62016TJ0263(01)_RES
Sag T-263/16 RENV
Magnetrol International
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Anden Udvidede Afdeling) af 20. september 2023
»Statsstøtte – støtteordning gennemført af Belgien – afgørelse, hvorved en støtteordning erklæres uforenelig med det indre marked og ulovlig, og den udbetalte støtte anordnes tilbagesøgt – forhåndstilsagn (tax ruling) – skattepligtig fortjeneste – skattefritagelse for overskydende fortjeneste – fordel – selektiv karakter – tilbagesøgning«
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – kommissionsafgørelse vedrørende statsstøtte – undersøgelse af, om der foreligger en selektiv fordel – tilstrækkelig begrundelse
(Art. 107, stk. 1, TEUF og art. 296, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 44 og 54)
Statsstøtte – begreb – beskatning – forhåndsafgørelse på skatteområdet – referenceramme for at fastslå, om der foreligger en fordel, og om den er selektiv – alene hensyntagen til national ret – administrativ praksis, der er i strid med gældende lovgivning, indgår ikke i referencerammen – kvalificering af denne praksis som en afvigelse fra referencerammen – formaliteten
(Art. 107, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 59-63 og 83-102)
Statsstøtte – begreb – foranstaltningens selektive karakter – foranstaltning, der tildeler en skattemæssig fordel – forhåndsafgørelse på skatteområdet – indførelse af en sondring mellem erhvervsdrivende, der befinder sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation i forhold til det formål, der forfølges med det nationale skattesystem – foranstaltning, der kan kvalificeres som selektiv
(Art. 107, stk. 1, TEUF)
(jf. præmis 105-125)
Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – modtagerens eventuelle berettigede forventning – foreligger ikke
(Art. 108, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 131-135)
Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – forpligtelse som følge af ulovlighed – formål – genoprettelse af den oprindelige situation – tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet – foreligger ikke
(Art. 108, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 136-139)
Statsstøtte – tilbagesøgning af en ulovlig støtte – støtte tildelt i form af skattefritagelser – nedsættelse af de skattebyrder, som påhviler nationale enheder, der tilhører multinationale koncerner – identificering af nationale enheder og multinationale koncerner som støttemodtagere – tilbagesøgning anordnet hos de pågældende multinationale koncerner – lovlighed
(Art. 108, stk. 2, TEUF)
(jf. præmis 148-155)
Institutionernes retsakter – begrundelse – forpligtelse – rækkevidde – kommissionsafgørelse vedrørende statsstøtte – afgørelse, hvorved en støtte erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt – forpligtelse til at tage hensyn til hver enkelt støttemodtagers individuelle situation – foreligger ikke
(Art. 108 TEUF)
(jf. præmis 161)
Resumé
I perioden 2004-2014 vedtog de belgiske skattemyndigheder forhåndsafgørelser på skatteområdet (tax rulings) til fordel for belgiske enheder i multinationale koncerner. I medfør af disse forhåndsafgørelser kunne nævnte enheder nedsætte deres beskatningsgrundlag i Belgien ved at fratrække fortjeneste, der blev anset for »overskydende«, fra deres bogførte fortjeneste. Ifølge de belgiske skattemyndigheder svarede denne overskydende fortjeneste til de synergieffekter, stordriftsfordele eller andre fordele, som fulgte af at tilhøre en multinational koncern, og som dermed ikke kunne tilregnes de pågældende belgiske enheder.
Ved afgørelse af 11. januar 2016 (
1
) fastslog Kommissionen, at ordningen med skattefritagelse for overskydende fortjeneste, i henhold til hvilken Kongeriget Belgien havde truffet forhåndsafgørelser, udgjorde en statsstøtteordning som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, som var uforenelig med det indre marked. Idet Kommissionen fastslog, at den omhandlede ordning var blevet gennemført i strid med artikel 108, stk. 3, TEUF, anordnede den tilbagesøgning af den herved tildelte støtte fra støttemodtagerne, over hvilke Kongeriget Belgien efterfølgende skulle udarbejde en endelig liste.
Ved behandlingen af et annullationssøgsmål anlagt af Kongeriget Belgien og flere virksomheder, som var identificeret i Kommissionens afgørelse, eller som havde modtaget en forhåndsafgørelse på skatteområdet, annullerede Retten Kommissionens afgørelse ved dom af 14. februar 2019 (
2
), med den begrundelse at denne institution med urette havde konstateret, at der forelå en støtteordning.
Efter appel iværksat af Kommissionen ophævede Domstolen Rettens dom og forkastede endvidere endeligt anbringenderne fremsat til anfægtelse af, at der forelå en støtteordning, og Kommissionens kompetence (
3
). Eftersom tvisten ikke var moden til påkendelse med hensyn til de anbringender om annullation, som Retten endnu ikke havde undersøgt, hjemviste Domstolen sagen til Retten med henblik på, at denne skulle træffe afgørelse om disse anbringender.
I den hjemviste sag forkastede Retten samtlige annullationsanbringender, som den skulle efterprøve, og frifandt derfor Kommissionen i det hele i de af Kongeriget Belgien og de sagsøgende virksomheder anlagte søgsmål.
Rettens bemærkninger
Til støtte for deres annullationssøgsmål anfægtede Kongeriget Belgien og de sagsøgende virksomheder bl.a., at der forelå en fordel som følge af ordningen med skattefritagelse for overskydende fortjeneste, og at fordelen var selektiv.
Med hensyn til referenceordningen, dvs. det almindelige eller »normale« skattesystem, i forhold til hvilket de to ovenstående elementer skulle undersøges, foreholdt Kongeriget Belgien og sagsøgerne Kommissionen, at den med urette havde fundet, at selskabsskatteordningen i Belgien foreskrev, at selskabernes samlede bogførte fortjeneste blev beskattet, idet den havde set bort fra muligheden for at foretage reguleringer. Kommissionen havde endvidere med urette udelukket ordningen med overskydende fortjeneste fra nævnte referenceordning.
I denne henseende fremgik det imidlertid af de gældende bestemmelser i indkomstskatteloven, at den skattepligtige fortjeneste som udgangspunkt udgjordes af hele den bogførte fortjeneste for virksomheder, der var skattepligtige i Belgien. Denne bogførte fortjeneste udgjorde nemlig udgangspunktet for beregningen af nævnte skat, for hvilken fortjeneste der kunne foretages lovbestemte positive og negative reguleringer. Selv om den negative regulering i henhold til gældende lovgivning var underkastet en dobbelt betingelse, nemlig at den belgiske enheds fortjeneste, der skulle reguleres, var medtaget i et andet, forretningsmæssigt forbundet selskabs fortjeneste, og at sidstnævnte ville have opnået denne fortjeneste, såfremt vilkår svarende til dem, som ville have været aftalt mellem uafhængige selskaber, havde fundet anvendelse, var den skattefritagelse for overskydende fortjeneste, som de belgiske skattemyndigheder anvendte i deres forhåndsafgørelser på skatteområdet, ikke underlagt denne dobbelte betingelse. I lyset af denne konstatering fastslog Retten, at Kommissionen med føje havde fundet, at ordningen med skattefritagelse for overskydende fortjeneste, således som de belgiske skattemyndigheder anvendte denne, ikke indgik i den i det foreliggende tilfælde gældende referenceordning.
Retten forkastede ligeledes den af Kongeriget Belgien og de støttemodtagende virksomheder fremførte kritik af konstateringen i den anfægtede afgørelse om, at der forelå en fordel, som begunstigede forhåndsafgørelsernes modtagere.
For det første bekræftede Retten, at Kommissionen rent faktisk havde undersøgt kriteriet om en fordel og havde fremlagt de oplysninger, der blev taget hensyn til med henblik på at konstatere en fordel. Den omstændighed, at analysen af fordelen var indført i et afsnit, som ligeledes dækkede undersøgelsen af selektiviteten, havde ingen betydning i denne henseende. For det andet bemærkede Retten, at den gennemførelse af ordningen med overskydende fortjeneste, som var kendetegnet ved indrømmelsen af skattefritagelser i strid med de gældende lovbestemte betingelser, kunne føre til en lempelse af den skat, som de begunstigede enheder ellers skulle have betalt. På denne baggrund kunne Kommissionen ikke foreholdes, at den havde konstateret, at denne ordning kunne favorisere de begunstigede.
Retten forkastede endvidere de forskellige klagepunkter fremført til anfægtelse af Kommissionens konstatering efter dens principale ræsonnement, hvorefter ordningen med overskydende fortjeneste afveg fra den almindelige selskabsskatteordning i Belgien, for så vidt som de belgiske skattemyndigheders praksis, som bestod i at foretage en ensidig negativ regulering, uden at det skulle godtgøres, at den fortjeneste, der skulle tilpasses, var medtaget i et andet selskabs fortjeneste, og at denne fortjeneste var fortjeneste, som det andet selskab ville have opnået, såfremt de pågældende transaktioner var blevet gennemført mellem uafhængige selskaber, ikke var fastsat i nævnte ordning. Retten forkastede desuden klagepunkterne fremført til anfægtelse af Kommissionens konklusion om, at fordelen efter de belgiske skattemyndigheders praksis under fravigelse af referenceordningen ikke var åben for alle enheder, der befandt sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation.
For det første fastslog Retten, at Kommissionen, henset til skattemyndighedernes administrative praksis, ikke havde begået fejl, da den fandt, at enheder, som indgik i en multinational koncern, og som var blevet indrømmet skattefritagelse for overskydende fortjeneste, havde modtaget en differentieret behandling i forhold til andre enheder i Belgien, som ikke havde modtaget denne, selv om disse enheder befandt sig i en sammenlignelig faktisk og retlig situation, henset til formålet med de almindelige selskabsskatteregler, nemlig at beskatte hele den skattepligtige fortjeneste for alle selskaber, der var hjemmehørende eller drev virksomhed gennem et fast driftssted i Belgien.
For det andet fastslog Retten, at Kommissionen heller ikke havde anlagt et urigtigt skøn ved at lægge til grund, at den omhandlede ordning var selektiv, for så vidt som den udelukkede selskaber, der havde besluttet ikke at foretage investeringer i Belgien, ikke at centralisere aktiviteter i dette land og ikke at skabe arbejdspladser i landet. Det fremgik imidlertid af den stikprøve af forhåndsafgørelser, som Kommissionen havde undersøgt i den anfægtede afgørelse, at disse afgørelser rent faktisk blev indrømmet efter ansøgernes forslag om at gennemføre investeringer i Belgien, flytte visse opgaver til landet eller skabe et vist antal arbejdspladser i dette land.
For det tredje kunne Kommissionen heller ikke foreholdes, at den havde lagt til grund, at den omhandlede ordning var selektiv, idet den ikke var åben for virksomheder, der indgik i små koncerner, eftersom ingen af de forhåndsafgørelser på skatteområdet, som fremgik af stikprøven, vedrørte enheder, der tilhørte små koncerner.
På denne baggrund fastslog Retten, at det var ufornødent at undersøge klagepunkterne fremført til anfægtelse af Kommissionens subsidiære ræsonnement om selektiviteten, for så vidt som skattefritagelsen for overskydende fortjeneste afveg fra armslængdeprincippet.
Retten forkastede endvidere Kongeriget Belgiens argumentation om, at ordningen med overskydende fortjeneste ikke var finansieret ved hjælp af statsmidler, eftersom den overskydende fortjeneste ikke henhørte under landets skattemæssige kompetence.
Herom præciserede Retten, at i henhold til den almindelige ordning for beskatning af selskabers fortjeneste i Belgien var hele de hjemmehørende selskabers bogførte fortjeneste som udgangspunkt skattepligtig i Belgien. Kommissionen kunne således, under hensyntagen til den belgiske lovgivers valg under udøvelsen af dennes skattemæssige kompetence, konkludere, at den manglende beskatning af den overskydende fortjeneste for belgiske enheder i multinationale koncerner, selv om denne fortjeneste som udgangspunkt var skattepligtig fortjeneste, udgjorde et tab af midler, som tilhørte denne stat.
Kongeriget Belgiens argumentation om, at skattefritagelsen for overskydende fortjeneste, således som skattemyndighederne anvendte denne, var begrundet ved skattesystemets art og generelle opbygning, og nærmere bestemt formålet om at undgå dobbeltbeskatning, kunne heller ikke tiltrædes. I praksis var en sådan skattefritagelse nemlig hverken underlagt en betingelse om at bevise, at den overskydende fortjeneste var medtaget i et forretningsmæssigt forbundet selskabs fortjeneste, eller at fortjenesten rent faktisk var blevet beskattet i et andet land. Kommissionen havde således med føje konkluderet, at den omhandlede ordning med skattefritagelse ikke nødvendigt og forholdsmæssigt imødekom situationer med dobbeltbeskatning.
Kommissionen havde heller ikke begået en fejl ved at konkludere, at ordningen med skattefritagelse for overskydende fortjeneste fordrejede eller truede med at fordreje konkurrencevilkårene og kunne påvirke samhandelen inden for Unionen.
I denne henseende bemærkede Retten, at den omhandlede ordning med skattefritagelse kunne ændre aktiviteterne i koncerner med en belgisk enhed, eftersom beslutninger om investeringer, placeringen af aktiviteter og skabelsen af arbejdspladser kunne træffes med henblik på, at den belgiske enhed opnåede fortjeneste, som dernæst blev fritaget i Belgien. På denne baggrund kunne Kommissionen ikke foreholdes, at den fandt, at den støtte, som blev indrømmet ved forhåndsafgørelser på skatteområdet, kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne og fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene.
Retten forkastede endvidere de af Kongeriget Belgien og de sagsøgende virksomheder fremsatte anbringender om, at Kommissionen havde begået fejl, da den identificerede såvel de belgiske enheder, der havde opnået en forhåndsafgørelse, som de multinationale koncerner, som de tilhørte, som begunstigede af den omhandlede ordning.
I denne henseende anførte Retten, at Kommissionen i den anfægtede afgørelse havde fremhævet de oplysninger, som gav den mulighed for at konkludere, at der principielt forelå kontrolforbindelser inden for de multinationale koncerner, som de belgiske enheder, der havde opnået forhåndsafgørelser, tilhørte. Henset til disse forhold havde Kommissionen ikke overskredet sin skønsmargen, da den fandt, at de nævnte koncerner udgjorde en økonomisk enhed med disse enheder, som var modtagere af statsstøtte i medfør af den omhandlede ordning som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. I lyset af disse betragtninger havde Kommissionen heller ikke tilsidesat retssikkerhedsprincippet og legalitetsprincippet ved at anordne tilbagesøgning af den ulovlige støtte hos disse koncerner.
Det fremgik desuden af den anfægtede afgørelse, at Kommissionen i overensstemmelse med retspraksis havde givet forklaringer, som gjorde det muligt for Kongeriget Belgien at kontrollere hver berørt virksomheds individuelle situation med hensyn til dels de modtagere, hvorfra støtten skulle tilbagesøges, dels det beløb, der skulle tilbagesøges.
I denne henseende forkastede Retten de sagsøgende virksomheders argumenter om en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, for så vidt som tilbagesøgningen blev anordnet fra alle de begunstigede, uafhængigt af deres størrelse, midler og kompleksitet. Eftersom tilbagesøgningen af statsstøtte er den eneste følge af, at støtten er ulovlig og uforenelig med statsstøttereglerne, kan den nemlig ikke afhænge af støttemodtagernes situation.
Endelig forkastede Retten de sagsøgende virksomheders klagepunkt om, at den anfægtede afgørelse ved at anordne tilbagesøgning af et beløb svarende til den skat, som ville have hvilet på modtagernes indtægter uden forhåndsafgørelsen, uden hensyntagen til de eventuelle positive reguleringer, som kunne være foretaget af en anden skattemyndighed som følge af overskydende fortjeneste, havde pålagt tilbagesøgning af et beløb, som kunne være større end den fordel, som de begunstigede havde modtaget.
For det første bemærkede Retten i denne henseende, at Kommissionen ikke er forpligtet til at foretage en undersøgelse af den støtte, der i hvert enkelt individuelt tilfælde er blevet tildelt i henhold til en støtteordning. Det er alene ved tilbagesøgningen af støtte, at det er nødvendigt at efterprøve hver berørt virksomheds individuelle situation. For det andet havde den anfægtede afgørelse under alle omstændigheder ingen indvirkning på de rettigheder, som enhver skattepligtig person kan påberåbe sig i medfør af dobbeltbeskatningsoverenskomsterne, bl.a. med henblik på at opnå en passende regulering af sin skattepligtige fortjeneste efter en positiv regulering foretaget af skattemyndighederne i andre jurisdiktioner.
(
1
) – Kommissionens afgørelse (EU) 2016/1699 af 11.1.2016 om skattefritagelse for overskydende fortjeneste, statsstøtteordning SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) iværksat af Kongeriget Belgien (EUT 2016, L 260, s. 61, herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
2
) – Dom af 14.2.2019, Belgien og Magnetrol International mod Kommissionen (T-131/16 og T-263/16, EU:T:2019:91).
(
3
) – Dom af 16.9.2021, Kommissionen mod Kongeriget Belgien og Magnetrol International (C-337/19 P, EU:C:2021:741).