61992CC0021_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. I denne sag har Finanzgericht Duesseldorf forelagt Domstolen fire spoergsmaal vedroerende fortolkningen og gyldigheden af artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84 om almindelige regler for anvendelsen af den i artikel 5c i Raadets forordning (EOEF) nr. 804/68 omhandlede afgift paa maelk og mejeriprodukter (1), som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1639/91 (2).
2. I et forsoeg paa at begraense overskudsproduktionen af maelk og mejeriprodukter paa det faelles marked blev der ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1078/77 (3) indfoert to typer praemie, en ikke-markedsfoeringspraemie og en omstillingspraemie. Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 856/84 (4) blev der indfoert en tillaegsafgift, der erlaegges af de maengder maelk, der aarligt leveres over en garantitaerskel, kaldet referencemaengden, idet der blev indfoejet en ny artikel 5c i forordning nr. 804/68 om den faelles markedsordning for maelk og mejeriprodukter (5).
3. Fremgangsmaaden ved beregningen af referencemaengden blev fastsat i Raadets forordning nr. 857/84. I henhold til artikel 2, stk. 1, heri er referencemaengden lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten har leveret (formel A), eller en opkoeber har indkoebt (formel B) i kalenderaaret 1981, forhoejet med 1%. Medlemsstaterne kan dog i henhold til artikel 2, stk. 2, bestemme, at referencemaengden paa deres omraade er lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, der er leveret eller opkoebt i kalenderaaret 1982 eller 1983, afpasset med en procentsats paa en saadan maade, at den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 fastsatte garantimaengde ikke overskrides. Tyskland valgte i henhold til artikel 2, stk. 2, at anvende 1983 som referenceaar.
4. Forordning nr. 857/84 indeholdt ikke hjemmel til at tildele en referencemaengde til de producenter, som efter at have paataget sig en forpligtelse efter forordning nr. 1078/77, ikke havde leveret maelk i det referenceaar, den paagaeldende medlemsstat valgte, og som efter udloebet af forpligtelsen oenskede at genoptage maelkeproduktionen.
5. Domstolen har i sagerne Mulder mod Minister van Landbouw en Visserij (Mulder I) (6) og Von Deetzen mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas (7) fastslaaet, at forordning nr. 857/84 var ugyldig i det omfang, den ikke bestemte, at der skulle tildeles en referencemaengde til disse producenter, idet forordningen herved var i strid med princippet om beskyttelse af deres berettigede forventninger.
6. Som foelge af disse domme udstedte Raadet forordning (EOEF) nr. 764/89 (8). Ved denne forordning blev der indfoejet en ny artikel 3a i forordning nr. 857/84, som i alt vaesentligt bestemte, at producenter, der genoptager produktionen, under visse omstaendigheder kunne faa tildelt en specifik referencemaengde paa 60% af den maelkemaengde, som producenten havde leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden maaneden for indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien.
7. I Spagl- (9) og Pastaetter-dommene (10) fastslog Domstolen, at artikel 3a, stk. 2, i forordning nr. 857/84 var ugyldig, for saa vidt den begraensede den i bestemmelsen omhandlede saerlige referencemaengde til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten havde leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemien. Domstolen fastslog, at denne begraensning var i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
8. Som foelge af disse afgoerelser udstedte Raadet forordning nr. 1639/91, hvorved artikel 3a, stk. 2, i forordning nr. 857/84 blev aendret, idet der indfoertes en ny metode til beregning af den specifikke referencemaengde.
9. Den aendrede artikel 3a, stk. 2, har, for saa vidt det er relevant i denne sag, foelgende ordlyd:
"Den specifikke referencemaengde fastlaegges af medlemsstaten efter objektive kriterier ved at nedsaette den maengde, for hvilken retten til praemie i henhold til forordning (EOEF) nr. 1078/77 er bevaret eller erhvervet, med en procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2, idet nedsaettelsen under alle omstaendigheder skal omfatte en basisnedsaettelse paa 4,5%, eller med artikel 6."
10. I Tyskland blev artikel 3a, stk. 2, gennemfoert ved § 6a, stk. 1, i Milch-Garantiemengen-Verordnung (MGVO), hvorved nedsaettelsen blev fastsat til 15% (11).
11. Sagsoegerne i hovedsagen, aegteparret Kamp, er maelkeproducerende landmaend, som ved erklaering af 7. maj 1981, udstedt af forretningsfoereren for et Kreisstelle unter Landwirtschaftskammer Rheinland, i henhold til forordning nr. 1078/77 fik tildelt en ikke-markedsfoeringspraemie paa 66 434,76 DM for 118 201 kg maelk. Efter udloebet af deres ikke-markedsfoeringsforpligtelse i 1985 ansoegte de om tildeling af en specifik referencemaengde. Ansoegningen blev i foerste omgang afslaaet. Senere fik de i henhold til § 6a i MGVO tildelt en specifik referencemaengde paa 100 471 kg, der svarede til 85% af den maengde, som deres praemie var beregnet paa grundlag af. Efter denne tildeling anlagde sagsoegerne sag ved Finanzgericht Duesseldorf og kraevede en forhoejelse af deres referencemaengde til 100%.
12. I forbindelse med behandlingen af denne sag har Finanzgericht forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"1) Skal artikel 3a, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 857/84 som affattet i forordning (EOEF) nr. 1639/91 for saa vidt angaar nedsaettelsen af den specifikke referencemaengde fortolkes saaledes, at nedsaettelsen alene fastsaettes efter den procentdel, der er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, men som mindst omfatter basisnedsaettelsen, eller fastsaettes den efter den procentdel, der er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, med tillaeg af basisnedsaettelsen?
2) Er artikel 3a, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 857/84 som affattet i forordning (EOEF) nr. 1639/91 gyldig, selv om beregningen af basisnedsaettelsen ikke kan kontrolleres?
3) Er artikel 3a, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved forordning (EOEF) nr. 1639/91, gyldig for saa vidt den maengde, der var grundlaget for retten til praemie efter forordning (EOEF) nr. 1078/77, er baseret paa produktionen i 1981, hvorimod de repraesentative nedsaettelser er beregnet paa grundlag af 1983-produktionen og derfor er tilsvarende hoejere paa grund af den i tidsrummet 1981-1983 indtrufne produktionsstigning?
4) Er artikel 3a, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved forordning (EOEF) nr. 1639/91, gyldig, for saa vidt medlemsstaterne ved beregningen af specifikke referencemaengder til de producenter, der i henhold til forordning (EOEF) nr. 1078/77 havde forpligtet sig til ikke -markedsfoering, ikke herved blev givet samme mulighed som i artikel 2, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 857/84 for at anvende en variabel nedsaettelse?"
Foerste spoergsmaal
13. Med hensyn til det foerste spoergsmaal hersker der forskellig opfattelse mellem paa den ene side de tyske og britiske regeringer og Kommissionen og paa den anden side Raadet. De tyske og britiske regeringer og Kommissionen er af den opfattelse, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke indgaar i den procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, og som skal anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i henhold til artikel 2, men derimod skal anvendes som tillaeg hertil. Raadet derimod har anfoert, at artikel 3a, stk. 2, skal fortolkes saaledes, at den procentdel, der er repraesentativ for alle nedsaettelser, omfatter basisnedsaettelsen paa 4,5%.
14. Det fremgaar imidlertid af de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, og af indlaeg under retsmoedet, at forskellen i opfattelse er uvaesentlig. De tyske og britiske regeringer og Kommissionen mener, at basisnedsaettelsen paa 4,5% og den repraesentative procentdel er forskellige elementer, der skal anvendes kumulativt. Raadet derimod mener, at basisnedsaettelsen paa 4,5% er en del af den repraesentative procentdel. Raadet har dog anfoert, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke skal tillaegges den repraesentative procentdel, saafremt medlemsstaten allerede har taget den i betragtning ved beregningen af den repraesentative procentdel. Begge beregninger foerer derfor til samme resultat: basisnedsaettelsen paa 4,5% skal anvendes én gang og kun denne ene gang i forhold til producenter, der genoptager maelkeproduktionen. Dette maa faktisk betragtes som den korrekte fortolkning af artikel 3a, stk. 2.
15. I henhold til artikel 3a, stk. 2, beregnes den specifikke referencemaengde ved hjaelp af tre elementer: a) den maengde, for hvilken retten til praemie er bevaret eller erhvervet; b) en procentdel, der er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, som anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2; c) en basisnedsaettelse paa 4,5%. Jeg skal nu gennemgaa disse to sidste elementer hver for sig og begynde med basisnedsaettelsen paa 4,5%.
16. Denne nedsaettelse har sin oprindelse i Raadets forordning (EOEF) nr. 775/87 (12), hvorved der ° som et yderligere forsoeg paa at daemme op for overskudsproduktionen af maelk og mejeriprodukter ° blev indfoert en midlertidig suspension af en ensartet procentdel af de i artikel 5c i forordning nr. 804/68 omhandlede referencemaengder.
17. Forordning nr. 775/87 fastsatte de suspenderede maengder til 4% for den fjerde anvendelsesperiode for tillaegsafgiftsordningen (dvs. fra 1.4.1987 til 31.3.1988) og 5,5% for den femte anvendelsesperiode (dvs. fra 1.4.1988 til 31.3.1989). Ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3882/89 (13) blev suspensionsprocenten fastsat til 4,5% for de foelgende tre perioder (14). Denne procentdel var gaeldende paa det tidspunkt, da forordning nr. 1639/91 blev udstedt.
18. Basisnedsaettelsen paa 4,5% er en midlertidig suspension, som ikke indebaerer en nedsaettelse af den samlede garantimaengde. Indtil udstedelsen af Raadets forordning (EOEF) nr. 816/92 (15) indgik den midlertidigt suspenderede maengde i den samlede garantimaengde for hver medlemsstat ifoelge artikel 5c i forordning nr. 804/68. Foerst i forordning nr. 816/92 blev den midlertidigt suspenderede maengde og den samlede garantimaengde anfoert hver for sig.
19. I modsaetning til basisnedsaettelsen paa 4,5% er den repraesentative procentdel for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa referencemaengderne, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2, ikke ensartet i Faellesskabet, idet den varierer fra medlemsstat til medlemsstat. Den tyske regering og Kommissionen paapeger, at den repraesentative nedsaettelse for saa vidt angaar Tyskland, der valgte kalenderaaret 1983 som referenceaar, udgoeres af forskellen mellem den samlede garantimaengde for 1990-1991 og maelkeleverancerne i 1983. Raadets forordning (EOEF) nr. 3879/89 (16) fastsatte den samlede garantimaengde for Tyskland for hver af de tre tolvmaanedersperioder fra 1. april 1989 til 31. marts 1992 til 22 519 080 tons. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at maelkeleverancerne i Tyskland i 1983 var paa 25 176 000 tons. Forskellen mellem disse to maengder medfoerer en nedsaettelse paa 10,5%. I modsaetning til oplysningerne i forelaeggelseskendelsen, som synes at vaere grundlaget for den nationale rets forelaeggelse af det paagaeldende spoergsmaal, er basisnedsaettelsen paa 4,5% saaledes ikke medregnet to gange i den tyske gennemfoerelseslov.
20. Som anfoert ovenfor kan medlemsstaterne i henhold til artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 bestemme, at referencemaengden paa deres omraade skal vaere lig med den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, der er leveret eller opkoebt i kalenderaaret 1982 eller 1983, afpasset med en procentsats paa en saadan maade, at den i artikel 5c i forordning nr. 804/68 for den paagaeldende medlemsstat fastsatte garantimaengde ikke overskrides.
21. Artikel 2, stk. 2, hjemler ogsaa mulighed for, at denne procentsats kan varieres i forhold til stoerrelsen af leverancerne fra visse kategorier af producenter, udviklingen i leverancerne i visse regioner mellem 1981 og 1983 eller udviklingen i leverancerne fra visse kategorier af producenter i samme periode. Ifoelge artikel 2, stk. 3, kan de i artikel 2, stk. 1 og 2, omhandlede procentsatser tilpasses af medlemsstaterne for at lette tildelingen af saerlige og supplerende referencemaengder til visse kategorier af producenter.
22. Det er derfor klart, at medlemsstaterne efter artikel 2 har et skoen ved anvendelsen af variable procentsatser i forhold til forskellige kategorier af producenter. Allerede dette viser, at den procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de i artikel 2 fastsatte referencemaengder, og som er omtalt i artikel 3a, stk. 2, i modsaetning til basisnedsaettelsen paa 4,5% kan variere fra medlemsstat til medlemsstat.
23. Som jeg allerede har anfoert, er Raadet i realiteten enig med de tyske og britiske regeringer og Kommissionen i, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke skal anvendes to gange i forhold til producenter, der genoptager maelkeproduktionen, skoent Raadet stoetter dette resultat paa en delvis anderledes begrundelse.
24. Selv om resultatet i praksis er det samme, er det efter min opfattelse mere korrekt at sige, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke indgaar i den procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de i overensstemmelse med artikel 2 fastsatte referencemaengder, og derfor skal anvendes som tillaeg til denne procentdel. Strengt taget er det ikke korrekt at sige, at basisnedsaettelsen indgaar som en del af den "procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2". For det foerste er nedsaettelsen nemlig ikke "repraesentativ", da den anvendes paa samme maade i hele Faellesskabet, og for det andet udgoer den en midlertidig suspension i modsaetning til de nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2. Den adskiller sig derfor fra den repraesentative procentdel baade for saa vidt angaar dens beregningsmetode og dens retlige karakter.
25. Jeg skal derfor foreslaa, at det foerste spoergsmaal besvares med, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke indgaar i den procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2, men skal anvendes som tillaeg hertil. Disse nedsaettelser omfatter ikke basisnedsaettelsen paa 4,5%.
Andet spoergsmaal
26. Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret hovedsagelig oplyst, hvorledes den i artikel 3a, stk. 2, omhandlede nedsaettelse paa 4,5% er beregnet. Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at spoergsmaalet beror paa en antagelse om, at denne nedsaettelse ikke fremgaar af forordning nr. 775/87, skoent den syvende betragtning til forordning nr. 1639/91 henviser til forordning nr. 775/87 som hjemmel for nedsaettelsen paa 4,5%.
27. Denne antagelse er forkert. Som jeg allerede har anfoert, fremgaar tallet 4,5% ikke af den oprindelige forordning nr. 775/87, men blev indfoejet ved forordning nr. 3882/89. Ved artikel 1, stk. 1, i sidstnaevnte forordning blev artikel 1, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 775/87 aendret, idet den midlertidige suspensionsandel blev fastsat til 4,5% for saa vidt angaar sjette, syvende og ottende tolvmaanedersperiode.
28. Beregningen af basisnedsaettelsen kan i modsaetning til, hvad den forelaeggende ret udtaler i sit andet spoergsmaal, saaledes kontrolleres.
Tredje spoergsmaal
29. Med henblik paa behandlingen af det tredje spoergsmaal finder jeg det hensigtsmaessigt foerst at redegoere for Domstolens begrundelse i Spagl- og Pastaetter-sagerne, da Raadet aendrede artikel 3a, stk. 2, som foelge af disse domme. Jeg finder det ogsaa noedvendigt at redegoere for Domstolens afgoerelse i sagen Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen (Mulder II) (17). Dommen blev afsagt efter indgivelse af de skriftlige indlaeg til Domstolen; sagsoegeren har imidlertid under retsmoedet i vidt omfang stoettet sig paa denne dom.
30. I Spagl- og Pastaetter-sagerne fastslog Domstolen, at artikel 3a i den dagaeldende version var ugyldig, idet bestemmelsen var i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, for saa vidt den begraensede den referencemaengde, der skulle tildeles producenter, der genoptog produktionen, til 60% af den maengde maelk eller maelkeaekvivalent, som producenten havde leveret eller solgt i de seneste tolv kalendermaaneder inden indgivelsen af ansoegningen om en ikke-markedsfoerings- eller omstillingspraemie.
31. I disse domme knaesatte Domstolen to principper for saa vidt angaar beregningen af den referencemaengde, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen (18): dels skal referencemaengden beregnes paa en saadan maade, at det sikres, at en producent, der genoptager produktionen, ikke ved udloebet af sin forpligtelse underkastes begraensninger, som rammer ham netop paa grund af hans forpligtelse (19); dels maa en saadan producent ikke begunstiges urimeligt i forhold til producenter, som har fortsat produktionen. Med udgangspunkt i disse to principper fastslog Domstolen, at Raadet ved beregningen af den referencemaengde, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, er berettiget til at anvende en nedsaettelsessats, som er repraesentativ for de satser, der anvendes i forhold til producenter, der er omfattet af artikel 2 (20).
32. I Mulder II-sagen var sagsoegerne producenter, som i henhold til en forpligtelse efter forordning nr. 1078/77 ikke havde leveret maelk i det referenceaar, som de paagaeldende medlemsstater havde valgt. De kraevede erstatning af Faellesskabet for det tab, de havde lidt som foelge af anvendelsen af forordning nr. 857/84 og nr. 764/89, for saa vidt disse forordninger ikke indeholdt en bestemmelse om tildeling af en repraesentativ referencemaengde til dem.
33. Domstolen fastslog, at sagsoegerne havde ret til erstatning for det tab, de havde lidt som foelge af, at de havde vaeret fuldstaendig udelukket fra at faa tildelt en referencemaengde i henhold til forordning nr. 857/84, som den var affattet foer aendringen ved forordning nr. 764/89. Derimod fastslog Domstolen, at sagsoegerne ikke kunne kraeve erstatning for de tab, de havde lidt som foelge af tildelingen af en reduceret midlertidig referencemaengde i henhold til forordning nr. 764/89. Domstolen begrundede dette med, at forordning nr. 764/89 i modsaetning til forordning nr. 857/84 ikke indebar en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, hvilket ifoelge Domstolens praksis er en forudsaetning for, at Faellesskabet ifalder ansvar uden for kontrakt som foelge af en retsforskrift.
34. Vedroerende stoerrelsen af det tab, som Faellesskabet skulle erstatte, fastslog Domstolen, at der skulle tages hensyn til sagsoegernes tabte fortjeneste. Dette tab udgjordes principielt af forskellen mellem paa den ene side den indtaegt, som sagsoegerne kunne have haft under normale omstaendigheder ved leverancer af maelk, som de ville have foretaget, saafremt de i perioden mellem den 1. april 1984, hvor forordning nr. 857/84 traadte i kraft, og den 29. marts 1989, hvor forordning nr. 764/89 traadte i kraft, havde faaet tildelt de referencemaengder, som de havde ret til, og paa den anden side den indtaegt, som de faktisk havde haft ved at levere maelk i perioden uden hensyn til referencemaengden, forhoejet med det beloeb, som de indtjente eller kunne have indtjent i samme periode ved en eventuel erstatningsvirksomhed (dommens praemis 26).
35. I dommens praemis 28-31 fastlagde Domstolen metoden til beregning af de referencemaengder, som sagsoegerne havde ret til i den paagaeldende periode. I henhold til denne metode skulle der tages hensyn til den maengde maelk, de havde leveret i en repraesentativ periode forud for deres ikke-markedsfoeringsperiode, saasom den maengde, der var grundlaget for beregningen af ikke-markedsfoeringspraemien. Denne maengde skulle forhoejes med 1% ved analog anvendelse af artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84 for at sikre, at sagsoegerne ikke blev underkastet saerlige begraensninger i forhold til producenter, der havde fortsat produktionen. For at undgaa, at sagsoegerne herved opnaaede en uberettiget fordel i forhold til producenter, der havde fortsat produktionen, skulle der dog anvendes en nedsaettelsessats, der var repraesentativ for de nedsaettelser, der var foretaget i forhold til de producenter, der havde fortsat produktionen.
36. Domstolen tilfoejede, at procentsatsen i artikel 2, stk. 2, ikke kunne tages i betragtning ved bestemmelsen af den repraesentative nedsaettelsessats. Grunden hertil var, at formaalet med denne procentsats var at udligne den generelle produktionsforoegelse mellem 1981 og 1983. En anvendelse heraf i forhold til sagsoegerne ville indebaere, at de blev paalagt en saerlig restriktion, netop fordi deres referencemaengder skulle fastlaegges paa grundlag af deres maelkeleverancer foer 1982.
37. Domstolen fastslog ogsaa, at den ved forordning nr. 775/87 indfoerte godtgoerelse for midlertidig suspension af en procentdel af de referencemaengder, som de producenter, der havde fortsat produktionen, havde faaet tildelt, ogsaa skulle tages i betragtning ved fastlaeggelsen af den repraesentative nedsaettelsessats.
38. Der er saaledes to forskelle mellem metoden til beregning af den specifikke referencemaengde i artikel 3a, stk. 2, som affattet ved forordning nr. 1639/91, og den af Domstolen anvendte metode i Mulder II-sagen til beregning af de referencemaengder, som sagsoegerne i disse sager ville have vaeret berettiget til.
39. Disse forskelle er foelgende:
a) I den beregningsmetode, som Domstolen anvendte i Mulder II-sagen, skulle den maengde, som var grundlaget for tildelingen af en praemie efter forordning nr. 1078/77, forhoejes med 1%. I artikel 3a, stk. 2, foretages der derimod ikke en saadan forhoejelse.
b) I den af Domstolen i Mulder II-sagen anvendte beregningsmetode tages der ikke hensyn til den i artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 naevnte procentsats ved beregningen af den repraesentative nedsaettelsessats. Artikel 3a, stk. 2, foreskriver derimod en nedsaettelse med en procentdel, som er repraesentativ for "de samlede nedsaettelser", der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2. Det er derfor klart, at de i henhold til artikel 2, stk. 2, gennemfoerte nedsaettelser skal tages i betragtning ved beregningen af den repraesentative nedsaettelsessats.
40. Resultatet af disse forskelle er, at det vil vaere gunstigere for en producent i samme situation som sagsoegerne at faa referencemaengden beregnet i henhold til den metode, som Domstolen har anvendt i Mulder II-sagen, end den i artikel 3a, stk. 2, indeholdte metode.
41. Paa dette grundlag vil jeg herefter behandle det tredje spoergsmaal. Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om artikel 3a, stk. 2, er gyldig, naar henses til, at bestemmelsen stiller producenter, som paa grund af opfyldelsen af en forpligtelse efter forordning nr. 1078/77 ikke leverede maelk i kalenderaaret 1983, som blev valgt som referenceaar af Tyskland, ringere end producenter, som leverede maelk i det paagaeldende aar.
42. Mellem 1981 og 1983 steg maelkeproduktionen i Tyskland betydeligt, baade i form af leverancer til opkoebere og produktion pr. malkeko. Derfor blev der i tysk ret i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 gennemfoert visse nedsaettelser for at sikre, at garantimaengden for Tyskland i artikel 5c i forordning nr. 804/68 ikke blev overskredet.
43. Sagsoegerne har i deres skriftlige indlaeg paapeget, at de ° fordi de indgik ikke-markedsfoeringsforpligtelsen i 1981 ° ikke har bidraget til stigningen i maelkeproduktionen mellem 1981 og 1983. De har anfoert, at en repraesentativ nedsaettelsessats, der er indfoert som foelge af denne stigning, ikke skal fratraekkes i den maengde, som var grundlaget for tildelingen af deres praemie. De haevder, at et saadant fradrag indebaerer, at de diskrimineres i forhold til producenter, der leverede maelk i kalenderaaret 1983, og at der er tale om forskelsbehandling, der er forbudt i henhold til faellesskabsretten.
44. Raadet, Kommissionen og Det Forenede Kongeriges regering anser artikel 3a, stk. 2, for gyldig. Kommissionen har anfoert, at producenter, der genoptager produktionen, og producenter, som har fortsat leverancerne, ikke kan behandles ens, idet de ikke befinder sig i sammenlignelige situationer. Den har endvidere anfoert, at for saa vidt angaar beregningen af den referencemaengde, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, er det ikke princippet om ligebehandling, der finder anvendelse, men princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Til stoette for dette anbringende har Kommissionen henvist til Domstolens dom i Spagl-sagen.
45. Under retsmoedet har sagsoegerne henvist til Domstolens dom i Mulder II-sagen og har foreslaaet en metode til beregning af deres referencemaengde ud fra kriterier, som Domstolen har fastlagt for beregningen af den erstatning, som sagsoegerne i den naevnte sag fik tilkendt. Efter deres opfattelse sikrer denne metode ligebehandling af producenter, der genoptager produktionen, og producenter, som har fortsat leverancerne, og boer derfor anvendes af Faellesskabet.
46. Det er klart ikke formaalet med naervaerende sag at fastlaegge en metode til beregning af sagsoegernes referencemaengde. Det er nemlig ikke Domstolens opgave at traeffe afgoerelse herom, idet dette paahviler de nationale myndigheder i overensstemmelse med faellesskabsretten. Det maa imidlertid under hensyn til de spoergsmaal, som den forelaeggende ret har forelagt, vurderes, om Domstolens dom i Mulder II-sagen har indflydelse paa fortolkningen eller gyldigheden af artikel 3a, stk. 2.
47. Efter min opfattelse kan man ikke haevde, at artikel 3a, stk. 2, er ugyldig, alene fordi metoden til beregning af den specifikke referencemaengde, som bestemmelsen omhandler, er forskellig fra den metode, som Domstolen har anvendt i Mulder II-sagen. Foerst og fremmest skal jeg bemaerke, at Domstolens dom i den naevnte sag ikke var afsagt paa det tidspunkt, da Raadet udstedte forordning nr. 1639/91. Selv om artikel 3a, stk. 2, som aendret ved den naevnte forordning, er omtalt i generaladvokat Van Gerven' s forslag til afgoerelse (21), omfattede sagen ikke denne bestemmelse, ligesom den heller ikke blev behandlet af Domstolen. Efter min opfattelse er der under alle omstaendigheder forskel mellem beregningen af den referencemaengde, som en producent burde have faaet tildelt i en bestemt periode i fortiden, med henblik paa udmaalingen af den erstatning, der tilkommer ham i forbindelse med en retssag vedroerende Faellesskabets ansvar uden for kontraktforhold, og beregningen af den referencemaengde, der i fremtiden skal tildeles en almindelig gruppe producenter.
48. Den foerstnaevnte beregning foretages af Domstolen, hvorimod den sidstnaevnte henhoerer under Raadets kompetence, som ved udoevelsen af denne kompetence har et vist skoen. Ydermere har de to beregninger forskellige karakteristika og forskellige formaal. Den foerste beregning sker efterfoelgende og har en hypotetisk karakter. Formaalet er at saette tal paa det tab, som Faellesskabet har foraarsaget bestemte producenter ved at beregne forskellen mellem den indtaegt, som disse producenter ville have haft uden den ulovlige faellesskabsretsakt, og den indtaegt, som de faktisk har indtjent eller burde have indtjent ved en eventuel erstatningsvirksomhed i den paagaeldende periode.
49. Den sidstnaevnte beregning derimod vedroerer som allerede naevnt en almindelig gruppe producenter og har relation til fremtiden. Ved fastlaeggelsen af en saadan beregningsmetode traeffet Raadet et erhvervspolitisk valg for at afstemme en raekke modsat rettede maal. Raadet skal navnlig beskytte de berettigede interesser hos producenter, der genoptager produktionen, og tage hensyn til deres berettigede forventninger i overensstemmelse med de kriterier, som Domstolen har fastlagt i Spagl- og Pastaetter-sagerne. Det skal ogsaa tage hensyn til de berettigede interesser hos producenter, som har fortsat produktionen. Ydermere skal Raadet under hensyntagen til disse producentgruppers berettigede interesser undgaa at undergrave formaalene med maelkekvoteordningen.
50. Det fremgaar af Domstolens praksis, at Faellesskabets lovgiver paa et omraade, der forudsaetter en vurdering af en kompliceret oekonomisk situation, som det er tilfaeldet inden for den faelles landbrugspolitik, har et vidt skoen med hensyn til arten og raekkevidden af de foranstaltninger, der skal traeffes, jf. Erpelding mod Statssekretaeren for Landbrug og Vinavl (22).
51. Raadet er derfor efter min opfattelse ved fastlaeggelsen af metoden til beregning af den fremtidige specifikke referencemaengde, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, ikke noedvendigvis bundet af den af Domstolen foretagne beregning i Mulder II-sagen. Artikel 3a, stk. 2, maa dog erklaeres ugyldig, saafremt Raadet ved udstedelsen heraf har overskredet sit skoen. Ved vurderingen af, om dette er tilfaeldet, skal Domstolens dom i Mulder II-sagen naturligvis tages i betragtning.
52. Som jeg tidligere har naevnt, har sagsoegerne haevdet, at procentsatsen i artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 ikke skal indgaa i beregningen af den repraesentative nedsaettelsessats, der skal anvendes paa producenter, der genoptager produktionen, fordi de ikke har deltaget i produktionsforhoejelsen mellem 1981 og 1983. Domstolens dom i Mulder II-sagen (jf. ovenfor punkt 36) stoetter denne argumentation. Efter min opfattelse er denne dog ikke fuldstaendig overbevisende.
53. Domstolen har fastslaaet, at en producent, der frivilligt har indstillet sin produktion i en vis periode, ikke kan have en berettiget forventning om at kunne genoptage produktionen paa samme betingelser som foer, eller om ikke at blive omfattet af eventuelle regler, som i mellemtiden maatte vaere indfoert, vedroerende markeds- eller strukturpolitikken, jf. Mulder I-dommen, praemis 23, og Von Deetzen-dommen, praemis 12.
54. Producenter, der genoptager produktionen, kan derfor ikke ved deres tilbagekomst til markedet efter udloebet af deres forpligtelse forvente at finde dette, som de forlod det, og kan med foeje underkastes regler, som det under deres fravaer har vaeret noedvendigt at udstede paa grund af markedsudviklingen. Man kan derfor haevde, at det forhold, at producenter, der genoptager produktionen, ikke har bidraget til den generelle stigning i produktionen, fordi de frivilligt har holdt sig uden for markedet i en bestemt periode, ikke giver dem ret til, naar de vender tilbage til markedet, at blive undtaget fra restriktive regler, der er indfoert som en noedvendig foelge af denne stigning.
55. Producenter, der genoptager produktionen, har frivilligt og mod en praemie afstaaet fra at producere maelk. Man kan indtage det standpunkt, at anvendelsen af nedsaettelsessatsen i artikel 2, stk. 2, i forhold til disse producenter, der er langt mindre end den i en tidligere udgave af artikel 3a, stk. 2, indeholdte forudfastsatte nedsaettelse paa 40%, hoerer til den normale erhvervsmaessige risiko, som de med rimelighed kan forventes at baere, og som derfor ikke er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det kan ogsaa haevdes, at anvendelsen af denne nedsaettelsessats i forhold til producenter, der genoptager produktionen, ikke er i strid med princippet om ligebehandling, fordi ° som Kommissionen paapeger ° producenter, der har fortsat produktionen, og producenter, der genoptager produktionen, befinder sig ikke i sammenlignelige situationer.
56. Selv om denne argumentation ikke tiltraedes, er det min opfattelse, at anvendelsen i forhold til producenter, der genoptager produktionen, af nedsaettelsen i artikel 2, stk. 2, ikke noedvendigvis skal anses for at vaere i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller princippet om ligebehandling.
57. Som jeg allerede har anfoert, maa Raadet ifoelge dommene i Mulder I- og Spagl-sagerne ved fastsaettelsen af en metode til beregning af de referencemaengder, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, ikke paalaegge saadanne producenter begraensninger, som specielt beroerer dem paa grund af denne forpligtelse. Det er imidlertid klart, at saafremt begraensningerne anvendes paa samme maade i forhold til producenter, der genoptager produktionen, og producenter, der har fortsat produktionen, og som befinder sig i en tilsvarende situation, er der ikke tale om begraensninger, som specielt beroerer den foerstnaevnte gruppe producenter netop paa grund af denne forpligtelse. Den gruppe producenter, der har fortsat produktionen, og hvis situation kan sammenlignes med situationen for de producenter, der genoptager produktionen, omfatter saadanne producenter, som af grunde, de ikke har haft indflydelse paa, ikke har deltaget i stigningen i maelkeproduktionen mellem 1981 og 1983. En medlemsstat kan imidlertid paalaegge saadanne producenter den i artikel 2, stk. 2, omhandlede nedsaettelse.
58. Dette fremgaar af de nedennaevnte retssager, der drejede sig om fortolkningen af artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 857/84. I henhold hertil kan producenter, hvis maelkeproduktion i det af den paagaeldende medlemsstat valgte referenceaar er blevet paavirket af usaedvanlige begivenheder foer eller i loebet af dette aar, anmode om, at der tages hensyn til et andet referenceaar inden for perioden 1981-1983.
59. I Erpelding-sagen har Domstolen fastslaaet, at forordning nr. 857/84 er til hinder for, at en producent, der har fortsat produktionen, og hvis maelkeproduktion i hele perioden 1981-1983 er blevet kendeligt paavirket af en usaedvanlig begivenhed, faar lagt den maengde maelk eller maelkeaekvivalent til grund, som han leverede i et aar foer 1981, eller faar beregnet en teoretisk maengde ved en ekstrapolation, der baseres paa en normal udvikling i hans leverancer i en bestemt periode, foer den omhandlede usaedvanlige begivenhed indtraadte.
60. Dommen i Erpelding-sagen blev bekraeftet i sagen Leukhardt mod Hauptzollamt Reutlingen (23). I denne sag gjorde Leukhardt, en producent, der havde fortsat produktionen, og hvis produktion havde vaeret paavirket i kendelig grad af en usaedvanlig begivenhed i hele perioden 1981-1983, subsidiaert gaeldende, at hans referencemaengde skulle beregnes paa grundlag af den maengde maelk, han havde leveret i 1981 med tillaeg af 1% i henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84. Leukhardt var landmand i Tyskland, hvor det i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 var bestemt, at referencemaengden for producenter principielt var lig med den maengde maelk, de havde leveret i 1983, med fradrag af 4%.
61. Domstolen fastslog, at en producent, hvis maelkeproduktion var blevet paavirket i kendelig grad af en usaedvanlig begivenhed i det referenceaar, som den paagaeldende medlemsstat havde valgt, i henhold til artikel 3, stk. 3, i forordning nr. 857/84 kunne opnaa, at der blev taget hensyn til hans maelkeleverancer i et andet kalenderaar i perioden 1981-1983, men at den procentsats, der i almindelighed fandt anvendelse i den paagaeldende medlemsstat, skulle anvendes paa disse leverancer. Derfor var den referencemaengde, som Leukhardt havde ret til, lig med den maengde maelk, han havde leveret i 1981, men afpasset med den i artikel 2, stk. 2, omhandlede procentsats, og i givet fald varieret efter betingelserne i artiklens sidste punktum (jf. praemis 25).
62. Det foelger derfor klart af Domstolens dom i Leukhardt-sagen, at en producent, som har fortsat produktionen, og som af grunde, han ikke var herre over, ikke har deltaget i produktionsstigningen mellem 1981 og 1983, kan paalaegges nedsaettelsen i artikel 2, stk. 2.
63. Domstolens domme i Erpelding- og Leukhardt-sagerne viser efter min opfattelse, at artikel 3a, stk. 2, ikke er ugyldig, for saa vidt den hjemler medlemsstaterne mulighed for at paalaegge producenter, der genoptager produktionen, den i artikel 2, stk. 2, omhandlede nedsaettelse. En medlemsstat maa have ret til at behandle en producent, der genoptager produktionen, paa samme maade som en producent, der har fortsat produktionen, og som ikke oegede sin maelkeproduktion mellem 1981 og 1983. Naar i hvert fald begge disse grupper producenter paalaegges den i artikel 2, stk. 2, omhandlede nedsaettelse, er nedsaettelsen ikke en begraensning, som specielt beroerer en producent, der genoptager produktionen, paa grund af hans forpligtelse. Den er saaledes hverken i strid med lighedsgrundsaetningen eller princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
64. Jeg er derfor kommet til det resultat, at der ikke kan rejses tvivl om gyldigheden af artikel 3a, stk. 2, paa det grundlag, at den bestemmer, at der ved beregningen af de referencemaengder, der skal tildeles producenter, som genoptager produktionen, skal anvendes en nedsaettelsessats, der svarer til procentsatsen i artikel 2, stk. 2.
65. Foerend jeg behandler det fjerde spoergsmaal, skal jeg kort behandle to yderligere problemer i forbindelse med artikel 3a, stk. 2' s, gyldighed.
66. Som allerede omtalt fremgaar det ikke af artikel 3a, stk. 2 ° i modsaetning til den metode, som Domstolen anvendte ved beregningen af den specifikke referencemaengde i Mulder II-sagen ° at den maengde, paa grundlag af hvilken praemiekravet bestod eller blev erhvervet, skal forhoejes med 1%. Man kan stille det spoergsmaal, om det forhold, at artikel 3a, stk. 2, ikke indebaerer en saadan forhoejelse, paavirker bestemmelsens gyldighed. Dette spoergsmaal er ikke forelagt af den nationale ret, og det er unoedvendigt at behandle det. Jeg skal herom alene bemaerke ° af de grunde, som jeg har anfoert ovenfor ° at der ikke paa dette grundlag kan rejses tvivl om gyldigheden af artikel 3a, stk. 2. Den forskelsbehandling mellem producenter, der har fortsat produktionen, og producenter, der har genoptaget den, som foelger af, at forhoejelsen paa 1% ikke finder anvendelse i forhold til producenter, der genoptager produktionen, hoerer nemlig til de normale erhvervsmaessige risici, som producenter kan forventes at blive udsat for, og som derfor ikke er i strid med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Forskelsbehandlingen er heller ikke i strid med lighedsgrundsaetningen, da de to grupper producenter befinder sig i objektivt forskellige situationer.
67. Det andet problem drejer sig om tildeling af en godtgoerelse til producenter, der genoptager produktionen, fordi de er undergivet basisnedsaettelsen paa 4,5%. Som tidligere naevnt blev der ved forordning nr. 775/87 indfoert en midlertidig suspension af en ensartet procentdel af hver referencemaengde, som blev fastsat til 4% for tillaegsafgiftens fjerde anvendelsesperiode og til 5,5% for den femte periode. Den midlertidige suspension blev ved forordning nr. 3882/89 fastsat til 4,5% for de foelgende tre perioder. Ifoelge forordning nr. 775/87 og nr. 3882/89 skulle der ydes godtgoerelse til producenter, som havde fortsat produktionen, for de suspenderede maengder. I Mulder II-sagen fastslog Domstolen, at godtgoerelsen i henhold til forordning nr. 775/87 skulle tages i betragtning ved fastsaettelsen af den repraesentative nedsaettelsesprocent i forbindelse med beregningen af den referencemaengde, som sagsoegerne i Mulder II-sagen burde vaere blevet tildelt. Sagsoegerne har anfoert, at de boer tildeles en godtgoerelse for den basisnedsaettelse paa 4,5%, som de er blevet underkastet.
68. Det fremgaar dog af forelaeggelseskendelsen, at sagsoegerne tidligere under hovedsagen har fremfoert et tilsvarende argument. Den forelaeggende ret har afvist dette argument og har ikke forelagt Domstolen spoergsmaal herom under henvisning til, at ydelse af en godtgoerelse til producenter, som har fortsat produktionen, muligvis ogsaa kan berettige producenter, der genoptager produktionen, til at faa udbetalt en saadan godtgoerelse, men ikke berettige sagsoegerne til at faa tildelt hoejere referencemaengder. Jeg er enig med den forelaeggende ret i denne opfattelse.
Fjerde spoergsmaal
69. Med det fjerde spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om artikel 3a, stk. 2, i forordning nr. 857/84, som aendret ved forordning nr. 1639/91, er gyldig, skoent bestemmelsen ikke hjemler medlemsstaterne mulighed for at anvende saadanne variable nedsaettelser ved tildelingen af specifikke referencemaengder til producenter, der genoptager produktionen, som de efter artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84 kan anvende i forhold til producenter, som har fortsat produktionen.
70. Som omtalt ovenfor foelger det af artikel 2, stk. 2, i forordning nr. 857/84, suppleret ved artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1546/88 (24), at medlemsstater, der vaelger kalenderaaret 1982 eller 1983 som referenceaar, kan tilpasse de i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 857/84 omhandlede referencemaengder, saaledes at den samlede garantimaengde ikke overskrides, paa foelgende grundlag:
a) omfanget af leverancerne fra visse kategorier af afgiftspligtige
b) udviklingen i leverancerne i visse regioner mellem 1981 og 1983
c) udviklingen mellem 1981 og 1983 i leverancerne fra visse kategorier af afgiftspligtige.
71. Det Forenede Kongeriges regering goer gaeldende, at artikel 3a, stk. 2, modsat den forelaeggende rets antagelse hjemler medlemsstaterne befoejelse til at variere den nedsaettelsessats, der anvendes i forhold til producenter, der genoptager produktionen, paa grundlag af stoerrelsen af deres leverancer. Raadet er ligeledes af den opfattelse, at medlemsstaterne kan foretage saadanne tilpasninger, dog kun under bestemte betingelser. Kommissionen fraveg under retsmoedet det standpunkt, den havde indtaget i de skriftlige indlaeg, og tilsluttede sig den britiske regerings og Raadets synspunkt om, at artikel 3a, stk. 2, hjemler medlemsstaterne mulighed for at variere nedsaettelsessatsen for producenter, der genoptager produktionen.
72. Denne fortolkning er efter min opfattelse korrekt. Det er rigtigt, at der i artikel 3a, stk. 2, henvises til en procentdel, der er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2. Dette indebaerer imidlertid ikke, at den repraesentative procentsats aldrig kan varieres. Saafremt dette var tilfaeldet, kunne den ikke fastlaegges efter objektive kriterier. Efter min opfattelse skal artikel 3a, stk. 2, ikke forstaas saaledes, at den afskaerer medlemsstaterne fra at tilpasse den specifikke referencemaengde, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, af samme grunde som dem, der gaelder for producenter, der har fortsat produktionen.
73. Dette synspunkt stoettes ogsaa af, at artikel 2 i forordning nr. 857/84 blev aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1911/86 (25) for at goere det muligt for medlemsstater, som havde valgt kalenderaaret 1981 som referenceaar, at justere de i artikel 2, stk. 1, omhandlede referencemaengder af samme grunde, som gaelder for de medlemsstater, der havde valgt kalenderaaret 1982 eller 1983 som referenceaar. Ifoelge betragtningerne til forordning nr. 1911/86 blev aendringen indfoert for at give medlemsstaterne mere fleksibilitet, og for at de i hoejere grad kunne tage hensyn til de saerlige forhold og den faktiske udvikling i produktionen og tilfoerslerne frem til det tidspunkt, hvor tillaegsafgiftsordningen traadte i kraft. Det vil ikke vaere i overensstemmelse med denne politik at acceptere, at medlemsstaterne ikke har mulighed for at justere de specifikke referencemaengder, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen.
74. Det Forenede Kongeriges regering har dog anfoert, at den anden og tredje begrundelse i artikel 2, stk. 2, for at variere referencemaengderne ikke kan anvendes ved fastlaeggelsen af de referencemaengder, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen. Disse begrundelser drejer sig nemlig om udviklingen i leverancerne mellem 1981 og 1983, hvor producenter, der genoptager produktionen, ikke leverede maelk. Det foelger heraf, at den eneste begrundelse af de i artikel 2, stk. 2, anfoerte, som kan finde anvendelse i forhold til producenter, der genoptager produktionen, er omfanget af leverancerne fra visse kategorier af afgiftspligtige. I henhold til artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1546/88 defineres disse kategorier paa grundlag af de aarlige leverancer og i forhold til gennemsnittet af leverancerne pr. bedrift i medlemsstaten.
75. Jeg skal for fuldstaendighedens skyld tilfoeje et yderligere synspunkt. En producent, der genoptager produktionen, skal som tidligere naevnt behandles paa samme maade som enhver anden producent, der ikke bidrog til stigningen i maelkeproduktionen mellem 1981 og 1983. Saafremt den sidstnaevnte gives mulighed for en variabel nedsaettelse ved tildelingen af en referencemaengde i henhold til artikel 2, stk. 2, skal der anvendes en tilsvarende reduceret nedsaettelsessats i forhold til en producent, der genoptager produktionen, naar han tildeles en referencemaengde i henhold til artikel 3a, stk. 2.
76. Jeg er saaledes naaet til det resultat, at artikel 3a, stk. 2, i modsaetning til, hvad den forelaeggende ret har antaget, hjemler medlemsstaterne mulighed for at variere de referencemaengder, der skal tildeles producenter, der genoptager produktionen, paa grundlag af omfanget af deres leverancer, saaledes som det er fastsat i artikel 2, stk. 2, for producenter, der har fortsat produktionen. Der kan saaledes ikke rejses tvivl om gyldigheden af artikel 3a, stk. 2, paa det grundlag, at den ikke hjemler mulighed for at anvende saadanne tilpasninger.
Sammenfatning
77. Jeg er derfor af den opfattelse, at de spoergsmaal, der er forelagt Domstolen, skal besvares saaledes:
"1) Artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1639/91, skal fortolkes saaledes, at basisnedsaettelsen paa 4,5% ikke indgaar i den procentdel, som er repraesentativ for de samlede nedsaettelser, der anvendes paa de referencemaengder, der er fastsat i overensstemmelse med artikel 2 i forordning nr. 857/84, men skal anvendes som tillaeg hertil. Disse nedsaettelser omfatter ikke basisnedsaettelsen paa 4,5%.
2) Artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1639/91, skal fortolkes saaledes, at den hjemler medlemsstaterne mulighed for at variere de referencemaengder, der skal tildeles producenter, som genoptager produktionen, paa grundlag af omfanget af leverancer, som er foretaget af visse kategorier af disse producenter.
3) Gennemgangen af de behandlede spoergsmaal har intet frembragt, der kan rejse tvivl om gyldigheden af artikel 3a, stk. 2, i Raadets forordning (EOEF) nr. 857/84, som aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 1639/91."
(*) Originalsprog: engelsk.
(1) - EFT L 90, s. 13.
(2) - EFT L 150, s. 35.
(3) - EFT L 131, s. 1.
(4) - EFT L 90, s. 10.
(5) - EFT 1968 I, s. 169.
(6) - Sag 120/86, Sml. 1988, s. 2321.
(7) - Sag 170/86, Sml. 1988, s. 2355.
(8) - EFT L 84, s. 2.
(9) - Sag C-189/89, Sml. 1990 I, s. 4539.
(10) - Sag C-217/89, Sml. 1990 I, s. 4585.
(11) - Jf. 20. Verordnung zur AEnderung der MGVO af 19.7.1991 (BGBl. I, s. 1597).
(12) - EFT L 78, s. 5.
(13) - EFT L 378, s. 6.
(14) - Forordning nr. 775/87 er senere blevet aendret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 3643/90 (EFT L 362, s. 9).
(15) - EFT L 86, s. 83.
(16) - EFT L 378, s. 1.
(17) - Forenede sager C-104/89 og C-37/90, Sml. 1992 I, s. 3061.
(18) - Jf. Spagl-dommen, praemis 21-24, og Pastaetter-dommen, praemis 12-15.
(19) - Dette princip blev allerede fastslaaet af Domstolen i Mulder I-dommen, praemis 24, og i Von Deetzen-dommen, praemis 13.
(20) - Jf. Spagl-dommen, praemis 24, og Pastaetter-dommen, praemis 15.
(21) - Jf. Sml. 1992 I, s. 3098 og 3099, samt s. 3119 og 3120.
(22) - Sag 84/87, Sml. 1988, s. 2647, praemis 27.
(23) - Sag 113/88, Sml. 1989, s. 1991. Jf. ogsaa Domstolens dom i sag C-67/89, Berkenheide, Sml. 1990 I, s. 2615, og sag C-85/90, Dowling, Sml. 1992 I, s. 5305.
(24) - EFT L 139, s. 12.
(25) - EFT L 165, s. 6.