61999CC0179_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Nærværende sag vedrører en prøvelse af dom afsagt af Retten i Første Instans (Anden Udvidede Afdeling) den 11. marts 1999 i sagen Eurofer mod Kommissionen (2) (herefter »den appellerede dom«).
2. Vedrørende forhistorien angående forbindelserne mellem jern- og stålindustrien og Kommissionen i årene 1970-1990, især vedrørende bestemmelserne om de åbenbare kriseforanstaltninger og vedrørende Kommissionens beslutning nr. 2448/88/EKSF af 19. juli 1988 om indførelse af en overvågningsordning for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (3), henvises til den appellerede dom. Overvågningsordningen, der hvilede på den nævnte beslutning, udløb den 30. juni 1990 og blev erstattet med et informationssystem (4) på individuel og frivillig basis.
3. Den 16. februar 1994 vedtog Kommissionen over for 17 europæiske jern- og stålvirksomheder og en af deres faglige organisationer, »Foreningen af Europæiske Stålproducenter, Eurofer ASBL« (herefter »appellanten«), beslutning 94/215/EKSF [...] om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedrørende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europæiske producenter af stålbjælker (5) (herefter »beslutningen«). Beslutningens adressater havde efter Kommissionens opfattelse tilsidesat konkurrencereglerne i Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab, idet de på en måde, der begrænsede konkurrencen, havde indført informationsudvekslingsordninger samt foretaget fastsættelse af priser og opdeling af markeder. Kommissionen pålagde 14 af disse virksomheder bøder. For så vidt angår appellanten som sammenslutning havde Kommissionen i beslutningens artikel 2 fastslået, at appellanten »har overtrådt EKSF-traktatens artikel 65 ved at organisere en udveksling af fortrolige oplysninger i forbindelse med de [...] nævnte overtrædelser begået af Eurofers medlemmer«. Endvidere indeholder beslutningen i artikel 4 et undladelsespåbud, der også er rettet til appellanten.
4. En række berørte virksomheder og appellanten anfægtede beslutningen ved søgsmål for Retten. Retten frifandt Kommissionen for appellantens søgsmål.
5. Den 17. maj 1999 har appellanten ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor iværksat appel af denne dom.
II – Påstande og appelanbringender
6. Appellanten har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
– Rettens dom af 11. marts 1999 i sag T-136/94 (Eurofer mod Kommissionen) ophæves i det hele.
– Idet der i det hele henvises til de af appellanten i første instans nedlagte påstande, annulleres artikel 2 og den del af artikel 3 i Kommissionens beslutning K(94)321 af 16. februar 1994, som vedrører appellanten.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
– Appellen forkastes.
– Appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
7. Appellanten gør ifølge appelskriftet følgende appelanbringender
gældende:
Første appelanbringende
»Tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, som følge af en retlig fejlagtig fortolkning af udtrykket »vedtagelser inden for virksomheders organisationer«, som er et led i gerningsindholdet.«
Andet appelanbringende
»Tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, idet Retten har givet en retlig fejlagtig og selvmodsigende begrundelse, som tillige overskrider grænserne for Rettens saglige kompetence, med hensyn til konstateringen i den anfægtede beslutnings artikel 2 af, at Eurofer har organiseret udvekslingen af fortrolige oplysninger i forbindelse med overtrædelser begået af Eurofers medlemmer.«
Tredje appelanbringende
»Tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, såvel som af grænserne for Rettens saglige kompetence, idet der er foretaget en retlig fejlagtig fortolkning af betingelsen i gerningsindholdet »som har til formål« ved anvendelsen heraf på de følger af informationsudvekslingen inden for Eurofer, som angiveligt er konkurrencebegrænsende.«
Fjerde appelanbringende
»Tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 15, stk. 1, og artikel 65, stk. 1, idet den bestanddel af gerningsindholdet, som er »at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen«, er fortolket retligt forkert, og idet der foreligger en selvmodsigende begrundelse ved anvendelsen af betingelsen på den af Eurofer organiserede informationsudveksling.«
8. Appelanbringenderne i denne sag svarer indholdsmæssigt delvist til de appelanbringender eller led af appelanbringender, der er fremført i sag C-194/99 P (Thyssen Stahl mod Kommissionen) (6) . Jeg fremsætter i dag ligeledes forslag til afgørelse i den nævnte sag. I det omfang, der er indholdsmæssig overensstemmelse mellem argumenterne, henviser jeg i dette forslag til afgørelse til de bedømmelser, jeg har foretaget i forslaget til afgørelse i sag C-194/99 P.
III – Undersøgelse af sagen
A – Appelanbringendet om, at der foreligger en misforståelse af begrebet »vedtagelser inden for virksomheders organisationer« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1 (første appelanbringende)
Parternes argumenter
9. Appellanten
kritiserer den appellerede doms præmis 109 ff. og 137 ff. Ifølge appellanten fastslog Retten uberettiget, at der forelå en organisationsvedtagelse. Dermed tog Retten ikke hensyn til indholdet af og formålet med begrebet »vedtagelse« inden for en virksomhedsorganisation. En organisationsvedtagelse er »kun en organisationsretlig undergruppe af aftaler mellem virksomheder og ikke et særtilfælde af organisationsaktiviteter«, således at det, når der består en aftale mellem virksomheder, er overflødigt derudover at søge efter en organisationsvedtagelse.
10. Derudover fastslog Retten i den appellerede doms præmis 130 med urette, at EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, finder anvendelse på en organisations aktiviteter, selv om en organisation kun kan begå en overtrædelse af kartelforbuddet, såfremt den agerer som en virksomhed. Retten henviste uden grundlag til Domstolens dom i sagen SOREMA mod Den Høje Myndighed (7), da denne dom netop vedrørte en situation, hvor organisationen blev tilregnet dens medlemmers forretningsaktiviteter.
11. Kommissionen
har heroverfor anført, at Retten på grundlag af en række indicier, hvis eksistens appellanten ikke bestrider, i den appellerede doms præmis 110 ff. kom til det resultat, at der forelå en vedtagelse truffet af appellanten. Denne konstatering er en bedømmelse af de faktiske omstændigheder og kan derfor som sådan ikke anfægtes under en appelsag.
12. I den appellerede doms præmis 112 og 204 fastslog Retten, at der sideløbende med virksomhedernes informationsudveksling i Stålbjælkeudvalget fandt en informationsudveksling sted, der var organiseret af appellanten. Retten havde således med føje fastslået, at der ud over virksomhedernes aftale havde foreligget en organisationsvedtagelse. EKSF-traktatens artikel 65 kan ikke fortolkes således, at en organisationsvedtagelse blot er en undergruppe af aftaler mellem virksomheder.
13. EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, behandler udtrykkeligt virksomhedsorganisationer som subjekter, der vil kunne overtræde konkurrencereglerne. Det er ikke foreneligt hermed, at appellanten vil henregne sin adfærd til organisationens medlemmer og kun vil tillægge vedtagelsen en hypotetisk og subsidiær betydning.
14. Som Retten korrekt har anført i den appellerede doms præmis 131, finder EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, anvendelse på organisationers særlige aktiviteter og ikke kun på deres egne aktiviteter som virksomheder. Bestemmelsen ville være overflødig, såfremt den kun omfattede sådanne organisationers adfærd, når denne under alle omstændigheder allerede ville være omfattet af reglerne for virksomheder.
Bedømmelse
15. Appellanten ser åbenbart problemer under de særlige omstændigheder, der foreligger i sagen, hvor appellantens medlemmers deltagelse i den af appellanten tilrettelagte informationsudvekslingsordning ifølge Rettens konstateringer angiveligt opfyldte en tredobbelt funktion: Appellantens medlemmers deltagelse i informationsudvekslingsordningen udgjorde angiveligt for det første et selvstændigt konkurrencestridigt forhold hos medlemmerne og var for det andet et indicium for, at der forelå en »vedtagelse« truffet af appellanten som organisation, og for det tredje hævdes tilrettelæggelsen af informationsudvekslingsordningen at være et konkurrencestridigt forhold hos appellanten selv.
16. For så vidt som der på grundlag af den omstændighed, at appellantens medlemmer har deltaget, drages den slutning, at der foreligger en vedtagelse fra appellanten, er der tale om en vurdering af faktiske omstændigheder, der – med forbehold for prøvelsen af, at de faktiske omstændigheder ikke er forkert gengivet – som sådan ikke kan efterprøves under en appelsag (8) . Det første
appelanbringende må derfor for så vidt afvises .
17. Det fremgår endvidere af den appellerede dom, at Retten tager udgangspunkt i en antagelse om, at virksomheders adfærd kan udgøre en overtrædelse af konkurrencereglerne, og at en vedtagelse truffet af den relevante virksomhedsorganisation, som denne adfærd er bevis for, samtidig kan udgøre en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne, der er begået af denne organisation. Appellanten synes her at være af den opfattelse, at den adfærd, der udvises af medlemmerne af en organisation, kun subsidiært kan tilregnes organisationen, dvs. når den ikke allerede er påtalt som en tilsidesættelse af konkurrencereglerne begået af organisationens medlemmer.
18. Dette finder dog ingen støtte i EKSF-traktatens artikel 65 (9) . Appellanten må ganske vist for så vidt gives ret, som et organisationsansvar i henhold til konkurrencereglerne vil bestå subsidiært i de tilfælde, hvor en adfærd udvist af virksomheder, der er medlemmer af organisationen, ikke hviler på aftaler mellem virksomhederne eller disses samordnede praksis, men realiseres via organisationens adfærd. Dette betyder dog på ingen måde, at anvendelsen af EKSF-traktatens artikel 65 skulle være begrænset til dette tilfælde. Dette fremgår af følgende betragtninger:
19. EKSF-traktatens artikel 65 hjemler ikke – til forskel fra EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF), sammenholdt med artikel 15 i forordning nr. 17 (10) – at en organisation, der har truffet konkurrencestridige vedtagelser, pålægges bøder. Efter artikel 65, stk. 4, er retsvirkningen alene den, at vedtagelsen uden videre er ugyldig, og at Kommissionen kan give et påbud om undladelse.
20. Såfremt der udstedes et påbud om undladelse over for organisationens medlemmer, kan det kun omfatte de medlemmer, som beslutningen er rettet til (jf. beslutningens artikel 3, sammenholdt med artikel 1). Såfremt undladelsespåbuddet imidlertid alene af den grund, at nogle medlemmer af organisationen allerede er omfattet af det, ikke længere skulle kunne meddeles i forhold til organisationen som sådan, ville dette have til følge, at det retligt ikke længere kunne forbydes organisationen fortsat at anvende vedtagelsen uforandret sammen med andre eller nye medlemmer.
21. Dermed kan EKSF-traktatens artikel 65, stk. 4, blive frataget en vigtig præventiv funktion. Dette kan derfor næppe anses for muligt efter EKSF-traktatens artikel 65, navnlig i betragtning af den manglende mulighed for bødepålæg over for en organisation, der har truffet en vedtagelse, der strider mod konkurrencereglerne. Det kan følgelig ikke antages, at en organisationsvedtagelse i EKSF-traktatens artikel 65’s forstand kun kan påtales subsidiært i forhold til en tilsvarende adfærd fra organisationsmedlemmernes side.
22. Med hensyn til den af appellanten fremførte retsopfattelse, at EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, kun kan finde anvendelse på en vedtagelse inden for en organisation, der er i strid med konkurrencereglerne, såfremt vedtagelsen er truffet af organisationen som led i dennes egen erhvervsmæssige virksomhed, er det tilstrækkeligt at bemærke, at Domstolens praksis i det hele ikke ses at indeholde en sådant princip (11) . Som med rette anført af Kommissionen, ville et sådant princip også være overflødigt, eftersom organisationer, der begår konkurrenceretlige overtrædelser som led i deres egen forretningsmæssige virksomhed, under alle omstændigheder ville være omfattet af begrebet »virksomhed« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand, således at det ville være overflødigt at anvende denne bestemmelse på »organisationer«.
23. Det første
appelanbringende skal derfor for så vidt forkastes som ugrundet .
24. Det første
appelanbringende, hvormed fortolkningen af begrebet »vedtagelser inden for virksomheders organisationer« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand kritiseres, skal alt i alt dels afvises
og er for den væsent ligste dels vedkommende ugrundet .
B –
Appelanbringenderne vedrørende spørgsmålet, om informationsudvekslingsordningen udgør et selvstændigt konkurrenceretsstridigt forhold (andet og fjerde appelanbringende)
Parternes argumenter
25. Appellanten
anfægter med argumenterne vedrørende det andet
appelanbringende den fortolkning af beslutningens artikel 2, som foretages i den appellerede doms præmis 169 ff. Ifølge appellanten har Retten overset, at Kommissionen havde tilsidesat begrundelsespligten i EKSF-traktatens artikel 15, selv om beslutningen indeholder en selvmodsigende begrundelse for konstateringen i beslutningens artikel 2, hvorefter appellanten har organiseret sin informationsudvekslingsordning »i forbindelse med« de af dennes medlemmer begåede overtrædelser.
26. Appellanten gør gældende, at Retten modsagde sig selv på den ene side i den appellerede doms præmis 173 og 175 og på den anden side i dommens præmis 181 ff., idet den fastslog, at den af appellanten organiserede informationsudveksling var en selvstændig overtrædelse i forhold til organisationsmedlemmernes konkurrenceretsstridige adfærd, men samtidig anførte, at informationsudvekslingsordningen havde til formål at kontrollere overholdelsen af kvoterne.
27. Endvidere overskred Retten i den appellerede doms præmis 191 grænserne for sin saglige kompetence, idet den supplerede sagens faktiske omstændigheder med nye faktiske forhold. Navnlig fastslog Retten, at appellantens medlemmer videreførte kvoteordningen, der var udløbet den 30. juni 1988, og på grundlag heraf drog Retten sine konklusioner om, at den af appellanten administrerede ordning for udveksling af oplysninger var ulovlig. Påstanden om, at kvoteordningen blev videreført, finder imidlertid hverken støtte i beslutningens sagsfremstilling eller i dommen selv.
28. Med argumenterne vedrørende det fjerde
appelanbringende kritiserer appellanten den appellerede doms præmis 185 ff., som efter dens opfattelse indeholder en retlig fejlagtig fortolkning og anvendelse af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s anvendelseskriterium om »at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen«.
29. Appellanten anfører, at i den appellerede doms præmis 202 betegnede Retten organisationens informationsudvekslingsordning som en selvstændig overtrædelse, hvorimod den i den appellerede doms præmis 191 med henblik på at begrunde, at der forelå en konkurrencebegrænsning, henviste til informationsudvekslingsordningens kontrolfunktion for et kartel af stålbjælkeproducenter med henblik på hensynet til hjemmemarkederne, dvs. den henviste til, at informationsudvekslingen havde en uselvstændig og underordnet rolle.
30. Appellanten bestrider, at informationsudvekslingsordningen i sig selv kunne have begrænset konkurrencen. En informationsudvekslingsordning er kun egnet til at begrænse konkurrencen, såfremt deltagerne som følge af de oplysninger, der tilgår dem, ville være blevet begrænset i deres erhvervsmæssige handle- og beslutningsfrihed. Men dette ville kun have været tilfældet i den situation, at deltagerne som resultat af den aftalte formidling af data ville have afholdt sig fra konkurrencehandlinger, fordi det forspring i konkurrencen, som derved kunne forventes, straks ville være blevet udlignet ved konkurrencehandlinger, som de andre deltagere ville følge op med.
31. De udvekslede data var imidlertid ikke tilstrækkeligt detaljerede – navnlig med henblik på, hvilke produkter og hvilke kunder der var berørt – til at begrænse deltagernes handlefrihed på denne måde, fordi de havde vedrørt den samlede produktgruppe »bjælker«, for hvilke den offentlige toldstatistik alene for H-, U- og I-bjælker i alt indeholder ti forskellige varegrupper, som ikke er indbyrdes substituerbare. Det var følgelig ubegrundet, at Retten i præmis 188 »lakonisk« bemærkede, at informationsudvekslingsordningen vedrørte ensartede produkter, således at konkurrencen på grundlag af produkternes egenskaber kun spillede en begrænset rolle. Denne oplysning fandt Retten i øvrigt i en bisætning i beslutningens betragtning 269, som selv ikke begrunder dette med et eneste ord.
32. Kommissionen
har for det første anført, at appellanten tyder dommens præmis 191 forkert. Deri siges det ikke, at virksomhederne havde videreført kvoteordningen efter den 30. juni 1988. Retten siger slet og ret, at virksomhederne ved hjælp af informationsudvekslingen havde kunnet kontrollere, i hvilket omfang enhver af dem stadig respekterede de traditionelle markeder, der var blevet brugt som grundlag for kvoteordningen.
33. Vedrørende Rettens konstatering af, at der foreligger en selvstændig overtrædelse, har Kommissionen først anført, at der herved er tale om en konstatering af faktiske omstændigheder, som Domstolen ikke kan efterprøve.
34. Dernæst fremfører appellanten kun sin kritik vedrørende selvmodsigelse i begrundelsen med hensyn til den appellerede doms præmis 191, som appellanten har misforstået. Der forelå aftaler om fastsættelse af priser og om opdeling af markeder. Uafhængigt deraf var informationsudvekslingsordningen imidlertid i sig selv egnet til at påvirke virksomhedernes adfærd på markedet mærkbart.
35. Subsidiært må det over for appellanten anføres, at informationsudvekslingen i forhold til deltagerne meget vel kan have haft til følge, at deres handle- og beslutningsfrihed blev begrænset. For selv uden de gamle kvotebestemmelser havde virksomhederne fortsat indrettet sig efter »de traditionelle handelsstrømme«.
36. Kommissionen gør endelig gældende, at appellanten med sin kritik af Rettens bemærkninger vedrørende produkternes ensartethed anfægter den konstatering og vurdering af faktiske omstændigheder, hvorpå Retten støttede udtalelsen om, at de udvekslede oplysninger havde været egnet til mærkbart at påvirke deltagernes adfærd. Følgelig må klagepunktet afvises.
Bedømmelse
37. Det bemærkes indledningsvis, at appellanten med det andet
og det fjerde
appelanbringende åbenbart sigter til det samme. Som det fremgår af indholdet af argumentationen vedrørende begge appelanbringender, er det centrale punkt for appellanten i begge tilfælde, at der i beslutningen angiveligt foreligger en retlig fejlagtig bedømmelse i forbindelse med antagelsen om, at den af appellanten administrerede informationsudvekslingsordning i forhold til dens medlemmers overtrædelser var en selvstændig tilsidesættelse af konkurrenceretten – som var uafhængig af de andre i beslutningen påtalte konkurrenceovertrædelser – i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand. Der kan derfor foretages en fælles bedømmelse af det andet
og det fjerde
appelanbringende.
38. Med hensyn til anbringendet om, at Retten overskred sin kompetence, skal det først bemærkes, at den appellerede doms præmis 191 ikke indeholder noget indicium for, at der foreligger en tilsidesættelse af EKSF-traktatens artikel 33. Der tales i præmissen alene om, at ordningen med en informationsudveksling blev fortsat, men ikke om, at kvoteordningen fortsatte.
39. Da der således ikke foreligger nogen kompetenceoverskridelse fra Rettens side, skal det andet
appelanbringende for så vidt forkastes som ugrundet .
40. For så vidt som appellanten kritiserer, at den appellerede dom har bekræftet den i beslutningen indeholdte antagelse om, at den af appellanten administrerede informationsudvekslingsordning var et middel (for appellantens medlemmer) til at forberede og gennemføre andre overtrædelser af konkurrencereglerne og samtidig må betragtes som en selvstændig (12) overtrædelse begået af appellanten, svarer appellantens klagepunkter i det væsentlige til, hvad der er anført af appellanten Thyssen Stahl AG i sag C-194/99 P.
41. Vedrørende begrundelsen for, at det andet
og det fjerde
appelanbringende for så vidt for en dels vedkommende må afvises og for størstedelens vedkommende må forkastes som ubegrundet, henviser jeg derfor til punkt 109 ff. i forslaget til afgørelse, som jeg i dag fremsætter i den ovennævnte sag. Denne begrundelse gælder tilsvarende.
42. Det andet
og det fjerde
appelanbringende, hvormed det påtales, at der ikke blev taget hensyn til, at informationsudvekslingsordningen ikke er en selvstændig overtrædelse af konkurrencereglerne, må følgelig for en dels vedkommende afvises
og i øvrigt forkastes som ugrundet .
C –
Appelanbringendet om, at der foreligger en retlig fejl ved fortolkningen af begrebet »have til formål« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, og en overskridelse af Rettens kompetence (tredje appelanbringende)
Parternes argumenter
43. Appellanten
anfægter den appellerede doms præmis 191 og 195 ff.
44. Ifølge appellanten var Retten ikke opmærksom på, at beslutningen uretmæssigt lægger vægt på virkningen af den af appellanten administrerede informationsudvekslingsordning, selv om EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, med begrebet »have til formål« gør det klart, at former for adfærd kun strider mod konkurrencereglerne, såfremt det hermed tilsigtes at forstyrre konkurrencen som slutresultat. Dette fremgår også af det i den tilsvarende franske version af bestemmelsen anvendte begreb »tendre«.
45. I den appellerede doms præmis 191 udtalte Retten, at informationsudvekslingsordningens formål var at kontrollere kvoteordningen, som ulovligt var blevet videreført, og følgelig »i sagens natur« førte til at opretholde afskærmningen af markederne. Dermed overskred Retten sin saglige kompetence, idet den fastslog en faktisk omstændighed (videreførelse af kvoteordningen), der ikke fremgår som sådan af beslutningen.
46. I den appellerede doms præmis 195 bemærkede Retten, at informationsudvekslingsordningen var egnet til at påvirke virksomhedernes adfærd, og i præmis 196 fastslog den, at informationsudvekslingsordningen »følgelig« havde [...] til formål, »at hindre, begrænse eller fordreje« den normale konkurrence i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand. Derved foretog Retten en »korrigerende retlig subsumption« i forhold til beslutningen, idet den erstattede begrebet »følge« med »have til formål«, altså med vedtagelsens formål.
47. Kommissionen
understreger, at Retten i dommens præmis 191 og 196 på ingen måde foretager en supplering af de faktiske omstændigheder i beslutningen, men kun bedømmer de faktiske omstændigheder, der allerede er slået fast.
48. Retten har heller ikke overtrådt EKSF-traktatens artikel 65. Formuleringen »tendre à« (have til formål) svarer til formuleringen i EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81, stk. 1, EF) »har til formål« eller »til følge«. I øvrigt betyder verbet »tendre à« også »avoir tendance à, évoluer de façon à«. Det er altså tilstrækkeligt, at aftalen objektivt
havde til formål at begrænse konkurrencen. Hvad adfærden subjektivt var rettet imod, kan ikke have betydning.
49. Det kan ikke kritiseres, at Retten ikke nøjedes med konstateringen af, at informationsudvekslingen blot var egnet til mærkbart at påvirke virksomhedernes adfærd, men gik et skridt videre og i den appellerede doms præmis 191 drog den slutning på grundlag af de fastslåede faktiske omstændigheder, at informationsudvekslingsordningen specielt havde haft til formål at afskærme markederne, og i den appellerede doms præmis 196 konkluderede, at informationsudvekslingsordningen generelt havde til formål at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence.
Bedømmelse
50. Appellantens anbringende om, at Retten har begået kompetenceoverskridelser i den appellerede dom, er dels baseret på en misforståelse af den appellerede doms præmis 191, hvoraf man – som det allerede er fastslået ovenfor (13) – ikke kan udlede nogen tilkendegivelse om, at kvoteordningen blev videreført ulovligt.
51. For det andet hævdes der at foreligge en sådan kompetenceoverskridelse derved, at det i beslutningen anvendte begreb »følge« i relation til informationsudvekslingsordningen er blevet erstattet med det i den appellerede dom anvendte begreb »have til formål«. Det sidstnævnte klagepunkt hænger logisk sammen med appellantens anbringende om, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, med hensyn til begrebet »have til formål«, og skal derfor straks behandles sammen med dette.
52. Appellanten finder åbenbart, at det fremgår af EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, at overtrædelser af konkurrenceretten kun kan foreligge ved sådanne former for adfærd, hvis formål er at påvirke markedet i strid med konkurrencereglerne.
53. Domstolen har i sin praksis vedrørende den parallelle bestemmelse i EF-traktaten (artikel 85, nu artikel 81 EF) (14) allerede fastslået, at det ikke ubetinget er relevant, om det ved hjælp af en aftale eller en samordnet praksis blev tilsigtet at påvirke markedet i strid med konkurrencereglerne. Jeg skal på dette sted ikke tage stilling til, om de almindelige principper, der er udviklet i den nævnte praksis, generelt kan overføres på EKSF-traktaten.
54. Domstolens betragtninger vedrørende visse informationsudvekslingsordningers uforenelighed med EF-traktatens konkurrenceregler kan nemlig også uden at tage stilling til dette spørgsmål overføres på EKSF-traktaten:
55. Domstolen har begrundet visse informationsudvekslingsordningers uforenelighed med konkurrencereglerne dermed, at de er i strid med EF-konkurrencerettens »selvstændighedspostulat« (15), fordi de »formindsker eller fjerner usikkerhedsgraden vedrørende markedets funktion, og [...] følgelig begrænser konkurrencen mellem fabrikanterne« (16) .
56. Det fremgår af, hvad Domstolen i den nævnte retspraksis har anført som begrundelse for, at visse informationsudvekslingsordninger er i strid med konkurrencereglerne, at det i forbindelse med disse ordninger hverken er relevant, om de har »til følge« at forstyrre konkurrence (her forstået som »virkninger på markedet«), eller om de har dette »til formål«. Som det fremgår af den nævnte dom, er visse informationsudvekslingsordninger nemlig allerede i strid med konkurrencereglerne af den grund, at de i forhold til de deltagende virksomheder fjerner risikoen som følge af usikkerhed, der er et kendetegn for konkurrencen i dens reneste form. Det er således tilstrækkeligt til at bringe en sådan informationsudvekslingsordning i konflikt med konkurrencereglerne, at ordningen har til formål
at fjerne usikkerheden og medføre den begrænsning af konkurrencen, som alene ligger deri .
57. Når Retten derefter i den appellerede doms præmis 195 fastslår, at de »oplysninger, som virksomhederne modtog som led i den omtvistede ordning, var egnet til mærkbart at påvirke deres adfærd«, for derefter i præmis 196 at konstatere, at appellantens informationsudvekslingsordning »følgelig havde [...] til formål at hindre, begrænse eller fordreje den normale konkurrence i [EKSF-]traktatens artikel 65, stk. 1’s forstand«, følger Retten den af Domstolen udviklede begrundelse for, at visse informationsudvekslingsordninger er i strid med konkurrencereglerne, og den appellerede dom kan derfor for så vidt ikke kritiseres.
58. Det tredje
appelanbringende, hvormed det gøres gældende, at der foreligger en retlig fejlagtig fortolkning af begrebet »har til formål« i EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, og at Retten har overskredet sin kompetence, må følgelig forkastes som ugrundet .
IV – Forslag til afgørelse
59. Af de anførte grunde foreslår jeg herefter Domstolen
– at forkaste appellen
– at pålægge appellanten at betale sagens omkostninger.
(1) .
(2)  –	Sag T-136/94, Sml. II, s. 263.
(3)  –	EFT L 212, s. 1.
(4)  –	Jf. præmis 33 i dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen Stahl mod Kommissionen, Sml. II, s. 347.
(5)  –	EFT L 116, s. 1.
(6)  –	Behandles i øjeblikket af Domstolen.
(7)  –	Dom af 19.3.1964, sag 67/63, Sml. 1954-1964, s. 469, org.ref.: Rec. s. 293.
(8)  –	Fast retspraksis, jf. f.eks. kendelse afsagt af Domstolens præsident den 11.4.2001, sag C-479/00 P(R), Kommissionen mod Gerot Pharmazeutika, Sml. I, s. 3121.
(9)  –	Domstolen har allerede i flere sager taget stilling til kommissionsbeslutninger, hvori vedtagelsen inden for en organisation blev betragtet som en overtrædelse af konkurrencereglerne, og gennemførelsen af vedtagelsen ved organisationsmedlemmernes foranstaltning udgjorde en selvstændig konkurrenceretskrænkelse begået af medlemmerne: dom af 15.5.1975, sag 71/74, Frubo mod Kommissionen, Sml. s. 563, af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125, og af 8.11.1983, forenede sager 96/82, 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3369.
(10)  –	Rådets forordning nr. 17 af 6.2.1962 – første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).
(11)  –	Jf. dommene i sagen Frubo mod Kommissionen, i sagen Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen og i sagen IAZ m.fl. mod Kommissionen (alle nævnt i fodnote 9) samt dom af 27.1.1987, sag 45/85, Verband der Sachversicherer mod Kommissionen, Sml. s. 405.
(12)  –	Appellanten kritiserer kun antagelsen om, at den af organisationen administrerede informationsudvekslingsordning var materielt selvstændig
i forhold til dens medlemmers prisaftaler og markedsopdelinger. Således anfægter appellanten ikke også, at de to former for konkurrenceretlige overtrædelser adskiller sig fra hinanden med hensyn til gerningsmand
(en sådan situation forelå klart ikke i sag C-194/99 P), og at appellantens handling i denne forstand er blevet bedømt som » selvstændig «.
(13)  –	Jf. ovenfor, punkt 37.
(14)  –	Dom af 30.6.1966, sag 56/65, Société technique minière mod Maschinenbau Ulm, Sml. 1965-1966, s. 211, org.ref.: Rec. s. 282, og af 8.7.1999, sag C-49/92 P, Kommissionen mod Anic Partecipazioni, Sml. I, s. 4125. Kun såfremt der ikke foreligger et konkurrencebegrænsende formål, eller dette ikke kan bevises, har virkningen på markedet betydning.
(15)  –	F.eks. dom af 14.7.1972, f.eks. 48/69, ICI mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 151, org.ref.: Rec. s. 619.
(16)  –	Dom af 28.5.1998, sag C-7/95 P, Deere mod Kommissionen, Sml. I, s. 3111, præmis 90.