61983J0264(01)
RETSMØDERAPPORT
i sag 264/83 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder og skriftveksling
1.
Den 20. januar 1981 vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 9. december 1980 forordning (EØF) nr. 187/81 (EFT L 21 af 24.1.1981, s. 18) om tilpasning af vederlag og pensioner til tjenestemænd og øvrige ansatte i De europæiske Fællesskaber samt om justeringskoefficienterne for disse vederlag og pensioner.
Under henvisning til denne forordning vedtoges den 10. februar 1981 forordning (EØF) nr. 397/81 (EFT L 46 af 19.2.1981, s. 1) om fastsættelse af løntabeller samt af øvrige lønelementer.
De to nævnte forordninger afveg fra Kommissionens forslag, og denne anlagde den 16. marts 1981 sag med påstand om annullation af forordning nr. 187/81 samt af artiklerne 1, afsnit a) og afsnit a) og afsnit b), og artikel 11, første afsnit, i forordning nr. 397/81.
Ved dom af 6. oktober 1982 (sag 59/81, Kommissionen mod Rådet, Sml. s. 3329) annullerede Domstolen forordning nr. 187/81 samt de ovennævnte bestemmelser i forordning nr. 397/81.
Under henvisning til denne dom vedtog Rådet på grundlag af Kommissionens forslag af 29. oktober 1982 forordning (EØF) nr. 3139/82 af 22. november 1982. I medfør af forordningen opgjorde og udbetalte Kommissionen derefter lønefterbetalingerne for perioden 1. juli 1980 til 30. november 1982, uden at disse efterbetalinger var forhøjet med morarenter.
Fra december 1982 og til medio marts 1983 indgav sagsøgerne i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, en enslydende klage i anledning af, at der ikke var betalt erstatning for forringelsen af købekraften igennem den periode, der omfattedes af lønefterbetalingerne i medfør af Rådets forordning nr. 3139/82 (stævningens bilag 3).
I disse klager rejste sagsøgerne endvidere krav om betaling af morarenter af lønefterbetalingerne.
Den 29. juni 1983 afviste Kommissionen udtrykkeligt klagerne. Afslaget skete ved enslydende skrivelser, der af tjenestemændene i Bruxelles, Geel, Petten og Luxembourg blev modtaget i perioden 6.-8. juli 1983, og af tjenestemændene og de øvrige ansatte i Ispra blev modtaget i begyndelsen af september 1983 (stævningens bilag 4).
2.
Efter afvisningen af klagerne anlagde sagsøgerne nærværende sag, der er registreret på Domstolen den 28. november 1983.
Skriftvekslingen er forløbet forskriftsmæssigt.
På grundlag af den refererende dommers rapport og efter at have hørt generaladvokaten har Domstolen besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgående bevisførelse.
Domstolen har dog anmodet parterne om at besvare en række spørgsmål; besvarelserne er modtaget inden for den fastsatte frist.
II — Parternes påstande
1.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
—
det statueres, at søgsmålet kan antages til behandling i realiteten, og der gives sagsøgerne medhold;
—
lønsedlerne for december 1982, der indeholdt en opgørelse af lønefterbetalingerne i henhold til Rådets forordning nr. 3139/82 af 22. november 1982, annulleres;
—
om fornødent annulleres Kommissionens udtrykkelige afvisning af 29. juni 1983 af sagsøgernes klager;
—
sagsøgerne tilkendes erstatning for formindskelsen af købekraften tillige med morarenter efter de gældende bestemmelser på de respektive tjenestesteder eller efter enhver anden ensartet metode, som Domstolen finder hensigtsmæssig:
—
fra januar 1981 for efterbetalinger vedrørende andet halvår 1980,
—
for efterbetalinger vedrørende perioden herefter fra den enkelte månedlige forfaldsdag, jfr. herved artikel 1 i forordningen af 22. november 1982,
—
fra januar 1982 for efterbetalingerne vedrørende andet halvår 1981, jfr. herved artikel 3 i forordningen af 22. november 1982,
—
for efterbetalingerne vedrørende perioden herefter fra den enkelte månedlige forfaldsdag, jfr. herved artikel 3 i forordningen af 22. november 1982;
—
sagsøgte tilpligtes at afholde samtlige sagens omkostninger.
2.
Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har nedlagt følgende påstande:
—
Sagsøgte frifindes.
—
Sagsøgerne tilpligtes at afholde sagens omkostninger.
—
Det noteres, at sagsøgtes retsstilling er forbeholdt i enhver henseende.
III — Parternes anbringender og argumenter
Formaliteten
1.
Sagsøgerne har i stævningen gjort gældende, at eftersom den senest fremkomne af de skrivelser, hvorved Kommissionen afviste sagsøgernes klager, blev modtaget i begyndelsen af september 1983 — og søgsmålsfristen følgelig er overholdt — og alle søgsmålene vedrører én og samme retsakt og hviler på de samme søgsmålsgrunde, må det antages, at stævningen er indgivet rettidigt, og at sagen kan fremmes til pådømmelse for samtlige sagsøgeres vedkommende.
Sagsøgerne har anført, at søgsmålene i øvrigt vedrører retsakter, der indeholder et klagepunkt, og at de følgelig vil kunne antages til realitetsbehandling.
2.
Kommissionen har i svarskriftet anført følgende formalitetsindsigelser.
a)
Kommissionen har anført, at et søgsmål kun kan antages til pådømmelse ved De europæiske Fællesskabers Domstol, såfremt:
—
der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2; inden for den deri fastsatte frist;
—
denne klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning (vedtægtens artikel 91, stk. 2), og
—
søgsmålet er anlagt inden for en frist på tre måneder fra meddelelsen af den afgørelse, der er truffet som svar på klagen.
Efter Kommissionens opfattelse kan alene H. C. Herold's søgsmål admitteres efter vedtægtens artikel 91, stk. 2, hvorimod sagsøgerne Délhez m. fl., Besenthal m. fl., Faes, Beers m. fl. og Schnitzler ikke har bevist at have anlagt sag inden udløbet af den ovenfor omtalte frist. Kommissionen har herved anført, at stævningen er registreret på Domstolen den 28. november 1983, og at sagsøgerne i stævningen (s. 4) har anført, at de modtog Kommissionens skrivelse, hvorved deres klager blev afvist, i perioden 6.-8. juli 1983.
b)
Kommissionen har anført, at en lønseddel kan gøres til genstand for et søgsmål, dersom den ses at indeholde en beslutning vedrørende vederlaget (EF-Domstolens dom af 21. februar 1974, de forenede sager 15-33/73 m.fl., R. Kortner-Schots, Sml. s. 177-193); i nærværende sag er de anfægtede lønsedler ikke udtryk for nogen beslutning, men er blot udstedt som led i gennemførelsen af Rådets forordning nr. 3139/82.
c)
Kommissionen har endelig anført, at sagsøgerne med det anlagte erstatningssøgsmål i virkeligheden søger at opnå, at Rådets forordning nr. 3139/82 annulleres, idet den efter sagsøgernes opfattelse ikke giver en tilstrækkelig tilpasning.
Kommissionen har anført, at sagsøgerne, der ikke har anfægtet denne forordning rettidigt, ikke via et erstatningssøgsmål kan bøde på det forhold, at et annullationssøgsmål måtte være afvist, og opnå samme økonomiske resultat, som hvis de havde nedlagt påstand om annullation (sag 59/65, H. Schreckenberg mod Kommissionen for Det europæiske Atomenergifællesskab, Sml. 1965-1968, s. 327; sag 4/67, A. Collignion mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, Sml. 1965-1968, s. 415; de forenede sager 15-33/73, Kortner-Schots m.fl. mod Rådet og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber samt Europa-Parlamentet, Sml. 1974, s. 177-193).
3.
Sagsøgerne har i replikken anført følgende argumenter:
a)
Vedrørende spørgsmålet, om nogle sagsøgere har anlagt sag for sent, har sagsøgerne indledningsvis fremsat to bemærkninger.
—
For det første har sagsøgerne anført, at det fremgår af Domstolens praksis, at overskridelse af fristen i sig selv ikke altid fører til afvisning af søgsmålet.
Sagsøgerne har herved anført, at Domstolen i en række tilfælde har fundet, at der var gyldige grunde til, at en sag var anlagt efter fristens udløb. Således er det i nogle sager statueret, at visse retsakter, såsom afgørelser truffet af udvælgelseskomiteer samt bedømmelsesrapporter, umiddelbart kan gøres til genstand for et søgsmål for Domstolen, eftersom det ikke tjener noget formål aţ stille krav om en forudgående klage i forbindelse med sådanne afgørelser. Sagsøgerne har anført, at Domstolen i sådanne tilfælde, hvor sagsøgeren fejlagtigt har indgivet klage over afgørelser af denne art med den følge, at søgsmålsfristerne ved Domstolen er overskredet, har statueret, at »så længe spørgsmålet om sådanne afgørelsers endelige karakter og nødvendigheden af en klage over dem i medfør af vedtægtens artikel 90 ikke er helt klart fastlagt i en retsakt eller en udtrykkelig meddelelse i selve afgørelsen, vil det være ubilligt at nægte en retsundergiven søgsmålsret, når klagen er indbragt inden udløbet af søgsmålsfristen, der løber fra datoen for en endelig beslutning« (sag 34/80, X. Authié, Sml. 1981, s. 665. Jfr. tillige sag 44/71, Marcato, Sml. 1972, s. 105; sag 37/72, Marcato, Sml. 1973, s. 361; sag 31/75, Costacurta, Sml. 1975, s. 1563; de forenede sager 6/79 og 97/79, Grassi, Sml. 1980, s. 2141; de forenede sager 122 og 123/79, Schiavo, Smi. 1981, s. 473).
Sagsøgerne har anført, at det ligeledes kan forekomme, at Domstolen forkaster en afvisningspåstand, der grunder sig på overskridelse af søgsmålsfristen, med henvisning til, at sagsøgeren har haft visse vanskeligheder med f. eks. at fastslå, hvilken myndighed der er kompetent til at modtage hans klage, eller vanskeligheder som følge af, at modparten ikke har indtaget et klart standpunkt; Domstolen har i sådanne sager admitteret søgsmålet (jfr. bl. a. sag 25/68, Schertzer, Sml. 1977, s. 1729, navnlig s. 1740, og i samme retning forslag til afgørelse fra generaladvokat H. Mayras).
—
Sagsøgerne har for det andet anført, at det fremgår af Domstolens praksis, at såvel klagefrister som søgsmålsfrister (begge er frister af samme art, jfr. de forenede sager 122 og 123/79, Schiavo, Sml. 1981, s. 473) »tilsigter at værne om den retssikkerhed, som er uundværlig for (fælesskabsinstitutionernes) gnidningsløse funktion« (sag 24/69, Nebe, Sml. 1970, s. 33).
Sagsøgerne har anført, at en administrativ ankeinstans ved en international organisation således har statueret, at den ikke som følge af en overskridelse af en søgsmålsfrist er afskåret fra i første række at tage stilling til sagens realitet (dom nr. 545, Beelen, afsagt den 30. marts 1983 af den administrative ankeinstans ved Den internationale Arbejdsorganisation), og at Domstolen selv i sag 189/73, Van Reenen (Sml. 1975, s. 455) fandt, at sagens realitet kunne pådømmes, fremfor blot at statuere afvisning under henvisning til overskridelsen af søgsmålsfristen; også generaladvokaten fandt det »mere i overensstemmelse med god retsudøvelse at gennemgå sagens realitet« (a. st., s. 457).
Sagsøgerne er herefter af den opfattelse, at der ved enhver fristoverskridelse bør henses til fristbestemmelsens formål, og at en overskridelse, der findes gyldigt begrundet, ikke bør føre til afvisning, i det omfang formålet ikke herved undergraves.
I lyset af de to anførte synspunkter har sagsøgerne dernæst redegjort nærmere for baggrunden for, at nogle sagsøgere ikke ses at have iagttaget den tremånedersfrist, der gælder i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 3.
Sagsøgerne har indledningsvis anført, at søgsmålet er anlagt mod én institution — Kommissionen — hvis medarbejdere gør tjeneste ved forskellige afdelinger (Bruxelles, Luxembourg, Petten, Karlsruhe, Geel, Ispra, Fontenay-aux-Roses). Når under disse omstændigheder flere hundrede tjenestemænd og øvrige ansatte, der er tilknyttet samme institution, men placeret på forskellige tjenestesteder, ved én enkelt stævning anfægter én og samme retsakt, vil det naturligvis kunne forekomme, at svarene fra den sagsøgte institution modtages på forskellige tidspunkter på de respektive tjenestesteder.
Sagsøgerne har anført, at dette er tilfældet i den foreliggende sag, hvor de sagsøgere, der er tilknyttet afdelingerne i Bruxelles, Luxembourg, Geel og Petten, modtog svaret på deres klager i perioden 6.-8. juli 1983, mens svaret først blev modtaget i Ispra i tiden mellem den 28. august og den 9. september 1983; henset til at der i en vis forstand er tale om et fælles søgsmål, der bør afgøres under ét, er forholdet efter sagsøgernes opfattelse det, at sagsøgerne i Ispra forlods fik kendskab til klageafvisningen, der — som meddelt før den endelige afgørelse — ikke kunne bevirke, at søgsmålsfristen begyndte at løbe.
Som begrundelse for, at de sagsøgere, der ikke er tilnyttet afdelingen i Ispra, foretrak at indgive en stævning i fællesskab med de ansatte i Ispra, har sagsøgerne anført følgende:
—
alle sagsøgerne modtog — om end over en en vis periode — samme skrivelse fra Kommissionen, hvori den med samme begrundelse afviste deres klager; skrivelsen var dateret den 29. juni 1983, men blev først omdelt i Ispra fra den 25. august 1983 (stævningens bilag 4);
—
sagsøgerne, der iværksatte klagemålet ved formulering af enslydende klager, der støttedes på de samme grunde, ønskede selv at sagen også under den retslige fase måtte blive behandlet under ét, og de anlagde følgelig sag ved indgivelse af én og samme stævning, hvorved de tilgodeså procesbesparende proceshensyn, idet man herved kunne forenkle sagen og samtidig sammenfatte alle sagsøgernes anbringender i én og samme stævning, hvilket stemmer overens med hensynet til en forsvarlig retspleje. Sagsøgerne har anført, at Kommissionen i øvrigt synes at være enig med sagsøgerne i, at sagen bør gennemføres under én samlet procedure, idet den besvarede alle de klager, der blev indgivet mellem december 1982 og medio marts 1983, ved samme enslydende skrivelse, nemlig svarskrivelse af 29. juni 1983, dvs. efter den fastsatte svarfrist på fire måneder, for så vidt angår de i december 1982 indgivne klager, men inden udløbet af denne frist, for så vidt angår besvarelsen af de klager, der blev indgivet omkring medio marts 1983;
—
den omstændighed, at kun 29 af de i alt 302 sagsøgere ikke er tilknyttet Ispra, var en medvirkende faktor, da det blev besluttet at vente, indtil kollegerne fra Ispra var klar til at anlægge sag, således at der kunne indgives én og samme stævning;
—
det fremgår af praksis, at Domstolen traditionelt er indstillet på at fortolke formalitetsbetingelserne udvidende, når der er tale om fælles søgsmål, for så vidt påstandene omfatter retsakter af samme indhold eller retsakter, der berører sagsøgerne i lige grad (de forenede sager 18 og 19/64, Alvino, Smi. 1965-1968, s. 119).
Sagsøgerne er følgelig af den opfattelse, at fristen for indgivelse af søgsmål for Domstolen løber fra det tidspunkt, da den sidst fremkomne klageafvisning blev modtaget; under hensyn til at der er tale om et fælles søgsmål, kan de klageafvisninger, der på et tidligere tidspunkt blev modtaget af de sagsøgere, der havde andet tjenestested end Ispra, ikke betragtes som en endelig stillingtagen fra administrationens side, som bevirker, at søgsmålsfristen begynder at løbe.
Såfremt Domstolen måtte finde, at fristen faktisk er overskredet, dvs. at fristens begyndelsestidspunkt må »individualiseres« for de respektive under Kommissionen hørende tjenestesteder, har sagsøgerne gjort gældende, at der foreligger gyldige grunde til overskridelsen, samt at forsinkelsen ikke indebærer en konflikt med det formål, som' fristerne skal tjene inden for søgsmålssystemet, nemlig at sikre en rimelig procesordning.
b)
For så vidt angår spørgsmålet, om der foreligger en afgørelse, der indeholder et klagepunkt, har sagsøgerne anført, at en retsakt kan indeholde et klagepunkt såvel som følge af sit positive indhold som ved en manglende stillingtagen, og at dette er baggrunden for, at en manglende reaktion fra administrationens side — nemlig at en retsakt ikke udstedes, eller svar ikke afgives inden for den fastsatte frist — efter vedtægten betragtes som en stillingtagen, der sidestilles med et stiltiende afslag og dermed indeholder et klagepunkt.
Sagsøgerne har anført, at lønsedlerne for december 1982 ikke indeholder den erstatning, som de havde krav på, såvel på grund af udhulingen af pengenes værdi, som på grund af forringelsen af købekraften samt i form af godtgørelse for forsinket betaling, og lønsedlerne indebærer således en krænkelse af deres rettigheder og interesser.
Sagsøgerne har anført, at spørgsmålet, om den månedlige lønseddel i tilfælde af en tvist om et af de forhold, den omhandler — eller som den har udeladt — kan udgøre et klagepunkt, er besvaret bekræftende ved Domstolens dom i de forenede sager Kortner-Schots m. fl. (Sml. 1974, s. 177; jfr. tillige dommen i Wack-sagen, 1/76, Sml. 1976, s. 1017).
Sagsøgerne har anført, at mens Domstolen synes at have ændret sin tidligere opfattelse ved en dom af 2. juli 1981 vedrørende udlandstillæg, idet den her udtalte, at »den månedlige lønseddels manglende omtale af det omstridte tillæg ikke [kan] sidestilles med en sådan afgørelse, som omhandlet i vedtægten, der igangsætter klagefristerne efter vedtægtens artikler 90 og 91« (sag 185/80, Garganese, Sml. 1981, s. 1785), så synes det dog at fremgå af det følgende i dommen, at der er tale om en helt konkrt afgørelse, hvorved der ikke er taget afstand fra Domstolens tidligere praksis; i den nævnte sag kunne de i lønsedlen indeholdte (eller manglende) data nemlig ikke udgøre et klagepunkt, eftersom de ikke var udtryk for en afgørelse, der var truffet på selve tidspunktet for udstedelse af lønsedlen.
Sagsøgerne har anført, at dette ikke er tilfældet i nærværende sag, hvor det beror på Rådets forordning nr. 3139/82 — som efter sagsøgernes opfattelse er ulovlig — at lønsedlerne ikke indeholder erstatning.
c)
For så vidt angår spørgsmålet om sagens genstand, har sagsøgerne anført, at de både påstår annullation af lønsedlerne som individuelle retsakter, der indeholder et klagepunkt — med den begrundelse at Rådets forordning nr. 3139/82 er ulovlig — og erstatning for det tab, de har lidt som følge af de fejl, som Rådet begik i forbindelse med udstedelsen af forordningen.
Sagsøgerne har anført, at det af Domstolen er statueret, at »drejer det sig om en tvist om lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt mod sagsøgeren, er Domstolen i henhold til (tjenestemandsvedtægtens) artikel 91 kompetent, ganske uanset, hvilken form for søgsmål der vælges« (sag 9/75, Meyer-Burckhardt, Sml. 1975, s. 1171, navnlig s. 1182). Sagsøgerne kan herefter i samme stævning både påstå annullation og erstatning.
Sagsøgerne har understreget, at der ikke på nogen måde er tale om, at de ved hjælp af et erstatningssøgsmål søger at opnå det samme resultat som ved et annullationssøgsmål, eftersom de netop i én og samme stævning både påstår annullation af de retsakter, der indeholder et klagepunkt, og erstatning for det tab, som disse har medført; derimod påstås der ikke annullation af den anfægtede forordning, idet en sådan påstand måtte være afvist, da forordningen ikke berører sagsøgerne umiddelbart og individuelt (sag 48/79, Ooms, Sml. 1979, s. 3121, og sag 64/80, Giuffrida og Campogrande, Sml. 1981, s. 693).
Sagsøgerne har sammenfattende anført, at de således har holdt sig inden for rammerne af de søgsmålsformer, som vedtægten hjemler, og at de korrekt har støttet deres påstand på et anbringende om ulovlighed, jfr. EØF-traktatens artikel 184, hvorefter hver part i en retstvist, der angår en af Rådets (eller Kommissionens) forordninger, »uanset udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 173, stk. 3, ... for Domstolen [kan] påberåbe sig de i artikel 173, stk. 1, nævnte grunde og gøre gældende, at forordningen ikke kan finde anvendelse«.
4.
Kommissionen har i duplikken afstået fra videre procedure med hensyn til den formalitetsindsigelse, den har fremsat.
Realiteten
— Annullationssøgsmålet
1.
Sagsøgerne har i stævningen til støtte for deres påstand om annullation af de anfægtede lønsedler anført, at Rådets forordning nr. 3139/82 — i henhold til hvilken lønsedlerne er udstedt — er ulovlig, hvilket de begrunder med, at der foreligger en overtrædelse af tjenestemandsvedtægtens artikler 62 og 65 samt en krænkelse af »ligebehandlingsprincippet«.
a)
For så vidt angår vedtægtens artikel 62, har sagsøgerne anført
—
at det i denne bestemmelse fastslås, at »tjenestemanden... på grund af sin udnævnelse [har] ret til det vederlag, der svarerai hans lønklasse og -trin«;
—
at retten til vederlaget er udelelig og ubetinget, og at tjenestemanden ikke kan give afkald derpå, hvoraf følger, at vederlaget skal være i nøje overensstemmelse med forskrifterne.
Sagsøgerne har anført, at selv om der blev udstedt en ny forordning til berigtigelse af Rådets tidligere forordning nr. 187/81, for såvidt som denne var fundet ulovlig, så er tjenestemændene, for så vidt angår deres økonomiske rettigheder, dog ikke fuldt ud blevet stillet, som de ville have været, såfremt de således ændrede lønninger var blevet betalt på det foreskrevne forfaldstidspunkt (artikel 16, stk. 1, i vedtægtens bilag VII).
b)
Vedrørende overtrædelsen af artikel 65 har sagsøgerne anført, at den årlige tilpasning af vederlagene, som bestemmelsen hjemler, skal ske efter de kriterier, der fremgår af metoderne for tilpasning af vederlagene, og som omfatter en række ændringsparametre, heriblandt grundreglen om parallelitet mellem lønningerne til medlemsstaternes tjenestemænd og EF-tjenestemændene.
Efter sagsøgernes opfattelse er der ved opgørelsen af efterbetalingerne for perioden januar 1981 til december 1982 ikke taget hensyn til den pengeforringelse, der skete i løbet af perioden, og efterbetalingerne omfattede følgelig ikke nogen erstatning for forringelsen af EF-tjenestemændenes købekraft.
Sagsøgerne har anført, at Kommissionen har pligt til at betale den månedlige løn til personalet den 15. i hver måned (artikel 16, stk. 1, i vedtægtens bilag VII), og i henhold til vedtægtens artikel 65, stk. 2, skal lønnen i tilfælde af en væsentlig ændring af leveomkostningerne tilpasses inden for en frist på højst to måneder, ligeom lønnen efter ordningen i vedtægtens artikel 65 på ethvert tidspunkt skal afspejle købekraften.
Eftersom forordning nr. 3139/82 ikke foreskrev, at de skyldige lønbeløb skulle korrigeres med en koefficient som erstatning for udhulingen af pengenes værdi, er forordningen i lyset af det anførte ulovlig, og de anfægtede lønsedler er endvidere ugyldige af samme grund.
c)
For så vidt angår krænkelsen af ligebehandlingsprincippet har sagsøgerne anført, at forordning nr. 3139/82 er ufuldstændig og for så vidt delvis ulovlig, hvilket beror på, at med de meget forskellige inflationssatser i medlemsstaterne vil en situation, hvor lønefterbetalinger af betydelig størrelse sker efterfølgende og med langvarig forsinkelse samt uden morarenter og erstatning for købekraftsforringelsen — eller eventuelt alene med betaling af morarenter efter samme sats for alle tjenestestederne — medføre, at personalet ved de forskellige tjenestesteder oppebærer en forskellig løn udtrykt i købekraft. Efter sagsøgernes opfattelse er dette ikke blot i strid med ånd og bogstav i den ændringsprocedure, der følger af vedtægtens artikler 64 og 65, men indebærer navnlig en tilsidesættelse af det ligebehandlingsprincip, der kan påberåbes af alle, og som ifølge Domstolen begrunder et krav om »samme købekraft af lønningerne, uafhængigt af de forskellige tjenestesteder« (sag 59/81, Kommissionen mod Rådet, jfr. præmis 33, og dom af 15. december 1982, sag 737/79, præmis 28).
2.
Kommissionen har i svarskriftet anført følgende argumentation.
a)
For så vidt angår spørgsmålet, om den som hævdet har overtrådt tjenestemandsvedtægtens artikel 62, har Kommissionen anført, at denne bestemmelse blot generelt fastslår, at tjenestemanden har ret til vederlaget på grundlag af sin udnævnelse, samt at han ikke kan give afkald på denne ret, hvorved ordet »vederlag« defineres som »en grundløn, familietillæg og godtgørelser«.
Kommisionen har anført, at sagsøgerne i nærværende sag har modtaget det vederlag, de har krav på, og at det eneste spørgsmål under sagen herefter er, om vederlaget skulle være forhøjet med morarenter; dette spørgsmål reguleres overhovedet ikke i artikel 62.
b)
For så vidt angår vedtægtens artikel 65, har Kommissionen anført, at artikel 65, stk. 1, overlader til Rådet at vælge de midler og former, som synes bedst egnede til gennemførelse af en lønpolitik, der svarer til kriterierne i artikel 65, og herved giver Rådet et vidt skøn med hensyn til Fællesskabernes økonomiske og sociale politik (sag 81/72, Kommissionen mod Rådet, Sml. 1973, s. 575).
Kommissionen benægter ikke, at artikel 65 er til hinder for, at Rådet formindsker købekraften af de EF-ansattes lønninger med gennemsnitlig 1,6%, når der samtidig i løbet af referenceperioden er sket en forhøjelse af købekraften af lønningerne til de offentligt ansatte i medlemsstaterne med 1,6% (sag 59/81, Kommissionen mod Rådet, Sml. 1982, s. 3329), men efter Rådets opfattelse følger det på ingen måde af artikel 65, at fællesskabsinstitutionerne skal forøge købekraften af de EF-ansattes lønninger i samme omfang som købekraftsforhøjelsen af lønningerne til de offentligt ansatte i medlemsstaterne.
Efter Kommissionens opfattelse giver artikel 65 ikke tjenestemændene noget retligt krav på en lønforhøjelse, der giver fuld erstatning for pengeforringelsen, eftersom bestemmelsen ikke indeholder nogen automatisk lønreguleringsordning, men derimod en procedure for tilpasning af vederlagene, hvori der indgår andre forhold end pengeforringelsen, og hvorved der overlades Rådet et vidt skøn.
Med hensyn til artikel 65, stk. 2, har Kommissionen anført, at den ikke vedrører tilpasning af vederlagene, men tilpasning af justeringskoefficienterne, og at bestemmelsen bekræfter — for det tilfælde at en bekræftelse er nødvendig — at tjenestemanden ikke, modsat sagsøgernes opfattelse, har krav på en løn, der på ethvert tidspunkt er tilpasset efter købekraften, eftersom bestemmelsen for det første alene finder anvendelse i tilfælde af væsentlig uoverensstemmelse (»en væsentlig ændring i leveomkostningerne«), og for det andet henskyder til Rådet, om tilpasningsforanstaltningerne skal gives med tilbagevirkende kraft (»... træffer Rådet... afgørelse... om dette [eventuelt] skal ske med tilbagevirkende kraft«).
Efter Kommissionens opfattelse følger det således ikke af vedtægtens artikel 65, at de lønefterbetalinger, der omhandles af forordning nr. 3139/82, skal forhøjes med morarenter til erstatning af den udhuling af pengenes værdi, der skete mellem januar 1981 og december 1982.
c)
For så vidt angår tilsidesættelsen af ligebehandlingsprincippet, har Kommissionen anført, at de lønefterbetalinger, der blev betalt i december 1982, var korrigeret med justeringskoefficienter bestemt af de forskellige tjenstesteders levevilkår, jfr. vedtægtens artikel 64, hvoraf følger, at ligebehandlingsprincippet hermed er tilgodeset.
3.
Sagsøgerne har i replikken anført følgende argumentation.
a)
Med hensyn til overtrædelsen af vedtægtens artikel 62 har sagsøgerne anført, af for at det vederlagskrav, som bestemmelsen hjemler, kan anses for opfyldt, er det indlysende, at det betalte vederlag skal svare til det beløb, der skyldes.
Efter sagsøgernes opfattelse har den anfægtede forordning ikke fuldt ud genoprettet sagsøgernes økonomiske rettigheder, idet den ændring, der gennemførtes ved Rådets forordning nr. 3139/82, efter at forordning nr. 187/81 var blevet annulleret (dom af 6. oktober 1982 i sag 59/81), er ufuldstændig og utilstrækkelig, eftersom den dels ikke indregnede erstatning for forringelsen af købekraften i de udbetalte vederlag, dels ikke tilpassede de skyldige efterbetalinger.
Sagsøgerne har anført, at de vederlag, der blev betalt i december 1982, ikke svarer til de beløb, der efter bestemmelserne skulle være betalt pr. januar 1981, hvilket er i strid med vedtægtens artikel 62, da den dato, der skal lægges til grund ved bestemmelsen af det vederlag, der faktisk skyldes, er vederlagets retlige forfaldsdag, og ikke det tidspunkt, da betalingen sker; følgelig skal beløbet på det faktiske betalingstidspunkt beregnes under hensyn til, at visse dele af vederlaget er forfaldet på et tidligere tidspunkt (sag 256/78, Misenta, Sml. 1980, s. 219).
b)
For så vidt angår overtrædelsen af vedtægtens artikel 65, har sagsøgerne anført, at gennemførelsen af denne bestemmelse, og navnlig stk. 1, forudsætter anvendelse af en række faktorer, der fremgår af de forskellige metoder, som Rådet igennem tiden har godkendt efter forslag fra Kommissionen, og Domstolen har flere gange understreget, at disse metoder er bindende, når de er vedtaget af Rådet (jf f sag 81/72, Sml. 1973, s. 575; sag 70/74, Sml. 1975, s. 795; sag 59/81, Sml. 1982, s. 3329), og at der herved bl. a. og under forbehold af andre faktorer, der måtte spille ind, skal tages hensyn til »den eventuelle forhøjelse af det offentliges lønninger«.
Sagsøgerne har anført, at vedtægtens artikel 65, stk. 1, omhandler forhøjelse af lønningerne og ikke nedsættelse heraf, og at man ved denne formulering har ønsket at binde Rådet til at tilpasse EF-tjenestemændenes vederlag i form af en forhøjelse med støtte i et princip om parallelitet med tjenestemandslønningerne i medlemsstaterne.
Sagsøgerne har anført, at selv om en sådan tilpasning er obligatorisk, så skal den dog ikke nødvendigvis svare til købekraftsforøgelsen for medlemsstaternes tjenestemænd, og metoden, der er fastsat i henhold til vedtægtens artikel 65, bygger i dette øjemed på to kriterier: på den ene side udviklingen i realindkomsterne for medlemsstaternes tjenestemænd og på den anden side reallønsmassen pro persona i den offentlige administration.
Sagsøgerne har anført, at såfremt anvendelsen af begge disse kriterier viser en stigning, skal Rådet drage konsekvensen heraf og anvende den metode, som Rådet selv har forpligtet sig til at overholde.
Sagsøgerne er af den - opfattelse, at de lønsedler, som de modtog i december 1982, er ulovlige på grund af tilsidesættelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 65, stk. 1, for så vidt som de ikke indeholder en tilpasning i overensstemmelse med kriterierne i metoden i form af erstatning for forringelsen af købekraften mellem januar 1981 og december 1982.
c)
Vedrørende ligebehandlingsprincippet har sagsøgerne anført, at dette princip skal iagttages, når der ved samtidig anvendelse af stk. 1 og 2 i tjenestmandsvedtægtens artikel 65 træffes foranstaltninger til at opretholde købekraften, nemlig således at lønningerne og de efterbetalinger, der eventuelt skal betales, skal tilpasses efter leveomkostningerne på de forskellige tjenestesteder (sag 737/79, Battaglia, Smi. 1982, s. 4497).
I nærværende sag er dette princip efter sagsøgernes opfattelse tilsidesat på to punkter.
For det første blev justeringskoefficienterne anvendt med virkning pr. udbetalingstidspunktet og ikke pr. det tidspunkt, da de blev fastsat, uanset at ordlyden af vedtægtens artikel 65, stk. 2, udelukker enhver fortolkning, hvorefter Rådet ikke er forpligtet til at tilpasse justeringskoefficienterne inden for en frist af to måneder efter enhver væsentlig ændring af leveomkostningerne (sag 737/79, nævnt ovenfor).
For det andet fremgår det, at der under referenceperioden, dvs. januar 1981 til december 1982, har været en væsentlig forskel i inflationsraten fra den ene medlemsstat til den anden; f. eks. var inflationen 4-5% i Forbundsrepublikken Tyskland og 18-22% i Italien.
Sagsøgerne har anført, at disse tal, der viser en væsentlig forskel i leveomkostningerne afhængig af tjenestestedet, ikke har fundet udtryk i de justeringskoefficienter, der anvendtes i forbindelse med fastsættelsen af lønefterbetalingerne i december 1982.
4.
Kommissionen har i duplikken anført følgende argumenter.
a)
Den har anført, at de bestemmelser i tjenestemandsvedtægten, der regulerer fastsættelsen af lønningernes størrelse, findes i artiklerne 63, 64 og 65, hvorimod artikel 62 alene vedrører retten til vederlaget.
b)
Med hensyn til overtrædelsen af vedtægtens artikel 65 har Kommissionen anført, at de omtvistede lønefterbetalinger udgør løntilpasninger, der er foretaget efterfølgende, og med virkning pr. 1. juli 1980, samt at de med hjemmel i vedtægtens artikel 65 og den såkaldte 1976-metode er beregnet på grundlag af faktorer, der vedrører en referenceperiode, som svarer til et tidsrum af tolv måneder forud for 1. juli 1980. Efter Kommissionens opfattelse har Rådet således overholdt vedtægtens artikel 65 samt 1976-metoden, og Rådet kunne ikke have tilpassset vederlagene med virkning pr. 1. juli 1980 på grundlag af faktorer, der vedrører perioden januar 1981 til december 1982 — dvs. en anden periode end referenceperioden — uden at handle i strid med disse forskrifter.
c)
For så vidt angår tilsidesættelsen af ligebehandlingsprincippet, har Kommissionen gentaget, at de lønefterbetalinger, der fandt sted i december 1982, var korrigeret med justeringskoefficienter fastsat efter de forskellige tjenestesteders levevilkår, jfr. vedtægtens artikel 64, og at ligebehandlingsprincippet følgelig herved er overholdt.
— Erstatningssøgsmålet
1.
Sagsøgerne har i stævningen anført, at for at de kan blive stillet ganske, som de ville have været, dersom Kommissionen pr. januar 1981 havde handlet forskriftsmæssigt, bør de beløb, der tilkommer dem efter tilpasningen af deres lønninger, forhøjes med morarenter til erstatning for købekraftsforringelsen, således som denne fremgår af inflationsraten på tjenestestedet; Kommissionen har nemlig ikke taget hensyn til værdiforringelsen af deres fordring elier til det forhold, at de ikke har kunnet disponere over de beløb, der retmæssigt tilkommer dem.
a)
For så vidt angår kravet på erstatning i form af morarenter, har sagsøgerne anført, at morarentekravet har hjemmel i en almindelig retsgrundsætning, der er anerkendt i medlemsstaterne samt lagt til grund af de nationale retsinstanser såvel som af Domstolen.
Sagsøgerne har i denne forbindelse henvist til artikel 1153 i den belgiske borgerlige lovbog, der hjemler ret til morarenter som erstatning i tilfælde af forsinket opfyldelse, uden at kreditor skal bevise at have lidt noget tab, samt til artikel 429 i den italienske retsplejelov og artikel 150 i gennemførelsesbestemmelserne hertil, og de har tillige citeret en række domme afsagt af Italiens Conseil d'Etat og kassationsret, hvorved det er antaget, at morarenter uden videre påløber, såfremt et forfaldent beløb betales med forsinkelse.
Sagsøgerne har endelig henvist til Domstolens domme i sag 185/80 (C. Garganese, Sml. 1981, s. 1785), i sag 103/81 (Chaumont-Barthel, Sml. 1982, s. 1003) og i sag 9/81 (Williams, Sml. 1982, s. 3301), og sagsøgerne ser disse afgørelser som udtryk for, at Domstolen vil anerkende et krav på morarenter, allerede når betingelsen vedrørende forsinkelse findes at være opfyldt.
b)
For så vidt angår det tidspunkt, hvorfra morarenterne løber, har sagsøgerne anført, at eftersom hensynet til sagsøgerne tilsiger, at de stilles, som de ville have været, dersom hele efterbetalingsbeløbet var blevet betalt rettidigt, bør renterne løbe fra januar 1981. Sagsøgerne har overladt det til Domstolens nærmere bestemmelse, hvorvidt forskellige nationale bestemmelser eller ensartede fællesskabsretlige grundsætninger skal lægges til grund ved tildelingen af morarenterne.
c)
Vedrørende fremgangsmåden ved beregningen af købekraftsforringelsen og de dertil svarende morarenter har sagsøgerne anført, at beregningen vil kunne foretages på en af følgende måder:
—
der tilkendes faste morarenter i vid forstand (det vil sige under hensyn til princippet om opretholdelse af købekraften, henholdsvis forringelsen heraf); disse følger normalt de sædvanlige lokale lånerentesatser og bør for Italiens vedkommende og for de seneste år sættes til mindst 20% p. a.;
—
de italienske bestemmelser og statistiske oplysninger lægges til grund ved betalingen af erstatning for forringelsen af lønningernes købekraft;
—
endelig kan man benytte vedtægtens bestemmelser om løntilpasning under hensyn til forringelsen af købekraften (fælles indeks).
For si vidt angår morarenter i snæver forstand, har sagsøgerne endelig anført, at Domstolen i nogle sager har anvendt rentesatsen 6% (Garganese-sagen, Chaumont-Barthelsagen), i andre 8% (Sergy-, Leonardi- og Boizard-sagerne), og de finder det herved væsentligt, at rentesatsen i Italien, hvor hovedparten af sagsøgerne gør tjeneste, er blandt de højeste inden for Fællesskabet.
2.
Kommissionen har i svarskriftet anført følgende argumentation:
a)
Kommissionen har gjort gældende, at selv om det måtte blive statueret, at Rådets forordning nr. 3139/82 er ulovlig, så betyder dette ikke nødvendigvis, at Kommissionen har begået en fejl, eftersom det ikke tilkom den at bestemme, at den omhandlede forordning ikke skulle finde anvendelse; en sådan afgørelse kan først træffes efter det tidspunkt, hvor Domstolen under en retssag har taget stilling til spørgsmålet om forordningens lovlighed.
b)
Kommissionen har endvidere anført, at sagsøgerne ud over morarenter kræver erstatning for den formindskede købekraft af de lønefterbetalinger, som de modtog i december 1982, og Kommissionen har i denne forbindelse anført, at sagsøgerne til støtte herfor alene har henvist til visse nærmere bestemmelser i medlemsstaternes ret, der ikke har noget modstykke i tjenestemandsvedtægten.
c)
For så vidt angår kravet om betaling af morarenter, har Kommissionen henvist til artikel 1153 i den belgiske borgerlige lovbog — som sagsøgerne har citeret — og Kommissionen har anført, at bestemmmelsen som princip fastslår, at et påkrav altid — medmindre andet følger af en lovbestemmelse — er en nødvendig betingelse for at kunne kræve morarenter; tjenestemandsvedtægten indeholder imidlertid ingen bestemmelse, hvorefter der automatisk og uden påkrav skal betales morarenter. Ifølge Kommissionen fremgår det af Domstolens praksis, at retten til morarenter generelt er betinget af et påkrav herom (sag 11/63, Lepape mod Den Høje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 461; sag 58/75, Sergy mod Kommissionen, Sml. 1976, s. 1139; sag 115/76, Leonardini mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 735; sag 114/77, Jacquemart mod Kommissionen, Sml. 1978, s. 1697), og dette princip har Domstolen alene fraveget i særlige konkrete tilfælde, der er uden betydning for nærværende sag, som f. eks. i Garganese-sagen, hvor den pågældende institution fejlagtigt havde forsinket betalingen af en godtgørelse, og i Herber- og Chaumont-Barthelsagerne, hvor institutionen ulovligt havde tilbageholdt visse beløb.
Ifølge Kommissionen fremgår det herefter, at hvad enten man i nærværende sag lægger vægt på stævningens dato eller på tidspunktet for indgivelsen af klagen, ses påkravet under alle omstændigheder at være fremsat efter det tidspunkt, da hovedstolen blev betalt, hvilket skete i december 1982.
d)
Kommissionen har endelig subsidiært anført, at der ikke ses nogen begrundelse for i nærværende sag at anvende en højere rentesats end den af Domstolen sædvanligt anvendte sats på 6%.
3.
Sagsøgerne har i replikken anført følgende argumenter:
a)
Vedrørende spørgsmålet, om morarenter alene kan kræves på betingelse af, at der er begået en fejl, der har medført et tab, har sagsøgerne anført, at det i de domme, som Domstolen har afsagt af betydning for spørgsmålet, ikke ubetinget kræves, at der foreligger en sådan fejl, men at det tværtimod fremgår af disse domme, at spørgsmålet om morarenter er undergået en udvikling, hvorunder opfattelsen klart er gået i retning af, at kravet om en tjenstlig fejl opgives.
Sagsøgerne har anført, at mens en række domme, der blev afsagt i 1978-1979 tilkendte morarenter som en form for erstatning, hvor forsinkelsen skyldes en fejl, er en sådan fejl ikke en betingelse efter Domstolens nyere praksis, og praksis kan i dag beskrives således, at det ikke er en betingelse for retten til morarenter, at der påvises et forhold, der pådrager administrationen ansvar, og det er heller ikke nødvendigt at bevise et tab som følge af et sådant forhold.
Sagsøgerne har henvist til dommen i sag 185/80 (Garganese, Sml. 1981, s. 1785), hvor Domstolen udtalte, at det fandtes rimeligt, at sagsøgeren blev stillet, som han ville have været, dersom han havde fået udbetalt ydelsen rettidigt, samt til dom til 6. oktober 1982 i Williams-sagen, hvorved Domstolen som led i en genopretning af karrieren tilkendte renter fra forfaldsdagen for hver enkelt af de lønefterbetalinger, der tilkom sagsøgeren.
Sagsøgerne har anført, at de i det konkrete tilfælde under alle omstændigheder ikke fik rådighed over et pengebeløb, hvilket skyldtes, at deres økonomiske rettigheder ikke genoprettedes fuldt ud med tilbagevirkende gyldighed, og eftersom de følgelig ikke har haft dette beløb til fri rådighed, er der påført dem et tab i form af mistet indtægt.
b)
For så vidt angår sagsøgernes påstand om tilkendelse af erstatning for købekraftsforringelsen, har de anført, at dette krav er af principiel karakter, og at påstanden om morarenter skal ses som en del af erstatningskravet og som begrundet i det forhold, at leveomkostningsindekset i perioden mellem januar 1981, dvs. forfaldstidspunktet, og december 1982, dvs. betalingstidspunktet, steg med f. eks. 19,36% i Belgien og 39,92% i Italien.
c)
Vedrørende Kommissionens anbringende om, at morarenter kun kan kræves efter forudgående påkrav, har sagsøgerne anført, at dette vel ses at være en lovhjemlet grundsætning i de fleste medlemsstater — jfr. f. eks. artikel 1153 i den belgiske borgerlige lovbog — men der er ikke grundlag for at antage, at de nærmere bestemmelser herom, der er forskellige fra stat til stat, uden videre finder anvendelse på fællesskabsplan.
Sagsøgerne har anført, at det i det mindste ikke fremgår af de domme, som Kommissionen har anført, at der kræves et påkrav.
Sagsøgerne har herved anført følgende:
—
i sag 11/63 (Lepape, Sml. 1954-1964, s. 461) tilkendte Domstolen renter med 4,5% fra tidspunktet for indgivelsen af søgsmålet og indtil betalingstidspunktet, og det fremgår af sagsfremstillingen, at sagsøgeren blot havde »tilstillet Den Høje Myndighed« en regning vedrørende de beløb, som han krævede betalt, og at Den Høje Myndighed havde afvist kravet.
—
I sag 58/75 (Sergy, Sml. 1976, s. 1139) havde sagsøgeren så vidt ses allerede rejst krav om morarenter i klagen (hvori han gjorde krav på »visse godtgørelser«), og dette er netop forholdet i nærværende sag, hvor sagsøgerne krævede morarenter i klagerne.
—
I sag 115/76 (Leonardini, Sml. 1978, s. 735) blev klagesagen indledt ved en ansøgning, jfr. tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 1, og sagsøgeren havde i nævnte ansøgning bl. a. krævet morarenter fra ulykkestidspunktet; Domstolen imødekom dette krav med virkning fra det tidspunkt, da hovedstolen var blevet betalt.
—
I sag 114/77 (Jacquemart, Smi. 1978, s. 1697) fremgår det af parternes påstande som gengivet i Samling af Domstolens Afgørelser (s. 1700), at sagsøgeren først i stævningen krævede morarenter — fra datoen for den anfægtede beregning af udtrædelsespengene — og at Kommissionen under sagen bestred kravet med den ene begrundelse, at institutionen konkret ikke havde begået en fejl, der have påført sagsøgeren et reelt tab (a. st., s. 1703).
Sagsøgerne har anført, at det således i Domstolens praksis fast er antaget, at det eneste fornødne »påkrav« er det, der fremgår af kravet om morarenter i de dokumenter, hvorved klagen eller retssagen rejses, dvs. i ansøgningen (hvis klagen rejses herved) eller i klageskrivelsen; kravet kan endog først rejses i stævningen.
Sagsøgerne har anført, at de i nærværende sag har opfyldt kravet, eftersom de alle i deres respektive klager fremsatte det nævnte krav om renter. Sagsøgerne har anført, at det i praksis umuligt kan kræves, at de skal fremsætte påkrav, inden de får kendskab til deres månedlige lønsedler. Sagsøgerne har anført, at tilpasningen sker ved en kompliceret procedure med deltagelse af flere institutioner, og at de under disse omstændigheder umuligt kunne vide, hvorledes deres lønninger ville blive ændret, før de modtog disse lønninger. Efter sagsøgernes opfattelse er det derfor umuligt og tjener heller intet formål at kræve fremsættelse af påkrav som hævdet af sagsøgerne, henset til fremgangsmåden for fastsættelse af vederlagene samt på baggrund af den klage- og søgsmålsordning, der gælder efter tjenestemandsvedtægtens artikler 90 og 91.
Sagsøgerne har endelig anført, at denne analyse af Domstolens praksis kun bekræftes og bestyrkes ved de øvrige afgørelser, som Kommissionen har anført (Garganese, Herber, Chaumont-Barthel), i hvilken forbindelse sagsøgerne tillige har henvist til dommen i Williams-sagen (Sml. 1982, s. 3301).
d)
For så vidt angår morarentesatsen, har sagsøgerne anført, at selv om Domstolen vel i praksis ses at have anvendt satser, der varierer mellem 6 og 8% (sag 58/75, Sergy, Sml. 1976, s. 1139, og sag 115/76, Leonardini, Sml. 1978, s. 735), så bør man dog ikke benytte en anden sats, end den, der gælder i det land, hvor sagsøgernes løn udbetales. Sagsøgerne har i denne forbindelse anført, at den administrative ankeinstans ved Den internationale Arbejdsorganisation i domme af nyere dato har tilkendt morarenter med 10 og 12% (domme af 3. juni 1982 i sagerne 497, Anderson; 503, Maier; 507, Azola Blanco og Veliz Garcia; 508, Acosta Andres).
4.
Kommissionen har i duplikken anført følgende argumenter:
a)
For så vidt angår sagsøgernes anbringende om, at der ikke kræves påvist en fejl som betingelse for at kræve erstatning, har Kommissionen anført, at en institution kun kan ifalde ansvar ved — ulovligt — at udstede en gennerel retsakt, der indeholder beslutninger vedrørende økonomisk politik, såfremt der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en højere retsregel til beskyttelse af private, samt at der kun foreligger en sådan tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse, hvis den pågældende institution åbenbart og groft har overskredet grænserne for udøvelsen af sine beføjelser.
Kommissionen har anført, at de forordninger, der er vedtaget til gennemførelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 65, er af generel rækkevidde og således også efter deres indhold er forordninger, samt at forordningerne er vedtaget med hjemmel i vedtægtens artikel 65, stk. 1, »inden for rammerne af Fællesskabernes økonomiske og sociale politik« (dom af 6. oktober 1982, Kommissionen mod Rådet, sag 59/81, Sml. s. 3301, præmis 11).
Kommissionen har anført, at det derfor ikke kan betragtes som en »tilstrækkeligt kvalificeret krænkelse«, at der i forbindelse med tilpasningen af de omtvistede vederlag ikke blev taget hensyn til udhulingen af pengenes værdi mellem januar 1981 og december 1982.
Kommissionen har endelig anført, at det vanskeligt ses, at den selv skulle have begået et forhold, der kan lægges den til last, eftersom Rådet vedtog forordning nr. 3139/82 den 26. november 1982, og Kommissionen få dage senere foretog udbetalingen af de lønefterbetalinger, der tilkom sagsøgerne i henhold til nævnte forordning.
b)
For så vidt som sagsøgerne har hævdet, at det ikke tjener noget formål og heller ikke er muligt at fremsætte påkrav, har Kommissionen anført, at intet afskar sagsøgerne fra i perioden januar 1981-december 1982 at fremsætte et sådant påkrav om tilpasning af deres vederlag, selv om de på daværende tidspunkt ikke kendte det nøjagtige beløb, som de ville få tildelt som følge af tilpasningerne.
C. Kakouris
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: Fransk.