61987J0298
RETSMØDERAPPORT
i sag 298/87 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1.
I Frankrig findes reglerne om anvendelse af betegnelsen »yoghurt« i dekret nr. 63-695 af 10. juli 1963, som er en ministeriel bekendtgørelse til gennemførelse af lov af 1. august 1905 om bekæmpelse af bedrageri vedrørende syrnet mælk og yoghurt (jfr. JORF af 16.7.1963, s. 6512). Dekretets artikel 8, som blev ophævet i 1982, lyder således:
»betegnelsen ’yoghurt’ må kun anvendes for syrnet mælk, som efter en loyal og fast skik og brug er fremstillet udelukkende ved udvikling af mælkebakterierne lactobacillus bulgaricus og streptococcus thermophilus, som skal være tilsat samtidig og have form af levende organismer, der er indeholdt i det solgte produkt. Indholdet af fri mælkesyre i yoghurten må ikke udgøre under 0,8 g pr. 100 g ved salg til forbruger«.
I medfør af artikel 6 i dekret nr. 63-695 udstedte Landbrugsministeriet og Sundhedsministeriet den 29. juni 1978 en ministeriel bekendtgørelse, hvori yoghurt bl. a. er defineret som et »frisk mejeriprodukt« (jfr. artikel 1)
Efter påstand herom fra sagsøgeren i hovedsagen, selskabet Smanor SA, annullerede Frankrigs Conseil d'Etat nævnte bekendtgørelse ved dom af 25. juli 1980. Som begrundelse for dommen anførtes bl. a.:
»... Landbrugs- og Sundhedsministeriet var ubeføjet til, ved udstedelsen af den anfægtede bestemmelse, at forbyde salg af de omhandlede dybfrosne produkter under betegnelsen yoghurt, da de pågældende produkter opfyldte betingelserne i definitionen af yoghurt i artikel 8 i dekret af 10. juli 1963...«
Artikel 8 i dekret nr. 63-695 blev ophævet ved dekret nr. 82-184 af 22. februar 1982 (jfr. JORF af 25.2.1982, s. 676), som i den nye bestemmelse i artikel 2 indeholder følgende bestemmelser om anvendelse af betegnelsen yoghurt:
»Betegnelsen ’yoghurt’ må kun anvendes på frisk, syrnet mælk, som efter en loyal og fast skik og brug er fremstillet udelukkende ved udvikling af særlige termofile mælkebakterier, den såkaldte Lactobacillus bulgaricus og den såkaldte streptococcus thermophilus, der skal være tilsat samtidig, have form af levende organismer og være indeholdt i det solgte produkt med mindst 100 mio. bakterier pr. gram. Den mælk, der har været anvendt til fremstillingen af yoghurt, må ikke rekonstitueres. Dog kan der tilsættes skummet eller ikke-skummet mælkepulver, dog højst 5 gram pulver pr. 100 gram anvendt mælk. Når mælken har koaguleret, må yoghurten ikke undergives anden behandling end afkøling og eventuelt omrøring. Indholdet af fri mælkesyre i yoghurten må ikke udgøre under 0,8 gram pr. 100 gram ved salg til forbruger.«
Smanor og Syndicat national des fabricants des produits surgelés et congelés (sammenslutning af fabrikanter af dybfrosne og frosne produkter) anlagde sag med påstand om annullation af dekret nr. 82-184. Conseil d'Etat afsagde dom i sagen den 19. november 1986 og tog ikke deres annullationspåstand til følge.
2.
Smanor er et fransk selskab, som har specialiseret sig i fremstilling og engrossalg af dybfrosne produkter, navnlig yoghurt naturel og yoghurter med frugtstykker, som firmaet dybfryser efter en metode, det selv har opfundet og taget patent på. De franske myndigheder har siden 1977 flere gange truffet foranstaltninger over for firmaet og i medfør af førnævnte bestemmelser forbudt det at bringe dybfrosne produkter i omsætning under betegnelsen »yoghurt«. Herved er firmaet blevet tvunget til at sælge produkterne på fransk område under betegnelsen »syrnet, dybfrosset mælk«.
På grund af Smanor's økonomiske vanskeligheder blev der indledt judiciel procedure om genopretning (redressement judiciaire) ved tribunal de commerce d'Aigle. Retten antog, at Smanors økonomiske vanskeligheder i væsentlig grad beroede på de franske retsforskrifter vedrørende yoghurt, som tvang firmaet til enten at opgive at sælge yoghurt på fransk område eller at sælge de dybfrosne produkter i strid med fransk ret. Tribunal de commerce d'Aigle har herefter, ved dom af 15. juni 1987 og en efterfølgende dom af 21. september 1987, udsat sagen og anmodet Domstolen om med henblik på det franske dekret nr. 82-184 af 22. februar 1982 at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Traktatens artikler 30-36 og artiklerne 5, 15 og 16 i Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT 1979, L 33, s. 1) (herefter benævnt »direktivet«).
3.
Forelæggelsesdommene blev registreret på Domstolens Justitskontor hhv. den 2. og 9. oktober 1987.
I medfør af artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for EØF-Domstolen er der afgivet skriftlige indlæg af Smanor ved advokat J. Mendel, Paris, regeringen for Den Franske Republik ved den befuldmægtigede Jean-Pierre Puissochet, den nederlandske regering ved den befuldmægtigede E. F. Jacobs og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved C. Durand, Kommissionens Juridiske Tjeneste.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse. Endvidere har Domstolen i medfør af procesreglementets artikel 95, stk. 1, henvist sagen til Tredje Afdeling.
II — Skriftlige indlæg for Domstolen
1. EØF-Traktatens artikler 30 til 36
a)
Smanor har gjort gældende, at dekret nr. 82-184, som indeholder et forbud mod fremstilling og omsætning af dybfrosset yoghurt i Frankrig, er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion i henhold til Traktatens artikler 30 og 34. Anvendelsen af dekretet indebærer et forbud mod import til Frankrig af dybfrosne yoghurter fra andre medlemsstater, hvor det er lovligt at sælge sådanne produkter, ligesom det indebærer et forbud mod at fremstille dybfrosne yoghurter og dermed også eksportere dem til andre medlemsstater. Den omstændighed, at der ikke er vedtaget regler om fremstilling og salg af yoghurter i EF-regi, er ikke ensbetydende med, at produktet falder uden for artikel 30's anvendelsesområde, og Traktatens artikel 36 indeholder ingen hjemmel for de franske myndigheder til at forbyde import og omsætning af produkter, der er lovligt bragt på markedet i en anden medlemsstat.
Det er dokumenteret, at dybfrysningen af yoghurter ikke indebærer nogen fare for forbrugernes sundhed. Det fremgår af udtalelsen fra en sagkyndig, der blev udmeldt af Conseil d'Etat under den sag, Smanor anlagde med påstand om annullation af dekret 82-184, at antallet af levende mælkebakterier i dybfrosset yoghurt falder inden for dybfrysningsperioden, men alligevel, når produktet nedfryses ved minus 18o C, stadig igennem nogle måneder kan ligge over den mindste grænse, der er fastsat i nævnte dekret. Desuden fremgår det af tre sundhedscertifikater, de franske myndigheder har udstedt vedrørende kvaliteten af de dybfrosne produkter, som Smanor eksporterer til tredjelande, at produkterne »er af god og uforfalsket kvalitet« og at »der ikke ved fremstillingen heraf anvendes stoffer, som indebærer fare for forbrugernes sundhed«.
b)
Den franske regering har gjort gældende, at Traktatens artikler 30 ff. overhovedet ikke kan finde anvendelse i hovedsagen, da disse traktatbestemmelser ikke har gyldighed for anvendelse af national ret på et fransk firma, der fremstiller dybfrosne yoghurter på fransk område. Under en præjudiciel sag kan Domstolen kun udtale sig om EF-retlige bestemmelser, såfremt det af hensyn til sagens afgørelse er nødvendigt at fortolke disse bestemmelser. Dette er ikke tilfældet i den foreliggende sag, da tvisten ikke indeholder nogen som helst omstændigheder, der overskrider de nationale rammer. Domstolen har ved flere lejligheder fastslået denne retsstilling, navnlig i dommene af 28. marts 1979 (Saunders, sag 175/78, Sml. s. 1129), 27. oktober 1982 (Morson og Jhanjan, sagerne 35 og 36/82, Sml. s. 3723), 12. februar 1987 (Kommissionen mod Belgien, sag 221/85, Sml. s. 719) og 8. december 1987 (Gauchard, sag 20/87, Sml. s. 4879). Domstolen har således antaget, at EF-rettens bestemmelser om arbejdstageres fri bevægelighed og om den fri etableringsret ikke kan finde anvendelse, når sagen ikke indeholder nogen grænseoverskridende elementer. Dette svar må også have gyldighed for det præjudicielle spørgsmål i denne sag, som vedrører de frie varebevægelser, da de franske regler kun berører salget i Frankrig af et produkt, der er fremstillet på fransk område af et fransk firma.
c)
Ifølge den nederlandske regering er hovedspørgsmålet i denne sag, hvilke egenskaber et produkt skal være i besiddelse af for at kunne bringes i omsætning som yoghurt. Det fremgår såvel af standarderne på internationalt plan [jfr. standard nr. All (a) i codex alimentarius], som de nederlandske forskrifter om anvendelse af betegnelsen »yoghurt« [jfr. artikel 25, stk. 1, i Melkbesluit (Warenwet) 1987, Stbl. s. 699], at den karakteristiske bestanddel af et produkt, som sælges under betegnelsen »yoghurt«, er de levende mikroorganismer, som hidrører fra yoghurtkulturen. Såfremt produktets sammensætning eller karakteristiske struktur ændres, fordi yoghurten dybfryses, bør dette fremgå af den varebetegnelse, hvorunder produktet bringes i omsætning. Der kan imidlertid ikke antages at blive lagt nogen hindringer i vejen for EF's samhandel med dybfrosset yoghurt, som er begrundet i hensyn til god markedsføringsskik, såfremt forbrugeren i tiltrækkelig grad informeres om produktets særegne karakter.
d)
Kommissionen har gjort gældende, at dekret nr. 82-184 er en foranstaltning med tilsvarende virkning efter Traktatens artikel 30, sådan som de franske myndigheder fortolker dekretet, da dekretet indeholder et forbud mod at lade dybfrosset yoghurt bringe i omsætning under betegnelsen »yoghurt«, selv om de pågældende produkter er lovligt fremstillet og solgt i en anden medlemsstat, og selv om det dokumenteres, at produkterne også efter optøningen opfylder lovens krav vedrørende indholdet af bakterier. Ifølge Domstolens faste praksis vedrørende Traktatens artikel 30 må en medlemsstat ikke i sin lovgivning forbeholde en artsbetegnelse for et bestemt nationalt produkt, som blot er en varietet heraf, til skade for varieteter fra andre medlemsstater. Dette er imidlertid tilfældet i denne sag, da de franske myndigheder rejser krav om, at dybfrosset yoghurt sælges under betegnelsen »syrnet mælk«, som virker mindre tillokkende på forbrugerne. En sådan foranstaltning udgør efter Kommissionens opfattelse en ulempe for de importerede produkter, som lettere kan transporteres og oplagres i dybfrosset tilstand, og favoriserer de indenlandske produkter, som lettere kan distribueres, mens de er friske.
Kommissionen finder hverken den franske ordning begrundet i nogen af de hensyn, der er nævnt i Traktatens artikel 36 eller i de tvingende hensyn, som kan være lovlige efter Domstolens praksis. Forbudet mod at benytte betegnelsen »yoghurt« på dybfrosne yoghurter er et uforholdsmæssigt og uegnet middel til at beskytte forbrugerne, da der findes mere effektive og mindre restriktive midler til at sikre forbrugernes beskyttelse, nemlig ved, i overensstemmelse med direktivet, at give oplysning om dybfrysningen i selve varens betegnelse eller på produktets etikette eller emballage. Det er i strid med selve princippet om indførelsen af et fælles marked — der må være kendetegnet ved åbenhed over for nye fabrikationsmetoder og metoder til at fryse eller dybfryse produkter — at forbyde, at den gængse betegnelse for produktet anvendes på andre end de friske produkter og derigennem forringe de importerede produkters mulighed for at blive solgt. Dybfrosne yoghurter fremstilles og omsættes lovligt under denne betegnelse i andre medlemsstater, bl. a. i Irland og Det Forenede Kongerige. De andre medlemsstater har ikke særlige lovregler vedrørende dybfrosset yoghurt eller dybfrosset, syrnet mælk. Bortset fra den franske lovgivning, er det kun lovgivningen i Spanien, Portugal og Nederlandene, der foreskriver et vist mindsteantal af levende bakterier i produktet. Ingen af de andre medlemsstaters lovgivninger indeholder nogen regler om fermenternes egenskaber eller indeholder blot en regel om, at produktet skal indeholde en »rigelig mængde« af bakterier, dvs. den samme regel, der er optaget i standard nr. All -(a) i codex alimentarius vedrørende yoghurt.
I øvrigt er det ikke nødvendigt, for at undgå vildledning af forbrugerne, at sondre mellem frisk og dybfrosset yoghurt ved at anvende en anden varebetegnelse. Det fremgår af flere undersøgelser, at dybfrosset yoghurt også efter optøning indeholder omtrent lige så mange levende mælkebakterier, som den franske lovgivning kræver at frisk yoghurt skal indeholde, efter at produktet er bragt i omsætning, forudsat dybfrysningen har fundet sted under passende omstændigheder og ikke strækker sig over et for langt tidsrum. Kommissionen er derfor af den opfattelse, at den franske foranstaltning er i strid med Traktatens artikel 30 og med førnævnte direktiv, hvorfor den har anlagt nærværende sag i henhold til Traktatens artikel 169.
2. Artiklerne 5, 15 og 16 i Rådets direktiv 79/112
a)
Smanor har gjort gældende, at den franske regering ikke ved udstedelsen af dekret nr. 82-184 fulgte fremgangsmåden i direktivets artikler 15 og 16, og dermed afskar Kommissionen fra at afgive udtalelse. På daværende tidspunkt var det kun dekret nr. 63-695, som var i kraft (hvilket dekret Smanor overholdt) tillige med den internationale standard, som er vedtaget af Den Internationale Mejerisammenslutning, og som medlemsstaterne, herunder Frankrig, har godkendt. Ifølge denne standard er der ikke grundlag for at foretage en sådan indskrænkning i definitionen af yoghurt, som er sket i den franske ordning.
b)
Den franske regering har gjort gældende, at den nationale rets henvisning til direktivets artikler 5, 15 og 16 er irrelevant. Af direktivets artikel 5 fremgår klart, at medlemsstaterne bevarer kompetencen til at fastsætte varebetegnelser for levnedsmidler. De ikke-harmoniserede nationale bestemmelser om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler, som er omhandlet i artikel 15, må ikke forveksles med medlemsstaternes forskrifter vedrørende varebetegnelser (dvs. definitioner af de pågældende produkter), idet dette vil være i strid med artikel 5. I øvrigt gælder den i artikel 16 foreskrevne procedure ikke for en varebetegnelse, der ikke er omfattet af artikel 5.
Medlemsstaternes frie adgang til at udstede bestemmelser på området er således kun begrænset af Traktatens artikler 30 ff. Følgelig må de i sagen forelagte præjudicielle spørgsmål forstås således, at de udelukkende vedrører fortolkningen af nævnte traktatbestemmelser i forhold til det omhandlede dekret. Traktatens artikler 30 ff. finder imidlertid ikke anvendelse på sådanne rent interne forhold i en medlemsstat, som er omhandlet i denne sag [jfr. ovenfor under punkt II, 1, litra b)].
c)
Den nederlandske regering har forklaret, at der i Nederlandene findes en særlig ordning for yoghurt, hvis konserveringstid forlænges ved opvarmning. Førnævnte Melkbesluits artikel 27 bestemmer således, at såfremt de levende mikroorganismer i det omhandlede mejeriprodukt er blevet udryddet ved opvarmning, skal produktet markedsføres under varebetegnelsen »yoghurt, hvis konserveringstid er forlænget ved opvarmning«, således at forbrugeren er klar over produktets tilstand. Da produktets karakteristiske bestanddel ændres ved behandlingen, har man valgt en løsning i henhold til direktivets artikel 5, stk. 1, frem for artikel 5, stk. 3.
d)
Kommissionen finder det stridende mod direktivets artikler 2, 5 og 15, når en medlemsstat afslår at godkende anvendelsen af betegnelsen »dybfrosset yoghurt« på yoghurter, som har været dybfrosne, uanset om disse er indenlandsk fremstillede eller importerede. Direktivets bestemmelser må efter Kommissionens opfattelse forstås som generelle, horisontale retsforskrifter vedrørende samtlige næringsmidler, der bringes i omsætning, og disse forskrifter omfatter i mangel af mere specifikke EF-regler tillige varebetegnelser for dybfrosne yoghurter. Formålet med reglen om varebetegnelser i direktivets artikel 5, stk. 1, er at sikre, at der gives næringsmidlerne passende varebetegnelser, som giver forbrugerne så nøjagtige og fuldstændige oplysninger om produktet som muligt, at man objektivt udelukker risikoen for vildledning. Det påhviler medlemsstaterne at tildele produkterne den varebetegnelse, som gælder for det pågældende produkt i henhold til gældende nationale retsforskrifter på en sådan måde, at førnævnte hensyn tilgodeses. En medlemsstats afslag på at give et produkt, der virkelig er en yoghurt, denne varebetegnelse, alene med den begrundelse, at produktet har været dybfrosset, er i strid med direktivets artikler 2 og 5, stk. 1. Forbrugerne vil ikke få korrekte oplysninger om produktet, såfremt man anvender andre varebetegnelser, herunder betegnelsen »dybfrosset, syrnet mælk«, idet en sådan betegnelse vil have et betydeligt videre anvendelsesområde og også omfatte forskellige typer mejeriprodukter, såsom kefir mv.
Det fremgår i øvrigt af direktivets artikel 5, stk. 3, at produktets varebetegnelse bør tilføjes en oplysning om dybfrysningen, når undladelsen heraf vil kunne skabe tvivl hos køberen. Hermed skaber bestemmelsen en afkræftelig formodning om, at dybfrysningen blot er en supplerende egenskab ved produktet, og at det ikke kan betragtes som en del af produktets karakteristiske egenskaber, om det befinder sig i frisk, frysetørret eller dybfrosset tilstand. Noget sådant ville da også alene kunne antages, såfremt dybfrysningen ændrede selve produktets art eller sammensætning, hvilket modsiges af de førnævnte videnskabelige undersøgelser, hvoraf fremgår, at dybfrysningen principielt ikke ændrer ved yoghurtens indhold af bakterier. Et afslag på at give tilladelse til at anvende varebetegnelsen »yoghurt«, fordi produktet er dybfrosset, vil derfor kunne vildlede forbrugeren og er dermed i strid med direktivets bestemmelser.
Desuden fremgår det af selve direktivets opbygning, at selv om artikel 5, stk. 1, fastsætter, at tilladelsen til at anvende en bestemt varebetegnelse bestemmes af gældende nationale retsforskrifter, giver den ikke medlemsstaterne mulighed for ved definitionen af varer at fastsætte betingelser, som går videre end det er nødvendigt for at opfylde formålet med at give forbrugerne korrekte oplysninger, og hvorved indenlandske eller importerede produkter, som har de samme grundegenskaber som de andre produkter, for hvilke betegnelsen kan benyttes, afskæres fra at bære samme varebetegnelse. I den foreliggende sag opfylder varebetegnelsen »dybfrosset yoghurt« bedre artikel 5, stk. l's formål, som er at sikre, at produktet beskrives bedst muligt, således at køberen får kendskab til produktets reelle indhold og kan skelne det fra andre lignende produkter.
Endelig indeholder direktivets artikel 15 et forbud for medlemsstaterne mod at udstede strengere nationale forskrifter vedrørende levnedsmidler end de i direktivet fastsatte. Medlemsstaterne må kun fravige direktivets bestemmelser, såfremt der ikke er foretaget nogen harmonisering af de nationale retsforskrifter, og såfremt der foreligger et af de udtømmende opregnede hensyn i direktivets artikel 5, stk. 2. De undtagelser, der er hjemlet i direktivet, giver imidlertid ikke grundlag for at begrænse betegnelsen »yoghurt« til friske produkter. Der foreligger nemlig ikke noget hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed, da dybfrosset yoghurt ikke er sundhedsskadelig. Dette bekræftes i øvrigt af de sundhedscertifikater, som Det franske Landbrugsministerium har udstedt til Smanor for dybfrosne yoghurter med frugtstykker og dybfrosset yoghurt naturel, som er bestemt til eksport til tredjelande.
U. Everling
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.