som ikke er underlagt den i artikel 267 TEUF omhandlede retlige prøvelse, men også enhver retsakt, der ikke har bindende retsvirkninger, som f.eks. bekræftende retsakter og rene gennemførelsesforanstaltninger, simple henstillinger og udtalelser og i princippet interne instrukser (jf. i denne retning kendelse af 14.5.2012, Sepracor Pharmaceuticals (Irland) mod Kommissionen, C-477/11 P, EU:C:2012:292, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
27. Ifølge retspraksis er det endvidere nødvendigt at lægge vægt på substansen i den foranstaltning, der påstås annulleret, for at afgøre, om den kan gøres til genstand for en annullation, idet det i denne henseende i princippet er ligegyldigt, hvilken form foranstaltningen har (jf. kendelse af 26.1.2011, FIBE mod Parlamentet, T-550/10, EU:T:2011:19, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
28. I den foreliggende sag skal det for det første bemærkes, at egne indtægter, der opføres på Unionens almindelige budget, i henhold til artikel 2, stk. 1, litra a), i Rådets afgørelse 2007/436/EF, Euratom af 7. juni 2007 om ordningen for De Europæiske Fællesskabers egne indtægter (EUT L 163, s. 17) omfatter provenuet af afgifter, præmier, tillægs- eller udligningsbeløb, supplerende beløb og lignende, told i henhold til den fælles toldtarif samt andre afgifter, som af Unionens institutioner er pålagt eller vil blive pålagt handelen med ikke-medlemsstater, told på varer i henhold til den udløbne traktat om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab samt afgifter og lignende, der er fastsat inden for rammerne af den fælles markedsordning for sukker.
29. Det følger således af artikel 8, stk. 1, i afgørelse 2007/436, at Unionens egne indtægter som omhandlet i nævnte afgørelses artikel 2, stk. 1, litra a), opkræves af medlemsstaterne, og at disse har pligt til at stille Unionens egne indtægter til Kommissionens rådighed (jf. analogt hermed dom af 15.11.2005, Kommissionen mod Danmark, C-392/02, Sml., EU:C:2005:683, præmis 55, og af 8.7.2010, Kommissionen mod Italien, C-334/08, Sml., EU:C:2010:414, præmis 40).
30. Ifølge Domstolens retspraksis er medlemsstaterne endvidere forpligtede til at fastslå, at Unionen har en fordring på egne indtægter. Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000 skal fortolkes således, at medlemsstaterne ikke kan undlade at fastslå en fordring, selv om de bestrider den, da Unionens finansielle ligevægt i modsat fald ville blive forstyrret, om det så blot er midlertidigt, som følge af en medlemsstats handlemåde (dom af 17.3.2011, Kommissionen mod Portugal, C-23/10, EU:C:2011:160, præmis 58; jf. ligeledes analogt hermed dom Kommissionen mod Danmark, nævnt i præmis 29 ovenfor, EU:C:2005:683, præmis 60).
31. Det fremgår endvidere af artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, i det væsentlige, at hver enkelt medlemsstat fører egne indtægter til kredit for den konto, som med henblik herpå er oprettet i Kommissionens navn hos medlemsstatens finansforvaltning eller hos det af medlemsstaten udpegede organ.
32. Det fremgår endvidere af artikel 17, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1150/2000, at m edlemsstaterne er forpligtet til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for, at de beløb, som svarer til de i henhold til artikel 2 konstaterede fordringer, stilles til Kommissionens rådighed. Medlemsstaterne er alene fritaget for denne pligt, såfremt inddrivelse ikke var mulig på grund af force majeure, eller hvis det viser sig, at det definitivt er umuligt at foretage inddrivelsen af grunde, som ikke kan tilskrives dem (jf. dom Kommissionen mod Italien, nævnt i præmis 29 ovenfor, EU:C:2010:414, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
33. En medlemsstat, der afholder sig fra at fastslå en fordring fra Unionen på egne indtægter og fra at stille det tilsvarende beløb til rådighed for Kommissionen, uden at en af de i artikel 17, stk. 2, i forordning nr. 1150/2000 opstillede betingelser er opfyldt, tilsidesætter sine forpligtelser i henhold til EU-retten (jf. dom af 3.4.2014, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, C-60/13, EU:C:2014:219, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
34. Det fremgår således direkte af bestemmelserne i afgørelse 2007/436 og i forordning nr. 1150/2000, at det tilkommer medlemsstaterne selv at vurdere, om der foreligger et tab af traditionelle egne indtægter og en forpligtelse til at indbetale sådanne indtægter. Det påhviler dem at fastslå en fordring fra Unionen på traditionelle egne indtægter og at stille disse indtægter til rådighed, når de i disse retsakter opstillede betingelser er opfyldt, uden at det er nødvendigt, at Kommissionen træffer en afgørelse. Opfyldelse af forpligtelsen til at stille egne indtægter til rådighed, der er omhandlet i disse retsakter, henhører således under medlemsstaternes ansvar.
35. Medlemsstaternes ansvar for at stille de traditionelle egne indtægter til rådighed underbygges dels af anden betragtning til forordning 1150/2000, hvoraf det fremgår, at Unionen bør få rådighed over de egne indtægter, der er omhandlet i artikel 2 i afgørelse 2007/436, på den mest hensigtsmæssige måde, dels af kravet om, at Unionens egne indtægter hurtigt og effektivt skal stilles til rådighed (jf. i denne retning kendelse af 4.10.2007, Finland mod Kommissionen, C-457/06 P, EU:C:2007:582, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
36. For det andet skal det bemærkes, at afgørelse 2007/436 og forordning nr. 1150/2000 ikke fastsætter nogen bestemt procedure, efter udløbet af hvilken Kommissionen kan træffe en afgørelse om den forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne, til at stille de traditionelle egne indtægter til rådighed for Unionens budget.
37. Det fremgår således bl.a. af 10. og 20. betragtning til samt artikel 18 og 19 i forordning nr. 1150/2000, at Kommissionen har kompetence til at følge og kontrollere medlemsstaternes indsats, eventuelt ved at foretage kontrol på stedet.
38. Der findes derimod ingen bestemmelser i afgørelse 2007/436 eller forordning nr. 1150/2000, der giver Kommissionen bemyndigelse til via en afgørelse at udtale sig om forpligtelsen til at stille de traditionelle egne indtægter til rådighed, der er omhandlet i disse retsakter.
39. Det følger endvidere af fast retspraksis, at fastlæggelsen af en medlemsstats rettigheder og forpligtelser samt bedømmelsen af medlemsstatens handlemåde ifølge den ordning, der er indført med artikel 258 TEUF – 260 TEUF, alene kan ske i en af Domstolen afsagt dom (dom af 29.9.1998, Kommissionen mod Tyskland, C-191/95, Sml., EU:C:1998:441, præmis 45, og af 15.1.2014, Kommissionen mod Portugal, C-292/11 P, Sml., EU:C:2014:3, præmis 49).
40. Kommissionen kan således ikke i forbindelse med sin overvågning af medlemsstaternes gennemførelse af den forpligtelse til at stille de traditionelle egne indtægter til rådighed, der følger af afgørelse 2007/436 og af forordning nr. 1150/2000, tilsidesætte Domstolens enekompetence til at træffe afgørelse om en adfærds overensstemmelse med nævnte forordning.
41. Det følger heraf, at Kommissionen ikke, når der består en tvist mellem Kommissionen og en medlemsstat vedrørende en adfærds forenelighed med forpligtelsen til at stille traditionelle egne indtægter til rådighed, omhandlet i afgørelse 2007/436 og forordning nr. 1150/2000, selv kan afgøre en sådan tvist endeligt.
42. Da der således ikke findes nogen bestemmelser, der giver Kommissionen hjemmel til at vedtage en retsakt, der pålægger en medlemsstat at stille egne indtægter til rådighed, kan den anfægtede skrivelse kun anses for at have en informativ værdi og for blot at være en opfordring henvendt til Republikken Slovenien.
43. Den holdning, som Kommissionen har givet udtryk for i den anfægtede skrivelse, kan således ikke medføre nogen bindende retsvirkninger, eftersom anvendelsen af Unionens forskrifter om tilrådighedsstillelse af egne indtægter først og fremmest og principalt henhører under medlemsstaternes kompetence, og ingen forskrifter i afgørelse 2007/436 og forordning nr. 1150/2000 giver Kommissionen kompetence til at træffe beslutninger vedrørende EU-reglernes fortolkning. Kommissionen kan derfor kun, som normalt, fremføre sin opfattelse, hvilken ingenlunde binder de nationale myndigheder (jf. i denne retning kendelse af 17.5.1989, Italien mod Kommissionen 151/88, Sml., EU:C:1989:201, præmis 22, og af 13.6.1991, Sunzest mod Kommissionen, C-50/90, Sml., EU:C:1991:253, præmis 13 og den deri nævnte retspraksis).
44. Med andre ord påhviler tilrådighedsstillelsen af traditionelle egne indtægter medlemsstaterne, og Kommissionen kan kun give sin mening til kende, som ikke er bindende for disse, idet sådanne meningstilkendegivelser ses som led i det interne samarbejde mellem Kommissionen og de nationale myndigheder, der skal anvende EU-lovgivningen (jf. i denne retning dom af 15.9.1998, Oleifici Italiani og Fratelli Rubino mod Kommissionen, T-54/96, Sml., EU:T:1998:204, præmis 5 og den deri nævnte retspraksis).
45. Det skal i denne forbindelse tilføjes, at der ifølge fast retspraksis ikke kan sættes spørgsmålstegn ved den ikke-bindende karakter af en EU-institutions meningstilkendegivelse, selv om den regering, som meningstilkendegivelsen er rettet til, har rettet sig efter denne (jf. kendelse af 5.9.2006, Comunidad autónoma de Madrid og Mintra mod Kommissionen, T-148/05, EU:T:2006:234, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
46. For det tredje skal det bemærkes, at eftersom den administrative del af den traktatkrænkelsesprocedure, der er fastlagt i artikel 258 TEUF, udelukkende har til formål at give medlemsstaten mulighed for frivilligt at efterkomme traktatens krav eller i givet fald at give den mulighed for at begrunde sin holdning, har ingen af de akter, Kommissionen vedtager i denne forbindelse, bindende virkning (jf. kendelse af 19.9.2005, Aseprofar og Edifa mod Kommissionen, T-247/04, Sml., EU:T:2005:327, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
47. Hvad specifikt angår vedtagelsen af en begrundet udtalelse har Domstolen endvidere fastslået, at der er tale om en indledende procedure, som ikke har nogen bindende retsvirkning over for adressaten for den begrundede udtalelse (dom Kommissionen mod Tyskland, nævnt i præmis 39 ovenfor, EU:C:1998:441, præmis 44).
48. Den anfægtede skrivelse, hvori Kommissionen uformelt anmoder Republikken Slovenien om at stille traditionelle egne indtægter til rådighed for EU-budgettet, kan således ikke udgøre en anfægtelig retsakt.
49. Henset til det ovenstående må det fastslås, at den anfægtede skrivelse udgør en simpel skriftlig meningstilkendegivelse med et informativt sigte ledsaget af en opfordring til at stille traditionelle egne indtægter til rådighed henvendt til Republikken Slovenien. Denne skrivelse kan således ikke gøres til genstand for et annullationssøgsmål, da den ikke kan have retsvirkninger og heller ikke har til formål at skabe sådanne virkninger.
50. Ingen af de øvrige argumenter fremført af Republikken Slovenien kan sætte spørgsmålstegn ved den i præmis 49 ovenfor formulerede konklusion.
51. Hvad for det første angår de traditionelle egne indtægters beløb, retningslinjerne for tilrådighedsstillelse af dem samt en eventuel betaling af morarenter skal det bemærkes, at der ifølge Domstolens retspraksis består en uadskillelig forbindelse mellem forpligtelsen til for det første at fastlægge Unionens egne indtægter, for det andet at kreditere Kommissionens konto det hertil svarende beløb inden for de fastsatte frister, og for det tredje at betale morarenter. Endvidere kan morarenterne kræves betalt, uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto. Følgelig er der ikke grundlag for at sondre mellem det tilfælde, hvor medlemsstaten har fastlagt EU’s egne indtægter, men ikke udbetalt dem, og det tilfælde, hvor den med urette har undladt at fastlægge dem, og dette uanset om der gælder en præceptiv frist herfor (domme af 16.5.1991, Kommissionen mod Nederlandene, C-96/89, Sml., EU:C:1991:213, præmis 38, og Kommissionen mod Danmark, nævnt i præmis 29 ovenfor, EU:C:2005:683, præmis 67).
52. Den anfægtede skrivelses karakter af anfægtelig retsakt, for så vidt som den vedrører de berørte traditionelle egne indtægters beløb, samt den eventuelle betaling af morarenter kan således ikke bedømmes uafhængigt af den pågældende skrivelses karakter af anfægtelig retsakt, for så vidt som den nævner forpligtelsen til at stille egne indtægter til rådighed for Unionens budget (jf. i denne retning dom af 20.3.1986, Kommissionen mod Tyskland, 303/84, Sml. EU:C:1986:140, præmis 11).
53. Da Domstolen ikke har afsagt en dom, hvori det fastslås, at Republikken Slovenien har tilsidesat den omtvistede forpligtelse til at stille de i forordning nr. 1150/2000 omhandlede traditionelle egne indtægter til rådighed, kan Kommissionen imidlertid ikke være bemyndiget til definitivt at fastsætte de pågældende traditionelle egne indtægters beløb og til definitivt at afgøre spørgsmålet om morarenter.
54. Den anfægtede skrivelse, der ikke har nogen bindende retsvirkninger, når den opfordrer Republikken Slovenien til at stille de traditionelle egne indtægter til rådighed for EU-budgettet, kan således ikke medføre retsvirkninger for så vidt angår den beløbsmæssige størrelse af det tab af egne indtægter, der har kunnet opstå, og forpligtelsen til at betale de i artikel 11 i forordning nr. 1150/2000 omhandlede morarenter.
55. For det andet må Republikken Sloveniens argumenter om, at Kommissionen skulle have anlagt en fejlagtig fortolkning af nævnte forordnings relevante bestemmelser, eller om, at den anfægtede skrivelse savner retsgrundlag, forkastes.
56. Eftersom den anfægtede skrivelse således ikke kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål anlagt på grundlag af artikel 263 TEUF, må Republikken Sloveniens argumenter om, at Kommissionens vurderinger i denne skrivelse er fejlagtige eller savner retsgrundlag, forkastes som uvirksomme.
57. For det tredje og af samme årsager må Republikken Sloveniens argumentation om, at den anfægtede skrivelse medfører bindende retsvirkninger over for tredjeparter og navnlig over for selskabet Kandit med den begrundelse, at Kommissionen skulle have foregrebet sin beslutning vedrørende en eventuel tilbagebetalingsprocedure eller eftergivelse af betalingen af toldafgifter til fordel for hele selskabet, ligeledes forkastes som uvirksom.
58. Under alle omstændigheder skal det bemærkes, at forpligtelsen til at stille egne indtægter til rådighed vedrører forholdet mellem Unionen og dens medlemsstater. Inddrivelsen af toldgæld vedrører derimod forholdet mellem en medlemsstat og debitorerne.
59. Som Domstolen har bemærket i præmis 63 i dom Kommissionen mod Danmark, nævnt i præmis 29 ovenfor (EU:C:2005:683), er eksistensen af en sondring mellem bestemmelserne om pligten til at fastslå en fordring fra Unionen på egne indtægter og bestemmelserne om medlemsstaternes mulighed for at opkræve disse fordringer allerede blevet fastslået af Domstolen i dom af 7. september 1999, De Hann (C-61/98, Sml., EU:C:1999:393).
60. Muligheden for, at selskabet Kandit kan opnå en eftergivelse eller en tilbagebetaling af de toldafgifter, det har betalt, kan således ikke afhænge af den omstændighed, at Republikken Slovenien eventuelt kan være forpligtet til at stille egne indtægter til rådighed for EU-budgettet.
61. Henset til det ovenstående udgør den anfægtede skrivelse ikke en retsakt, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Søgsmålet skal således afvises, uden at en behandling af de øvrige argumenter fremført af Kommissionen er fornøden, og uden at det er nødvendigt at træffe afgørelse om begæringerne om intervention fra Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien.
Sagens omkostninger
62. Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
63. Da Republikken Slovenien har tabt sagen, bør den i overensstemmelse med Kommissionens påstande pålægges at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
64. I henhold til procesreglementets artikel 144, stk. 10, bærer Republikken Slovenien, Kommissionen, Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien deres egne omkostninger i tilknytning til begæringerne om intervention.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Udvidede Afdeling):
1) Europa-Kommissionen frifindes.
2) Det er ufornødent at træffe afgørelse om Den Portugisiske Republiks og Kongeriget Spaniens begæringer om intervention.
3) Republikken Slovenien bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger.
4) Republikken Slovenien, Kommissionen, Den Portugisiske Republik og Kongeriget Spanien bærer hver deres egne omkostninger i tilknytning til begæringerne om intervention.
Således bestemt i Luxembourg den 14. september 2015.