61982C0278
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS
FREMSAT DEN9. NOVEMBER 1983 (
1
)
Høje Domstol.
I sagen Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH Höhndorf og Rewe-Markt Herbert Kureit, Niendorf, mod Hauptzollämter Flensburg, Itzehoe og Lübeck-West har Finanzgericht Hamburg forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af visse bestemmelser om fritagelse for told og afgifter for varer indeholdt i de rejsendes personlige bagage (
2
) (sag 278/82).
Desuden har Kommissionen for De europæiske Fællesskaber anlagt traktatbrudssag mod Forbundsrepublikken Tyskland for tilsidesættelse af de fiskale regler om afgiftsfritagelse inden for persontrafikken (sag 225/82).
Under hensyn til den nære faktiske sammenhæng mellem de to sager og uagtet, at de har forskelligt formål, vil jeg tillade mig at fremsætte forslag til afgørelse i begge sager under ét.
Faktum har stor lighed med de forhold, der var forelagt Domstolen i sagen om de såkaldte »smørture«, som de afsagde dom om den 7. juli 1981 (Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH og Rewe-Markt Steffen mod Hauptzollamt Kiel) (
3
).
Faktum er i øvrigt beskrevet i den fremlagte retsmøderapport, således at jeg desangående kan fatte mig i korthed.
I den foreliggende sag er der tale om en tvist for den nationale domstol mellem samme engrosfirma (Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH) og dettes filial i Niendorf (en havn i Liibeck-bugten) mod toldkontorerne i Flensburg, Izehoe og Lübeck-West. Domstolen er her anmodet om at præcisere ordningen vedrørende fritagelse for told og afgifter af varer (forarbejdede eller uforarbejdede landbrugsprodukter, parfume, kaffe, te, tobak, tændstikker, vin, øl og spiritus) indeholdt i de rejsendes personlige bagage og købt »afgiftsfrit« på skibe, der sejler enten mellem tredjeland og en medlemsstat (international trafik), mellem to medlemsstater (intern fællesskabstrafik) eller endelig på skibe, der sejler fra en havn i én medlemsstat til en havn i en anden medlemsstat, hvor de rejsende går i land uden at betale afgifter, inden de ad landevejen (med bus) returnerer til den medlemsstat, hvor rejsen påbegyndtes.
På trods af Domstolens førnævnte dom er stillingen fortsat uklar. For det første har Bundesfinanzhof således i sin kendelse af 16. juni 1982 ikke taget hensyn til Domstolens berigtigelse af 15. juli 1981 til præmis 37 og domskonklusionens nr. 5 i førnævnte dom af 7. juli 1981 (
4
). Desuden er Forbundsrepublikken Tyskland fortsat med at indrømme afgiftsfritagelse til rejsende, som i forbindelse med udflugter på Nord- og Østersøen over den tyske søtoldgrænse har indført varer købt afgiftsfrit. Dette forhold har foranlediget Kommissionen til at rejse traktatbrudssag — sag 325/82, som jeg skal behandle i anden del af dette indlæg.
Første del
Ved behandlingen af de forelagte spørgsmål kan der med fordel sondres mellem dels de af de rejsende benyttede tre transportmåder, dels — hvor det er hensigtsmæssigt — mellem toldfritagelse (importafgifter for forarbejdede eller uforarbejdede landbrugsprodukter) og afgiftsfritagelse (omsætnings- og punktafgifter).
1. International færgetrafik (tredjeland — medlemsstat)
Uanset varens art, herunder også landbrugsvarer, forarbejdede eller uforarbejdede, er løsningen den samme. Således har artikel 1 i Rådets forordning nr. 1818/75 af 10. juli 1975 udvidet anvendelsen af forordning nr. 1544/69 af 23. juli 1969 til de landbrugsimportafgifter og andre importbelastninger, som er fastsat inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik.
Dette resultat fremgår for toldfritagelsens vedkommende klart af punkt 1 og for afgiftsfritagelsens vedkommende af punkt 4 i konklusionen i dommen af 7. juli 1981. Både told- og afgiftsfritagelsen finder anvendelse på varer indeholdt i den personlige bagage tilhørende rejsende fra et tredjeland, uanset varernes oprindelse og herkomst.
2. Færgetrafik mellem to medlemsstater (intern fiellesskabstrafik)
I dette tilfælde må der sondres mellem den toldmæssige og den afgiftsmæssige behandling ved import af varer købt afgiftsfrit om bord på færger.
2.1.
Den toldmæssige behandling af disse varer kan ligeledes udledes af førnævnte dom. Toldfritagelse gælder kun for varer, »som rejsende, der kommer fra tredjelande, medfører i deres personlige bagage« og fællesskabsordningen (forordningerne 1544/69 og nr. 1818/75) er »udtømmende« (domskonklusionens punkt 2).
Heraf følger, at medlemsstaterne i forbindelse med denne form for persontrafik ikke længere er berettiget til at indrømme toldfritagelser, når de pågældende varer ikke er i fri omsætning om bord på færgerne i den i traktatens artikel 10, stk. 1, anvendte betydning.
På dette punkt er den tyske ordning i øvrigt blevet bragt i overensstemmelse med fællesskabsretten pr. 1. januar 1983 ved en bekendtgørelse af 28. september 1982.
2.2.
Hvad derimod angår den afgiftsmæssige behandling af varer, som er indeholdt i de rejsendes personlige bagage, og som er købt af disse i forbindelse med denne form for trafik, deler opfattelserne sig imidlertid, idet man efter én opfattelse afviser fritagelse, mens en anden vil indrømme en sådan.
2.2.a)
Mod afgiftsfritagelse påberåbes en række argumenter:
—
Direktiv 69/169 har til formål at undgå dobbelt afgiftsbeskatning, uden dog at skulle føre til fuldstændig fritagelse. Afgiftsfritagelse ved indførslen af varer købt afgiftsfrit om bord på skibe ville således betyde oprettelsen af et »afgiftsparadis«.
—
Det andet direktiv (72/230) (
5
) indfører i artikel 2 en sondring mellem de rationer, der indrømmes i international trafik og i intern fællesskabstrafik. Direktivet har endvidere til artikel 6 i den originale affattelse af direktiv 69/169 (
6
) føjet et nyt stykke 2 af følgende ordlyd :
»Uden i øvrigt at berøre de bestemmelser, der gælder for salg fra kiosker under toldkontrol i lufthavne og for salg om bord i luftfartøjer, kan medlemsstaterne med hensyn til salg i detailleddet i de tilfælde og på de betingelser, som er nærmere fastsat i stk. 3 og 4, indrømme afgiftslettelse med hensyn til omsætningsafgifter for varer, som rejsende medbringer i deres personlige bagage ved udrejsen fra en medlemsstat. Afgiftslettelse med hensyn til punktafgifter kan ikke indrømmes«.
Dette formelle forbehold til fordel for lufttrafikken, der i det væsentlige gentages i tredje direktiv af 19. december 1978 (78/1032) (
7
) kan ikke udvides til at finde analog anvendelse på varer købt i søtrafikken mellem medlemsstaterne, anføres det.
—
Endelig gøres det gældende, at det følger af punkt 6 i Domstolens dom af 7. juli 1981, at »Rådet ... ved udstedelsen af direktiv 69/169 som ændret ved det andet og det tredje direktiv af henholdsvis 12. juni 1972 og 10. december 1978gradvis [har] villet indføre en fuldstændig ordning vedrørende fritagelse for omsætningsafgifter og punktafgifter for varer i rejsendes personlige bagage; medlemsstaterne beholder som følge heraf på dette område alene den begrænsede kompetence, som direktiverne tillægger dem med hensyn til at indrømme afgiftsfritagelser, der er forskellige fra de i direktiverne fastlagte«.
Indrømmelse af fritagelse for varer erhvervet på disse betingelser ville savne forbindelse med det forfulgte formål, nemlig i højere grad at gøre fællesmarkedets realitet bevidst for befolkningen i medlemsstaterne, at forenkle de erklæringer, der skal afgives af de rejsende, der krydser fællesskabsgrænserne, samt at undgå dobbeltbeskatning.
2.2.b)
For afgiftsfritagelse anføres følgende argumenter:
Det gøres gældende, at når der kan indrømmes fritagelser i lufttrafikken, er der intet til hinder for også at yde disse i søtrafikken. Det fremgår af medlemsstaternes indlæg, det være sig de oprindelige medlemsstater som medlemsstater tilsluttet Fællesskabet pr. 1. januar 1973, at der ved vedtagelsen af andet direktiv i 1972 ikke forelå noget problem mht. fritagelse i søtrafikken mellem medlemsstaterne på fastlandet, og at problemet først blev aktuelt efter tiltrædelsen af de tre nye medlemsstater, hvoraf de to var øsamfund.
Ved bedømmelsen af rækkevidden af forbeholdet i artikel 6, stk. 2, må bestemmelsen ses dels i sin egen kontekst, dels i en større sammenhæng, nemlig harmoniseringen af de nationale lovgivninger vedrørende de fiskale ordninger i den internationale persontrafik og i Fællesskabets interne persontrafik.
Som Kommissionen har anført, adskiller systemet i direktiv 69/169 sig afgørende fra den fælles ordning for merværdiafgift. Mens den hidtidigt gennemførte harmonisering vedrørende moms bygger på en opretholdelse af afgiftsmæssige grænser, dvs. på princippet om beskatning ved indførsel til bestemmelseslandet (med afgiftslettelse ved udførsel fra oprindelseslandet) (
8
) bygger harmoniseringen af fritagelse for importafgifter indrømmet private på princippet om afgiftserlæggelse i oprindelseslandet (med afgiftslettelse i bestemmelseslandet).
Stk. 1 i artikel 6 pålægger medlemsstaterne at træffe foranstaltninger, der er egnet til at forhindre, at der indrømmes afgiftslettelser ved salg til rejsende, hvis bopæl er beliggende i en medlemsstat, og som i øvrigt nyder godt af den i direktivet fastsatte fælles fritagelsesordning.
Efter det indledende forbehold vedrørende lufttrafikken, pålægger stk. 2 medlemsstaterne at træffe de nødvendige foranstaltninger for i det tilfælde og på de betingelser, som er nærmere fastsat i stk. 3 og 4, at muliggøre lettelse med hensyn til omsætningsafgifter ved salg af varer, som rejsende medbringer i deres personlige bagage ved udrejsen fra medlemsstatens område, men uden at indrømme afgiftslettelse med hensyn til punktafgifter.
Disse situationer omfatter såvel udlændinge som bosatte, der udrejser fra en medlemsstat. For sidstnævntes vedkommende indrømmes afgiftslettelsen kun for genstande, hvis enhedsværdi inklusive afgifter overstiger det i artikel 2, stk. 1, fastsatte beløb.
Det er muligt at give afkald på afgiftsbeskatning af varer indeholdt i de rejsendes personlige bagage i bestemmelsesstaten, da afgiftsbeskatningen »som hovedregel« er foretaget i oprindelsesstaten, og det må formodes, at der ikke dér er indrømmet afgiftslettelse. Dette afkald udelukker imidlertid ikke muligheden for i visse tilfælde at indrømme afgiftslettelse ved ankomsten, selv når der indrømmes afgiftslettelse ved afrejsen. Man tolererer således den anomali, der består i en fuldstændig afgiftsfritagelse op til de — lavere — grænser, der gælder for rejsende fra tredjelande.
På linje med generaladvokat Capotorti (
9
) er det min opfattelse, at forbeholdet i stk. 2 i artikel 6 skal fortolkes udvidende og ikke udelukker, at ordningen for afgiftsfrit salg finder anvendelse i søtrafikken inden for Fællesskabet.
Inden man ændrede artikel 6, konsulterede man ganske vist de daværende ansøgerlande, men det forhold, at disse stater dengang ikke rejste indvendinger mod muligheden af, at den ændrede affattelse blev fortolket på en måde, som gik imod salg om bord på færger, kan imidlertid ikke anses som stiltiende anerkendelse af en fortolkning, som de ikke særligt blev gjort opmærksom på.
Imod det argument, hvorefter den af direktiverne i den interne persontrafik i Fællesskabet indførte ordning for afgifts- fritagelse er »fuldstændig«, skal det bemærkes, at Domstolen i punkt 6 i konklusionen til førnævnte dom til verbet »indføre« knytter prædikatet »gradvis«.
Denne formulering står i klar modsætning til den »udtømmende« (
10
) karakter af ordningen for toldfritagelse. Den gradvise harmonisering på dette område understreges af den omstændighed, at de vedtagne direktiver på området er fortløbende nummereret.
Om end det er rigtigt, at medlemsstaternes lovgivninger vedrørende omsætningsafgifter i dag er underlagt et »fælles system« for merværdiafgift, er systemet i virkeligheden kun delvis »fælles« (
11
).
Rådets sjette direktiv af 17. maj 1977 (
12
) har fastsat et fælles afgiftsgrundlag for anvendelsen af momsen. Direktivets artikel 2 bestemmer, at der pålægges merværdiafgift ved indførsel af goder.
Direktivets artikel 14 fastsætter udtømmende den afgiftsfritagelse, der kan ske ved indførsel, men indeholder intet om fritagelse for moms ved indførsel af varer erhvervet i intern fællesskabstrafik, det være sig ad luftvejen eller ad søvejen. Som fremhævet af den britiske regering gælder disse fritagelser imidlertid med forbehold af andre fiskale fællesskabsbestemmelser (
13
).
For så vidt angår punktafgifter, er der endnu ikke indledt harmonisering, bortset fra bestemmelser om de komponenter, der indgår i tobaksbeskatningen.
Ï denne forbindelse finder jeg, at man ikke helt kan se bort fra den påberåbte New York-konvention af 1954, som alle medlemsstater er tilsluttet.
Artikel 13 i denne konvention lyder som følger:
»Denne overenskomst er ikke til hinder for, at kontraherende stater, der udgør en toldunion eller økonomisk union, indfører særlige bestemmelser vedrørende personer, der er bosat i de unionen tilsluttede stater« (
14
).
Endvidere bestemmes følgende i EØFtraktatens artikel 234:
»De rettigheder og forpligtelser, der følger af konventioner, som før denne traktats ikrafttræden er indgået mellem på den ene side én eller flere medlemsstater og på den anden side ét eller flere tredjelande, berøres ikke af bestemmelserne i denne traktat«.
Medlemsstaterne kan således ikke påberåbe sig 1954-konventionen for i deres indbyrdes forhold at modsætte sig anvendelsen af en ordning, der indeholder en anden regulering end konventionen. I mangel af en udtømmende, fælles ordning med hensyn til indrømmelse af afgiftsfritagelse ved indførsel indrømmet over for private, kan man fortolke de gældende fællesskabsbestemmelser på en måde, som er forenelig med New York-konventionen.
Systemet med »toldfri kiosker« i Fællesskabets sø- og lufttrafik er stadig undergivet medlemsstaternes kompetence, og det må antages at være den af Rewe hævdede fortolkning, der er uforenelig med denne konvention.
Endelig kan der hentes væsentlige argumenter i den måde, lovgivningsarbejdet er skredet frem på efter vedtagelsen af direktivet i 1972.
Efter indførelsen af dette forbehold foreslog Kommissionen (
15
) den 22. september 1972 Rådet et tredje direktiv, navnlig med henblik på at harmonisere ordningerne for afgiftslempelse for kiosker under toldkontrol i lufthavne samt salget om bord på fly, skibe og luftpudefartøjer, der udfører erhvervsmæssige passagerbefordring, dog med anerkendelse af den afgiftsmæssige ordning med hensyn til konsum om bord på fartøjet. På grund af modstand fra medlemsstaternes side måtte Kommissionen trække sit forslag tilbage. Det er imidlertid interessant at bemærke, at Kommissionen selv i sit forslag udtalte, at der endnu ikke eksisterer en fællesskabsordning for salg under toldkontrol i lufthavne og om bord på fly, men heller ikke for salget om bord på skibe, samt at samme ordning måtte gælde i begge situationer.
Endelig har Kommissionen under nærværende sag, nemlig den 11. april 1983 foreslået (
16
) Rådet at vedtage et syvende direktiv til ændring af direktiv 69/169, der simpelthen ophæver afsnittet »med forbehold af ...« hvilket begrundes med følgende betragtninger:
»Det bør være muligt for medlemsstaterne at bibeholde de bestemmelser, der for øjeblikket gælder for salg fra kiosker under toldkontrol i lufthavne og i havne eller om bord på luftfartøjer eller skibe, for så vidt angår rejsende til tredjelande«;
idet det yderligere tilføjes, at:
»for personer, der rejser mellem medlemsstater (om bord på fly, skibe eller på luftpudefartøjer i søtrafik), bør værdien og mængden af de varer, der kan erhverves uden afgift, og som kan indføres afgiftsfrit, begrænses til de værdier og mængder, der er fastsat for de fritagelser, som indrømmes rejsende fra tredjelande«.
3. Intern fællesskabstrafik — kombineret skibs- og busrejse
Indledningsvis erindres om, at den af Finanzgericht nævnte situation angår det tilfælde, hvor skibe sejler fra en havn i én medlemsstat (Forbundsrepublikken Tyskland) til en havn i en anden medlemsstat (Danmark), og at de rejsende om bord på skibene told- og afgiftsfrit har købt varer, der ikke er i fri omsætning, og ikke er blevet belastet med omsætnings-eller punktafgifter. Efter landgang i havnen i den anden medlemsstat (Danmark) vender de rejsende ad landevejen (med bus) tilbage til udrejsestaten (Forbundsrepublikken).
3.1.
Alle afgivne indlæg er på dette punkt enige om at anerkende, at ro/r/fritagelserne — ligesom i intern færgetrafik i Fællesskabet — ikke finder anvendelse på disse varer.
3.2.
Med hensyn til afgiftsfritagelserne betyder det forhold, at sådanne fritagelser finder anvendelse i intern færgetrafik i Fællesskabet, ikke nødvendigvis, at kombinerede skibs- og busrejser skal behandles på samme måde.
Den modsatte opfattelse har været gjort gældende af Forbundsrepublikken Tysklands regering samt rederiet i Flensburg, som Finanzgericht har adciteret til sagen.
Disse »rejser« må imidlertid ikke have som vigtigste formål at muliggøre køb af varer afgiftsfrit og at indføre varerne til udrejsestaten uden at betale afgifter. Kriteriet herfor kunne eksempelvis være i, hvorvidt afgiftslempelsen for de rejsende kompenserer for rejseudgifterne, eller uden helt at kompensere for disse dog er tilstrækkeligt attraktiv. Man kunne desuden betinge disse fritagelser af, at de rejsende ifølge oplysninger på deres rejsehjemmel havde haft reel mulighed for landgang fra skibet for at forlade det toldkontrollerede havneområde og foretage ikke-afgiftsfri indkøb inden entring af bussen. Kort sagt må man således søge tilflugt til begrebet »rejsende i god tro«, således som den irske regering har udtrykt det, eller »en økonomisk berettiget rejse«, som den franske regering har beskrevet det.
Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Finanzgericht Hamburg forelagte spørgsmål som følger:
1.
Told- og afgiftslempelser ved indførsel gælder også for varer, som — selv om de ikke er bragt i fri omsætning i medlemsstaterne eller selv om de ikke er blevet belagt med omsætnings- og punktafgifter i medlemsstaterne eller i tredjelande — befinder sig i de rejsendes personlige bagage, og som er blevet købt af disse om bord på færger i regelmæssig, international trafik (tredjeland — medlemsstat).
2.
a)
Toldlempelse ved indførsel gælder ikke for varer, som ikke er i fri omsætning i medlemsstaterne, og som er blevet købt af de rejsende om bord på en færge i regelmæssig, intern fællesskabstrafik (medlemsstat — medlemsstat).
b)
På fællesskabsrettens nuværende stade kan der for varer, som er indeholdt i de rejsendes personlige bagage, og som er blevet købt om bord på færger i regelmæssig, intern fællesskabstrafik, indrømmes den afgiftslempelse, der gælder ved indførsel fra tredjelande, uden at det er nødvendigt at undersøge, om varerne er blevet erhvervet under de almindelige beskatningsbetingelser for hjemmemarkedet i én af medlemsstaterne.
3.
De afgiftslempelser, der gælder ved indførsel fra tredjelande, gælder ligeledes for varer indeholdt i den personlige bagage hos rejsende, der forinden de ad landevejen vender tilbage til udrejsemedlemsstaten har købt varerne om bord på et skib i sejlads mellem udrejsemedlemsstaten og en havn i en anden medlemsstat, forudsat de rejsende under landgangen i sidstnævnte stat har haft en reel mulighed for at købe varerne på de almindelige beskatningsbetingelser for hjemmemarkedet i vedkommende medlemsstat.
Anden del
Efter Domstolens dom af 7. juli 1981 opfordrede Kommissionen ved skrivelse af 2. februar 1982 samtlige medlemsstater til at indrette deres praksis efter dommen senest pr. 31. marts 1982.
Den tyske regering svarede ved en telexmeddelelse af 31. marts 1982, hvori den udtalte, at Kommissionen ikke selv havde draget de fornødne konsekvenser af dommen. Regeringen lod forstå, at den ikke ville følge den fortolkning, som Kommissionen anlagde af dommen, før der var indført fælles bestemmelser med ens regler for spørgsmålet om told- og afgiftslempelse for varer indeholdt i de rejsendes personlige bagage i samtlige rejseformer i den interne fællesskabstrafik.
De øvrige medlemsstaters regeringer har tilsyneladende reageret på samme måde som den tyske regering.
Den 7. april 1982 erindrede Kommissionen alle medlemsstaterne om indholdet af sin skrivelse af 2. februar 1982. Over for den tyske regering udtalte Kommissionen specielt (
17
), at svaret i telexmeddelelsen af 31. marts 1982 ikke var tilfredsstillende og meddelte regeringen en frist på tre uger til at fremsætte sine bemærkninger.
Da medlemsstaterne ikke havde efterkommet denne skrivelse, fremsatte Kommissionen den 11. juni 1982
—
dels til de øvrige medlemsstater, bortset fra Forbundsrepublikken Tyskland, en begrundet udtalelse (
18
) med pålæg om inden for en måned at ophøre med at sælge produkter fra tredjelande fritaget for told til rejsende i intern fællesskabstrafik, og
—
dels til Forbundsrepublikken Tyskland en begrundet udtalelse (
19
) med pålæg om inden for en måned at ophøre med at indrømme told- og afgiftsfritagelse ved indførsel af varer foretaget af rejsende, der overskrider søtoldgrænsen, uden forinden at have foretaget landgang i tredjeland, »efter at Domstolen har erklæret Rådets forordning nr. 3023/77 for ugyldig«.
Den 30. august 1982 meddelte forbundsregeringen Kommissionen, at regeringen — som de øvrige medlemslande — havde besluttet med virkning pr. 1. januar 1983 at afskaffe toldlempelsen for varer erhvervet toldfrit i den interne luftog søtrafik i Fællesskabet samt i forbindelse med »udflugter på havet«. Forbundsregeringen var imidlertid ikke indstillet på at ophæve afgiftslempelsen for varer købt under »udflugter på havet«, da denne ophævelse ikke var blevet udvidet til »toldfri butikker« i lufthavne og salg om bord i fly, på luftpudefartøjer og skibe i rutefart.
Dette er baggrunden for, at Kommissionen den 20. december 1982 anlagde sag med påstand om, at det fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i medfør af EØFtraktaten ved i strid med direktiv 69/169 at indrømme rejsende afgiftsfritagelse (omsætnings- og punktafgifter) for varer købt afgiftsfrit under »udflugter på havet« på Nord- og Østersøen og indført over søtoldgrænsen.
Forbundsrepublikken Tysklands regering har principalt påstået sagen afvist, subsidiært påstået sagen udsat, indtil der er truffet afgørelse i sag 278/82 og mest subsidiært påstået frifindelse.
1.
I virkeligheden vedrører de argumenter, som Forbundsregeringen har påberåbt sig til støtte for sin afvisningspåstand, indholdet af den regeringen tilstillede begrundede udtalelse (nr. C 82/768) og søgsmålets realitet.
Den tyske ordning sondrer mellem afgiftsfrihed for »den store transitration« — når skibet kommer fra det åbne hav og enten senest kommer fra en fremmed havn eller bar opholdt sig mindst otte timer uden for toldområdet — og afgiftsfritagelse for den »lille transitration« når indførslen sker over søtoldgrænsen efter en rejse af mindre end otte timers varighed (
20
).
Det fremgår heraf, at i forbindelse med en »udflugt på havet«, under hvilken deiikke har været anløb i nogen fremmed havn, indrømmes de rejsende afgiftsfritagelsen for »tredjelande«, forudsat skibet har opholdt sig mindst otte timer uden for toldområdet.
Det er netop dette spørgsmål, som er genstand for traktatbrudssøgsmålet.
2.
Spørgsmålet om afgiftsfritagelse til rejsende, der køber varer under udflugter, hvor skibet opholder sig mindst otte timer uden for toldområdet, adskiller sig fra spørgsmålet om afgiftsfritagelse (eller eventuelt toldfritagelse) til rejsende, der benytter færger i fast fart mellem to medlemsstater eller tredjeland og en medlemsstat.
Den situation, som traktatbrudssagen angår, har derimod stor lighed med situationen i tilfældet med »smørture«, som Domstolens dom af 7. juli 1981 vedrørte, eller sågar de ovenfor behandlede kombinerede skibs- og busrejser.
Selv om det på fællesskabsrettens nuværende stade endnu er muligt at indrømme afgiftsfritagelse for varer, der er købt afgiftsfrit på færger i fart mellem to medlemsstater, er afgiftsfritagelse til varer købt i forbindelse med kombinerede skibs- og busrejser ikke lovlig, medmindre de førnævnte betingelser er opfyldt. Under alle omstændigheder er fællesskabsreglerne imidlertid til hinder for, at denne fritagelse indrømmes varer erhvervet på udflugter, under hvilke skibet ikke anløber andre havne end sin faste ankerplads, selv om det måtte have befundet sig mindst otte timer uden for det nationale toldområde.
Ved nærmere eftersyn støtter den tyske regering sit standpunkt på et rådsdokument (
21
). Herefter skulle det den 31. marts 1982 i Coreper være blevet udtalt, at »udflugter på havet« må dele skæbne med »toldfri kiosker« i almindelighed.
Dette dokument, som er blevet fremlagt, indeholder i virkeligheden blot en udtalelse fra den tyske delegation. Jeg henviser herved til følgende udtalelse fra førstegeneraladvokat Sir Gordon Slynn (
22
) :
»Om der kan støttes ret på en nærmere bestemt regel i direktivet, bør besvares på grundlag af selve direktivets bestemmelser, og ikke på grundlag af en ikke offentliggjort udtalelse, der er fremsat af en repræsentant fra en af de institutioner, som har været inddraget i lovgivningsarbejdet, og hvorved vedkommendes opfattelse af denne institutions hensigter forklaredes«.
Ifølge den her foreslåede fortolkning er direktiv 69/169 affattet således, at det nødvendigvis indebærer, at det ikke er lovligt i forbindelse med sådanne udflugter i Nordsøen og Østersøen, at varer, solgt med afgiftslempelse, importeres afgiftsfrit til Forbundsrepublikken Tyskland.
Jeg foreslår følgelig at Kommissionens påstand tages til følge, og at det pålægges Forbundsrepublikken Tyskland at betale sagens omkostninger.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Bestemmelserne om toldfritagelse (told og afgifter ved indforsel af landbrugsprodukter) er folgende: Rådets forordning nr. 1544/69 af 23. juli 1969 (EIT 1969 II, s. 334) som ændret ved forordning nr. 3313/81 af 17. november 1981 (EFT L 334, s. 1), Radcis forordning nr. 1818/75 af 10. juli 1975 (EIT L 185, s. 3) som ændret ved forordning nr. 2780/78 af 27. november 1978 (EFT L 333, s. 7). Bestemmelserne vedrorende afgiftsfritagelse (omsætnings- og punktafgifter) er folgende Radels direktiv 69/169 af 28. maj 1969 (EIT 1969 I, s. 218) som senest ændret ved direktiv 82/443 af 29. juni 1982 (EFT 206, s. 35)
(
3
) – Sag 158/80, Sml. 1981, s. 1807 ff.
(
4
) – Denne berigtigelse har til formål at begrænse forpligtelsen til at bevise, at de medførte varer er erhvervet under de almindelige beskatningsbetingelser for hjemmemarkedet i én af medlemsstaterne til alene at angå tilfælde, hvor der er tale om en transitrejse uden ophold på tredjelands område eller om udrejse fra en del af en medlemsstats område, i hvilken der ikke erlægges afgifter af varer, der forbruges i den pågældende stat (artikel 2, stk. 4, og artikel 4, stk. 4, i direktiv 169/69).
(
5
) – Vedtaget af Rådet den 12. 6. 1972.
(
6
) – Denne ændring blev foreslået Rådet af Kommissionen den 30. 7. 1971 (JO C 106, 1971, s. 19).
(
7
) – EFT L 336, 1978, s. 28: »Med forbehold af den gældende ordning for salg fra kiosker under toldkontrol i lufthavne og for salg om bord i luftfartøjer, træffer medlemsstaterne med hensyn til salg i detailleddet de nødvendige foranstaltninger for i de tilfælde og på de betingelser, som er nærmere fastsat i stk. 3 og 4, at muliggøre afgiftslettelse, hvad angår omsætningsafgifter ved levering af varer, som rejsende medbringer i deres personlige bagage ved udrejsen fra én medlemsstat. Afgiftslettelsen med hensyn til punktafgifter kan ikke indrømmes«. Udkastet til tredje direktiv fremlagt af Kommissionen for Rådet den 31. 12. 1976 (EFT C 31, 1977, s. 5) indeholder ikke dette forbehold.
(
8
) – Jfr. dom af 9. 10. 1980 i sag 823/79, Cardati, præmis 10, SmI. 1980, s. 2780:
»Det forbud, en medlemsstat pålægger personer, som er bosat på dens område, mod at benytte køretøjer, der midlertidigt er indført afgiftsfrit, er et effektivt middel til at forhindre skauesvig og til at sikre, at afgifterne erlægges i varernes bestemmelsesland«.
(
9
) – Forslag til afgørelse i sag 158/80, Rewc, Sml. 1981, s 1848.
(
10
) – Domskonklusionens punkl 2.
(
11
) – Dom af 5. 5. 1982 i sag 15/81, Schul, punkt 13, Sml. 1982, s. 1427: »Det EFT fremluxvcs, at der ved dc omtalte direktiver kun cr sket en delvis harmonisering af merværdiafgiftssystemet«.
(
12
) – Direktiv 77/388, ETT L 145, 1977, s 1.
(
13
) – Artikel 16 i direktiv 77/388.
(
14
) – Domstolens oversættelse.
(
15
) – JOC 113, 1972, s. 15.
(
16
) – EFT C 114, 1983, s. 7.
(
17
) – Skrivelse SG(82) D/5388.
(
18
) – Nr. C(82) 545.
(
19
) – Nr. C(82) 768
(
20
) – § 3, stk. 5, i bckendlgorelse af 3. 12. 1974 om fritagelse for afgifter ved indførsel af varer i de rejsendes personlige bagage (»importralions-bekendlgurelscn«, BGBl. 1974, I, s. 3377) som affattet ved tredie bckendlgorelse af 28. 9. 1982 (BGBl. 1982, I, s. 1378 og 1379) bestemmer folgende:
»Ved indreise med skib er afgiftsfritagelsen for tobaksvarer ..., sAfrenu de overstiger de i stk. 4, forste pkt-, angivne mængder (dvs. den lille transitration for grænscbebocre), samt for alkoholiske drikkevarer, kaffe og te ... ved indrcisc over sotoldgrænser betinget af, at skibet kommer fra det abnc hav og enten senest er afrejst fra en udenlandsk bavn eller i mindst otte timer har opholdt sig uden for toldområdet.«
(
21
) – Dokument 6041/82 FISC 15.
(
22
) – Forslag til afgørelse i sag 8/81, Becker, Sml. 1982, s. 80.