62022TJ0679_RES
Sag T-679/22
Oy Shaman Spirits Ltd
mod
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret
Rettens dom (Tredje Afdeling) af 22. november 2023
»EU-varemærker – procedure for tilbagekaldelse af afgørelser eller annullering af indførelser i registret – annullering af en indførelse i registret, der indeholder en åbenlys fejl, der kan tilskrives EUIPO – indførelse af licenser i registret vedrørende figurmærkerne LAPLANDIA Land of purity m.fl. – betingelser for registrering af en licens – bevis for, at den registrerede indehaver har tildelt en licens – begrebet »åbenlys fejl, der kan tilskrives EUIPO« – artikel 27, stk. 1, andet punktum, i forordning (EU) 2017/1001 – artikel 103, stk. 1, første punktum, i forordning 2017/1001«
EU-varemærker – EU-varemærket som genstand for ejendomsret – licens – indførelse i registret – betingelser – bevis for, at den registrerede indehaver har tildelt en licens – betingelser, der er fastsat ved nationale retsforskrifter, er ikke relevante
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 19, stk. 1, art. 20, 25 og 26 samt art. 27, stk. 1; Kommissionens forordning 2018/626, art. 13)
(jf. præmis 20-27, 33, 34 og 43)
EU-varemærker – bestemmelser om sagsbehandlingen – tilbagekaldelse eller ophævelse – betingelse – åbenlys fejl – begreb – indførelse af en licens i registret uden bevis for, at den registrerede indehaver har tildelt licensen – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001, art. 103, stk. 1)
(jf. præmis 40-42)
Resumé
Mellem 2008 og 2016 opnåede Brandavid Oy registrering af tre figurmærker hos Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO).
I 2017 blev de omhandlede varemærker overdraget til intervenienten i nærværende sag, Global Drinks Finland Oy, og denne overdragelse blev indført i EU-varemærkeregistret.
I 2020 anmodede sagsøgeren, Oy Shaman Spirits Ltd, på baggrund af en licensaftale, som selskabet havde indgået med Brandavid Oy i 2016 (herefter »licensaftalen«), EUIPO om i registret at registrere, at sagsøgeren var blevet meddelt en eksklusiv licens til de omhandlede varemærker. Efter registreringen af licensen gav intervenienten udtryk for sin uenighed hermed.
I 2021 slettede den afdeling, der er ansvarlig for registret, indførelsen af licensen fra det nævnte register.
Idet appelkammeret ved EUIPO var af den opfattelse, at registreringen af den ansøgte licens udgjorde en åbenbar fejl, der kunne tilskrives EUIPO som omhandlet i artikel 103, stk. 1, i forordning 2017/1001 (
1
), hvilket kunne begrunde, at den skulle slettes, afslog det sagsøgerens klage. Det eneste bevis, der blev fremlagt sammen med ansøgningen om registrering, var nemlig licensaftalen, som intervenienten i sin egenskab af registreret indehaver af de omhandlede varemærker aldrig havde været part i.
Ved Rettens dom frifandtes EUIPO. Retten udtalte sig om betingelserne for registrering af en licens og om begrebet »åbenlys fejl, der kan tilskrives EUIPO«.
Rettens bemærkninger
For det første bemærkede Retten, at EUIPO ved at slette registreringen af licensen havde foretaget en korrekt anvendelse af artikel 25 og 26 i forordning 2017/1001 (
2
), sammenholdt med de bestemmelser, som disse artikler henviser til (
3
). Disse bestemmelser kræver af hensyn til retssikkerheden, at den registrerede indehaver aktivt tilkendegiver sin vilje til at udstede en licens enten ved at indgive en ansøgning om registrering af licensen direkte til EUIPO, eller ved at underskrive en erklæring, aftale eller standardformular (
4
). Intervenienten, som var den registrerede indehaver på tidspunktet for ansøgningen og registreringen af licensen, var imidlertid ikke nævnt i licensaftalen, og intervenienten havde heller ikke underskrevet aftalen. Den tidligere registrerede indehaver havde ikke længere ret til at give det krævede samtykke.
Selv hvis det antages, at den licens, der er tildelt af intervenientens retlige forgænger, kan gøres gældende over for intervenienten (
5
), for så vidt som disse to selskaber har overdraget de omhandlede varemærker med fuldt kendskab til licensen, følger det imidlertid ikke heraf, at licensen kan registreres. Selv om en licens under disse omstændigheder kan forblive gyldig eller tildele rettigheder i henhold til den nationale lovgivning, kan denne materielretlige situation ikke påvirke den ret til at foretage registrering, der følger en formel tilgang. Lovligheden af appelkammerets afgørelse afhænger nemlig alene af de formelle betingelser, der er fastsat i de gældende bestemmelser, hvis ordlyd ikke giver mulighed for fortolkning. Det står imidlertid sagsøgeren frit for at gøre sine materielle rettigheder gældende for de nationale domstole.
For det andet afviste Retten sagsøgerens argumenter om anvendeligheden af finsk ret med den begrundelse, at de involverede selskaber har hovedsæde i Finland. Indførelsen i EU-varemærkeregistret af en licens vedrørende et EU-varemærke er således selvstændigt reguleret i EU-retten (
6
). Spørgsmålet om, hvorvidt der i finsk ret stilles formkrav til en licensaftale, eller på hvilke betingelser en sådan aftale ligeledes er bindende for den efterfølgende indehaver af de omhandlede varemærker, er uden relevans for spørgsmålet om, hvorvidt registreringen af licensen til fordel for sagsøgeren er korrekt.
For det tredje forkastede Retten endelig sagsøgerens argument om, at EUIPO havde overskredet sine beføjelser ved at tilbagekalde registreringen af licensaftalen, der var i overensstemmelse med finsk ret. Beslutningen om at slette registreringen var nemlig behæftet med en åbenlys fejl, der kunne tilskrives EUIPO. Eftersom registreringen af en licens følger de samme regler som en overdragelse, fastslog Retten, at den retspraksis, hvorefter det ikke tilkommer EUIPO at undersøge gyldigheden og retsvirkningerne af en overdragelse af et EU-varemærke i henhold til national ret, skulle finde tilsvarende anvendelse. Det følger heraf, at EUIPO’s kompetence i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om registrering af en licens principielt er begrænset til en undersøgelse af de formelle betingelser, hvilket ikke omfatter en bedømmelse af de materielle spørgsmål, der kan opstå inden for rammerne af gældende national ret.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).
(
2
) – I henhold til forordningens artikel 25, stk. 5, skal meddelelse eller overdragelse af en licens til brug af et EU-varemærke indføres i registret og offentliggøres, såfremt en af parterne anmoder herom.
(
3
) – Forordningens artikel 20, stk. 5, bestemmer, at en ansøgning om registrering af en overdragelse skal indeholde visse oplysninger samt dokumenter, som godtgør overdragelsen, og bestemmelsens stk. 3 kræver, at »[o]verdragelsen af EU-varemærket skal være skriftlig [...] og underskrevet af kontraktparterne, medmindre overdragelsen er en følge af en retsafgørelse; i modsat fald er overdragelsen ugyldig«. Det præciseres i artikel 13, stk. 3, litra a), c) og d), i Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/626 af 5.3.2018 om gennemførelsesbestemmelser til visse bestemmelser i Europa-Parlamentets og Rådets forordning 2017/1001 om EU-varemærker og om ophævelse af gennemførelsesforordning (EU) 2017/1431 (EUT 2018, L 104, s. 37), at den registrerede indehavers underskrift eller samtykke er en forudsætning for, at der foreligger en gyldig licens.
(
4
) – Artikel 26, stk. 1, litra b), i direktiv 2017/1001 og artikel 13, stk. 3, litra a), b), c) og d), i gennemførelsesforordning 2018/626.
(
5
) – I henhold til artikel 27, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001.
(
6
) – Artikel 19, stk. 1, i forordning 2017/1001, som henviser til lovgivningen i den medlemsstat, hvor indehaveren af EU-varemærket har sit hovedsæde, finder anvendelse, »[m]edmindre andet er fastsat i artikel 20-28«. Jf. forordningens artikel 25-28 og artikel 13 i gennemførelsesforordning 2018/626.