62022CC0374
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. PITRUZZELLA
fremsat den 20. april 2023 (
1
)
Sag C-374/22
XXX
mod
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Belgien))
»Præjudiciel forelæggelse – mindreårige flygtninge – direktiv 2011/95/EU – ansøgning om afledt international beskyttelse indgivet af faderen – afslag – artikel 23 – betingelser for adgang til fordelene for familiemedlemmer – definition – krav om, at flygtningens familie er stiftet i hjemlandet – direkte virkning – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 7, 18 og 24 – ligebehandling – den internationale beskyttelses effektivitet – opretholdelse af familiens enhed«
1.
»For flygtninge og dem, der søger at beskytte dem, indebærer retten til familiens enhed en ret til familiesammenføring i et asylland, fordi flygtningene ikke kan vende sikkert tilbage til deres hjemland for dér at nyde retten til et familieliv. En flygtnings families integritet er både en rettighed og et humanitært princip; den repræsenterer ligeledes en væsentlig ramme for beskyttelse og en vigtig betingelse for, at der kan gennemføres varige løsninger for flygtninge, som således kan bidrage til at give dem en vis normalitet tilbage i deres liv« (
2
). Et af de centrale spørgsmål, som rejses med den foreliggende sag, er, hvorvidt en sådan rettighed kan begrænses til kun at gælde for flygtningefamilier, som er stiftet i hjemlandet.
2.
Dette er et følsomt spørgsmål i mere end én henseende. For det første fordi en sådan begrænsning synes at være et resultat af EU-lovgivers udtrykkelige valg. For det andet fordi EU’s flygtningelovgivning konstant svinger mellem at fastsætte grundlæggende garantier, som skal sikres flygtningene, der er særligt sårbare efter den migrationsrejse, de har været igennem, og medlemsstaternes ønske om at inddæmme migrationsstrømmene (
3
). For det tredje og sidste fordi de særlige omstændigheder i tvisten i hovedsagen kan medføre, at den almindelige forestilling om, at flygtningestatus er uløseligt forbundet med en flytning, må opgives, idet de børn, der er tildelt denne status, er født i Belgien af forældre, som mødtes i denne medlemsstat.
I. Retsforskrifter
A.
Direktiv 2011/95/EU
3.
18. og 19. betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (
4
) har følgende ordlyd:
»(18)
Medlemsstaterne bør først og fremmest tage hensyn til »barnets tarv« ved gennemførelsen af dette direktiv i overensstemmelse med De Forenede Nationers konvention af 1989 om barnets rettigheder. Ved vurderingen af barnets tarv bør medlemsstaterne især tage behørigt hensyn til princippet om familiens enhed, den mindreåriges trivsel og sociale udvikling, sikkerhedsovervejelser og den mindreåriges egen mening under hensyntagen til vedkommendes alder og modenhed.
(19)
Begrebet familiemedlemmer bør udvides, således at der tages hensyn til de forskellige særlige omstændigheder ved afhængighed, og til det særlige hensyn, der skal tages til barnets tarv.«
4.
Det præciseres i 38. betragtning til direktiv 2011/95, at »[n]år medlemsstaterne træffer afgørelse om, hvorvidt personer er berettigede til de af dette direktiv omfattede ydelser, bør de tage behørigt hensyn til barnets tarv samt til de særlige omstændigheder i forbindelse med det afhængighedsforhold til en person med international beskyttelse, som nære slægtninge, der allerede befinder sig i medlemsstaten, og som ikke er familiemedlemmer til den pågældende person med international beskyttelse, står i. Under usædvanlige omstændigheder, hvor den nære slægtning til personen med international beskyttelse er en gift mindreårig, der dog ikke er ledsaget af sin ægtefælle, kan det være bedst at lade den mindreåriges tarv varetage af vedkommendes oprindelige familie«.
5.
Artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95 med overskriften »Definitioner« bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
j)
»familiemedlemmer«, for så vidt familien allerede bestod i hjemlandet, følgende medlemmer af familien til personen med international beskyttelse, når de pågældende befinder sig i den samme medlemsstat i forbindelse med ansøgningen om international beskyttelse:
–
ægtefællen til personen med international beskyttelse eller dennes ugifte samlever i et fast forhold, hvis ugifte par i den pågældende medlemsstats lovgivning eller praksis vedrørende tredjelandsstatsborgere sidestilles med gifte par
–
mindreårige børn af par som omhandlet i første led eller af personen med international beskyttelse, såfremt børnene er ugifte, uanset om de efter national ret er født i eller uden for ægteskab eller er adopteret
–
faderen, moderen eller en anden voksen, som i henhold til lov eller praksis i den pågældende medlemsstat er ansvarlig for personen med international beskyttelse, hvis personen med international beskyttelse er mindreårig og ugift.«
6.
Artikel 3 i direktiv 2011/95 med overskriften »Gunstigere standarder« bestemmer, at »[m]edlemsstaterne kan indføre eller opretholde gunstigere standarder for fastsættelse af, hvem der kan anerkendes som flygtninge eller som personer, der er berettigede til subsidiær beskyttelse, og for fastsættelse af indholdet af international beskyttelse, for så vidt disse standarder er forenelige med dette direktiv«.
7.
Artikel 20, stk. 5, i direktiv 2011/95, der er indeholdt i kapitel VII med overskriften »Indholdet af international beskyttelse«, præciserer, at »[b]arnets tarv kommer i første række, når medlemsstaterne skal gennemføre de bestemmelser i dette kapitel, der vedrører mindreårige«.
8.
Dette direktivs artikel 23, der ligeledes indgår i kapitel VII, har overskriften »Sikring af familiens enhed«. Den har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at familiens enhed kan opretholdes.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at familiemedlemmer til personen med international beskyttelse, som ikke individuelt er berettiget til en sådan beskyttelse, har ret til at gøre krav på de fordele, der er omhandlet i artikel 24-35, efter de nationale procedurer, for så vidt dette er foreneligt med familiemedlemmets personlige retlige status.
3.   Stk. 1 og 2 finder ikke anvendelse, såfremt familiemedlemmet er eller ville blive udelukket fra at få tildelt international beskyttelsesstatus i henhold til kapitel III og V.
4.   Uanset stk. 1 og 2 kan medlemsstaterne afslå, begrænse eller inddrage de pågældende fordele under henvisning til statens sikkerhed eller den offentlige orden.
5.   Medlemsstaterne kan beslutte, at denne artikel også finder anvendelse på andre nære slægtninge, der levede sammen som en del af familien på tidspunktet for udrejse fra hjemlandet, og som var helt eller hovedsagelig afhængige af personen med international beskyttelse på det pågældende tidspunkt.«
9.
Artikel 24-35 i direktiv 2011/95 opregner fordelene vedrørende opholdsret, adgang til beskæftigelse, adgang til uddannelse og til procedurer for anerkendelse af kvalifikationer, social bistand, lægehjælp, uledsagede mindreårige, adgang til bolig, fri bevægelighed inden for medlemsstaten, adgang til integrationsfaciliteter samt repatriering.
B.
Belgisk ret
10.
Artikel 9a, der indgår i kapitel III (»Ophold på over tre måneder«) i afsnit I (»Almindelige bestemmelser«) i loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (lov af 15.12.1980 om udlændinges indrejse, ophold og etablering på samt udsendelse fra statens område) (
5
), som ændret bl.a. ved lov af 8. juli 2011 (herefter »den ændrede lov af 1980«), fastsætter følgende:
»1.   Under særlige omstændigheder og på betingelse af, at udlændingen er i besiddelse af et identifikationsdokument, kan der ansøges om opholdstilladelse hos borgmesteren på det sted, hvor udlændingen opholder sig, som videresender ansøgningen til ministeren eller dennes befuldmægtigede. Når ministeren eller dennes befuldmægtigede tildeler opholdstilladelse, udstedes denne i Belgien.
Betingelsen om, at udlændingen skal være i besiddelse af et identitetsdokument, gælder ikke for:
–
en asylansøger, hvis asylansøgning ikke har været genstand for en endelig afgørelse, eller som har anlagt et administrativt kassationssøgsmål, der er blevet antaget til realitetsbehandling […]
–
en udlænding, som gyldigt godtgør, at vedkommende ikke har mulighed for at skaffe sig det krævede identifikationsdokument i Belgien.
2.   Med forbehold af de øvrige elementer i ansøgningen kan følgende ikke anses for særlige omstændigheder og afvises:
1°
forhold, der allerede er blevet påberåbt til støtte for en asylansøgning i henhold til artikel 50, 50a, 50b og 51, og som er blevet afvist af asylmyndighederne, med undtagelse af forhold, der er blevet afvist, fordi de ikke opfylder kriterierne i Genèvekonventionen som fastsat i artikel 48/3 og kriterierne i artikel 48/4 vedrørende subsidiær beskyttelse, eller fordi de ikke henhører under disse myndigheders kompetence
2°
forhold, der skulle have været påberåbt under den procedure, hvor asylansøgningen blev behandlet, som omhandlet i artikel 50, 50a, 50b og 51, for så vidt som de forelå og var kendt af udlændingen inden procedurens afslutning
3°
forhold, der allerede er blevet påberåbt i forbindelse med en tidligere ansøgning om opholdstilladelse i kongeriget med undtagelse af forhold, som er påberåbt i forbindelse med en ansøgning, der er blevet afvist, fordi de påkrævede identifikationsdokumenter manglede, eller fordi det i artikel 1/1 omhandlede gebyr ikke er blevet betalt eller ikke er blevet betalt fuldt ud, og med undtagelse af de forhold, der er påberåbt i de tidligere ansøgninger, som er blevet trukket tilbage
4°
forhold, der er blevet påberåbt i forbindelse med en ansøgning om opholdstilladelse på grundlag af artikel 9b.
3.   Ansøgningen om opholdstilladelse i kongeriget behandles udelukkende på grundlag af den sidste ansøgning, som borgmesteren eller dennes befuldmægtigede har videresendt til ministeren eller dennes befuldmægtigede. Når en udlænding indgiver en ny ansøgning, anses tidligere indgivne ansøgninger for at være trukket tilbage.«
11.
Artikel 10, stk. 1, nr. 7, som indgår i afsnit I, kapitel III, i den ændrede lov af 1980, bestemmer:
»Medmindre andet følger af artikel 9 og 12, har følgende personer uden videre ret til at opholde sig i Belgien i over tre måneder:
[…]
7°
faderen og moderen til en udlænding, der er anerkendt som flygtning som omhandlet i artikel 48/3, eller som er berettiget til subsidiær beskyttelse, når disse personer ankommer for at bo sammen med den pågældende, for så vidt som denne er under 18 år og er indrejst i kongeriget uden at være ledsaget af en voksen udlænding, der er ansvarlig for den pågældende ifølge lov, og den pågældende ikke i praksis har været i en sådan persons varetægt efterfølgende eller er blevet efterladt uden ledsagelse efter at være indrejst i kongeriget.«
II. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
12.
XXX er guineansk statsborger. Han ankom til Belgien i 2007. Han indgav en første ansøgning om international beskyttelse, som blev afslået, efterfulgt af to andre ansøgninger i 2010 og 2011, som de belgiske myndigheder afviste at behandle. Den 29. januar 2019 indgav XXX en fjerde ansøgning om international beskyttelse, hvori han denne gang gjorde gældende, at han er fader til to børn, der er født i Belgien i 2016 og 2018, hvoraf mindst det ene barn er blevet anerkendt som flygtning (
6
), ligesom deres moder er det (
7
). Denne fjerde ansøgning blev afvist den 2. oktober 2019. Den 15. oktober 2019 anlagde XXX søgsmål til prøvelse af denne afgørelse ved Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager, Belgien), som den 17. april 2020 frifandt den pågældende myndighed.
13.
XXX iværksatte herefter kassationsanke ved den forelæggende ret. Han har for denne ret i det væsentlige gjort gældende, at han som fader til et barn med flygtningestatus skal anses for at være familiemedlem som omhandlet i direktiv 2011/95 og tildeles international beskyttelse. Appelindstævnte i hovedsagen har for sit vedkommende gjort gældende, at direktiv 2011/95 ikke fastsætter en forpligtelse til at tildele international beskyttelse til familiemedlemmer, som ikke individuelt er berettiget hertil. Artikel 23 i direktiv 2011/95 pålægger blot medlemsstaterne at give adgang til de fordele, der er fastsat i direktivets artikel 24-35, men denne adgang er begrænset til visse familiemedlemmer på betingelse af, at familien er stiftet i hjemlandet, hvilket ikke er tilfældet for XXX’ familie.
14.
Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt direktiv 2011/95 fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at meddele familiemedlemmer til en flygtning international beskyttelse alene af den grund, at de er medlemmer af denne familie. Den forelæggende ret er ligeledes i tvivl om, hvorvidt artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 finder anvendelse på appellanten i hovedsagen, idet det synes at fremgå af denne artikels ordlyd, at denne bestemmelse kun finder anvendelse på familiemedlemmer til en person med international beskyttelse som defineret i nævnte direktivs artikel 2, litra j). XXX falder således ikke ind under denne definition, idet appellanten i hovedsagen ganske vist er fader til mindst ét barn, der er anerkendt som flygtning, men ikke har bestridt, at den familie, som barnet tilhører, ikke er stiftet i hjemlandet, men derimod i Belgien. XXX har imidlertid gjort gældende, at barnets tarv kræver, at begrebet »familiemedlemmer« fortolkes vidt, navnlig når der foreligger et afhængighedsforhold som det, der kendetegner forholdet mellem ham og hans børn. Han gjorde således i forbindelse med sin fjerde ansøgning om international beskyttelse gældende, at børnenes moder lider af alvorlige psykiske problemer, og at han derfor var nødsaget til at passe sine børn.
15.
Såfremt Domstolen måtte fastslå, at artikel 23 i direktiv 2011/95 finder anvendelse på situationen i hovedsagen, har XXX gjort gældende, at denne bestemmelse ikke er blevet gennemført i belgisk ret, og at den som en bestemmelse, der har direkte virkning, kræver, at han meddeles international beskyttelse. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at selv om artikel 23 i direktiv 2011/95 måtte have direkte virkning, synes dette ikke at indebære, at XXX skal meddeles international beskyttelse, når han ikke er berettiget til denne beskyttelse. Navnlig giver artikel 23 i direktiv 2011/95, sammenholdt med direktivets artikel 24, kun mulighed for, at XXX kan gøre krav på opholdstilladelse. Den forelæggende ret finder det derfor nødvendigt at forelægge Domstolen et spørgsmål vedrørende den eventuelle direkte virkning af artikel 23 i direktiv 2011/95 og følgerne heraf. Desuden har den forelæggende ret henvist til det argument, som er fremført af appellanten i hovedsagen, hvorefter hensynet til barnets tarv som fastsat i artikel 20 i direktiv 2011/95 og respekten for familielivet kræver, at artikel 23 i direktiv 2011/95 fortolkes således, at denne bestemmelse kræver, at faderen til børn, der er anerkendt som flygtninge i Belgien og er født dér, meddeles international beskyttelse, selv om han ikke selv er berettiget til denne beskyttelse.
16.
På denne baggrund har Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Belgien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 2, litra j), og artikel 23 i [direktiv 2011/95] fortolkes således, at de finder anvendelse på en fader til to børn, der er født i Belgien, og som dér er blevet anerkendt som flygtninge, selv om den ovennævnte artikel 2, litra j), præciserer, at de familiemedlemmer til en person med international beskyttelse, der er omfattet af direktiv [2011/95], er det, »for så vidt familien allerede bestod i hjemlandet«?
2)
Indebærer den omstændighed, som appellanten [i hovedsagen] har påberåbt sig i retsmødet, hvorefter hans børn står i et afhængighedsforhold til ham, og hvorefter hans børns tarv ifølge [ham] kræver, at han meddeles international beskyttelse, henset til 18., 19. og 38. betragtning til direktiv [2011/95], at begrebet familiemedlemmer til personen med international beskyttelse, som omhandlet i direktiv [2011/95], skal udvides til at omfatte en familie, der ikke bestod i hjemlandet?
3)
Såfremt de to første præjudicielle spørgsmål besvares bekræftende, kan artikel 23 i direktiv [2011/95] – som ikke er blevet gennemført i belgisk ret med henblik på at fastsætte, at der skal meddeles opholdstilladelse eller international beskyttelse til en fader til børn, der er anerkendt som flygtninge i Belgien, og som er født dér – da have direkte virkning?
4)
I bekræftende fald, giver artikel 23 i direktiv [2011/95], i mangel af gennemførelse, en fader til børn, der er anerkendt som flygtninge i Belgien, og som er født dér, ret til at gøre krav på de i [dette direktivs] artikel 24-35 omhandlede fordele, herunder en opholdstilladelse, der gør det muligt for ham at leve lovligt i Belgien med sin familie, eller ret til at opnå international beskyttelse, selv om denne fader ikke individuelt opfylder de nødvendige betingelser for at opnå international beskyttelse?
5)
Forpligter den effektive virkning af artikel 23 [i direktiv 2011/95], læst i lyset af artikel 7, 18 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder [(herefter »chartret«)] og 18., 19. og 38. betragtning til [dette direktiv], en medlemsstat, der ikke har udformet sin nationale lovgivning på en sådan måde, at familiemedlemmer [i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i det nævnte direktivs artikel 2, litra j), eller i forhold til hvem der foreligger et individuelt afhængighedsforhold] til en person med en sådan status kan gøre krav på visse fordele, hvis de ikke individuelt opfylder betingelserne for at opnå samme status, til at indrømme de nævnte familiemedlemmer en ret til afledt flygtningestatus, med henblik på at de kan gøre krav på de nævnte fordele for at opretholde familieenheden?
6)
Forpligter artikel 23 [i direktiv 2011/95], læst i lyset af [chartrets] artikel 7, 18 og 24 […] og 18., 19. og 38. betragtning [til dette direktiv], en medlemsstat, der ikke har udformet sin nationale lovgivning på en sådan måde, at forældrene til en anerkendt flygtning kan nyde godt af de fordele, der er opregnet i direktivets artikel 24-35[, til at give de nævnte forældre mulighed for] at opnå en afledt international beskyttelse med henblik på, at barnets tarv kan komme i første række, og for at sikre den effektive virkning af barnets flygtningestatus?«
III. Bedømmelse
A.
Indledende bemærkninger
17.
De præjudicielle spørgsmål er forelagt Domstolen under faktiske omstændigheder, hvor der er tale om en fader til børn født i Belgien, hvoraf mindst det ene barn har flygtningestatus, idet børnene opholder sig på belgisk område sammen med deres moder, der ligeledes er flygtning, og idet det i øvrigt er ubestridt dels, at den pågældende familie ikke er stiftet i hjemlandet, men i værtslandet, dels, at faderen tilsyneladende ikke selv er berettiget til international beskyttelse. Hovedsagen vedrører denne faders anfægtelse af de belgiske myndigheders afslag på at meddele ham en sådan beskyttelse, herunder i form af afledt international beskyttelse.
18.
Det fremgår desuden af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, og navnlig af XXX’ skriftlige indlæg, at moderen er blevet anerkendt som flygtning, bl.a. på grundlag af hendes datters behov for beskyttelse mod omskæring, og at hun lider af alvorlige psykiske helbredsproblemer.
19.
Den foreliggende sag rejser således spørgsmålet om, hvorvidt direktiv 2011/95 yder denne fader nogen form for beskyttelse eller fordel, der kan gøre det muligt for ham at opholde sig lovligt i Belgien sammen med sine børn, der har flygtningestatus. Dette spørgsmål opstår i en omskiftelig national sammenhæng. Det er således tilsyneladende ubestridt, at Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides (generaldirektoratet for flygtninge og statsløse personer) indtil 2018 automatisk tildelte en forælder til et barn med flygtningestatus en afledt status svarende til barnets, uden at der blev taget hensyn til, om forælderen var berettiget til international beskyttelse. I 2019 ophørte Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides med denne praksis. En flygtnings forælder, som har fået afslag på international beskyttelse, fordi vedkommende ikke er berettiget hertil, skal nu indgive en ansøgning om legalisering af humanitære grunde på grundlag af artikel 9a i den ændrede lov af 1980. Ifølge appellanten i hovedsagen er denne almindelige procedure underlagt særlige betingelser for at kunne antages til behandling og giver kun få garantier, navnlig med hensyn til tidsrum.
20.
De præjudicielle spørgsmåls ordlyd henviser skiftevis til indrømmelse af international beskyttelse til familiemedlemmer i en situation som XXX’ og til adgang til de fordele, der er fastsat i artikel 24-35 i direktiv 2011/95.
21.
Det er indledningsvis påkrævet med en præcisering i denne henseende. Som Domstolen har fastslået, er der i direktiv 2011/95 ikke fastsat en afledt udvidelse af flygtningestatus eller subsidiær beskyttelsesstatus til familiemedlemmer til en person, som er blevet tildelt denne status, når disse familiemedlemmer ikke individuelt opfylder betingelserne for tildeling af en sådan status, eftersom dette direktivs artikel 23 begrænser sig til at pålægge medlemsstaterne at udforme deres nationale lovgivning således, at sådanne familiemedlemmer efter de nationale procedurer, for så vidt som dette er foreneligt med familiemedlemmets personlige retlige status, har ret til visse fordele, der bl.a. omfatter udstedelse af en opholdstilladelse, adgang til beskæftigelse eller adgang til uddannelse (
8
).
22.
For så vidt som artikel 3 i direktiv 2011/95 giver medlemsstaterne mulighed for at indføre gunstigere bestemmelser for fastsættelse af, hvem der kan anerkendes som flygtninge eller som personer, der er berettigede til subsidiær beskyttelse, og for fastsættelse af indholdet af international beskyttelse, for så vidt som disse bestemmelser er forenelige med direktiv 2011/95, har Domstolen efter en indgående undersøgelse bl.a. fastslået, at dette direktiv ikke er til hinder for, at en medlemsstat i medfør af gunstigere nationale bestemmelser med henblik på at opretholde familiens enhed tildeler afledt flygtningestatus til et mindreårigt barn af en tredjelandsstatsborger, som er blevet tildelt denne status i medfør af den ordning, der er indført ved direktivet, herunder i et tilfælde, hvor barnet er født på denne medlemsstats område og i kraft af den anden forælder er statsborger i et tredjeland, på hvis område barnet ikke risikerer forfølgelse, forudsat at barnet ikke er omfattet af en af udelukkelsesbestemmelserne i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2011/95, og at barnet ikke på grund af sit statsborgerskab eller et andet forhold, der karakteriserer dets personlige retlige status, har ret til en bedre behandling i den nævnte medlemsstat end den, der følger af tildelingen af flygtningestatus (
9
). Tildelingen af afledt international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95, som en gunstigere foranstaltning, er således en mulighed på to betingelser, nemlig at det er resultat af den pågældende medlemsstats valg, og at det er foreneligt med bestemmelserne i direktiv 2011/95, idet der navnlig altid skal være en tilknytning til rationalet bag international beskyttelse.
23.
Det fremgår imidlertid af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at der på nuværende tidspunkt ikke gælder en national bestemmelse eller praksis i Belgien, der er gunstigere end bestemmelserne i direktiv 2011/95, hvad angår en situation som den, XXX befinder sig i. Tværtimod ønskede Commissariat général aux réfugiés et aux apatrides tilsyneladende at bringe sin tidligere gunstigere praksis til ophør.
24.
Eftersom den pågældende medlemsstat ikke har ønsket at indføre en gunstigere ordning, vil XXX under disse omstændigheder ikke kunne opnå afledt flygtningestatus, uanset hvilken fortolkning der anlægges af de bestemmelser i direktiv 2011/95, der er centrale for den foreliggende sag.
25.
Som Domstolen har anført, er denne status imidlertid ikke den eneste form for beskyttelse, der følger af direktiv 2011/95, eftersom direktivet ligeledes sikrer familiemedlemmer til personen med international beskyttelse adgang til fordele. De præjudicielle spørgsmål, der er forelagt Domstolen, skal derfor forstås således, at de har til formål at fastlægge, om XXX er berettiget til en eller flere af de fordele, der er fastsat i artikel 24-35 i direktiv 2011/95.
26.
Med henblik på den følgende argumentation vil jeg i øvrigt erindre om, at bestemmelserne i direktiv 2011/95 ifølge fast retspraksis ikke blot skal fortolkes i lyset af direktivets generelle opbygning og formål under iagttagelse af Genèvekonventionen og andre relevante traktater som omhandlet i artikel 78, stk. 1, TEUF, men ligeledes, således som det følger af 16. betragtning til dette direktiv, under iagttagelse af de rettigheder, som anerkendes i chartret (
10
), navnlig dets artikel 7, 18 og 24.
27.
Med dette krav in mente vil jeg indlede bedømmelsen af de præjudicielle spørgsmål.
B.
De to første præjudicielle spørgsmål
28.
Jeg vil i lighed med Kommissionen behandle de to første præjudicielle spørgsmål samlet, idet den forelæggende ret hermed ønsker oplyst, om artikel 2, litra j), og artikel 23 i direktiv 2011/95 kan fortolkes således, at en fader – der er tredjelandsstatsborger – til børn med flygtningestatus, som er født i Belgien i en familie, der er stiftet i denne stat, skal anses for at være familiemedlem som omhandlet i dette direktiv. Den forelæggende ret er i tvivl om, hvilken betydning barnets afhængighedsforhold til faderen samt læsningen af 18., 19. og 38. betragtning til direktiv 2011/95 kan have for fortolkningen af begrebet »familiemedlemmer« som omhandlet i dette direktiv.
29.
Det følger af Domstolens faste praksis, at i henhold til såvel kravet om en ensartet anvendelse af EU-retten som lighedsprincippet skal en EU-retlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Den Europæiske Union undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til navnlig bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning (
11
).
30.
Efter sin ordlyd bestemmer artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95, at medlemsstaterne sikrer, at familiens enhed kan opretholdes. Artikel 23, stk. 2, præciserer, at medlemsstaterne »sikrer, at familiemedlemmer til personen med international beskyttelse, som ikke individuelt er berettiget til en sådan beskyttelse, har ret til at gøre krav på de fordele, der er omhandlet i artikel 24-35, efter de nationale procedurer, for så vidt dette er foreneligt med familiemedlemmets personlige retlige status«. For at fastlægge anvendelsesområdet for artikel 23, stk. 2, er det derfor nødvendigt at gå til direktivets artikel 2, litra j), hvorefter der »[i] dette direktiv [ved] »familiemedlemmer« [forstås]: for så vidt familien allerede bestod i hjemlandet, følgende medlemmer af familien til personen med international beskyttelse, når de pågældende befinder sig i den samme medlemsstat i forbindelse med ansøgningen om international beskyttelse: […] faderen, moderen eller en anden voksen, som i henhold til lov eller praksis i den pågældende medlemsstat er ansvarlig for personen med international beskyttelse, hvis personen med international beskyttelse er mindreårig og ugift«.
31.
Det fremgår således utvetydigt af ordlyden af artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95, at familiemedlemmer i dette direktivs forstand kun anses for sådanne, for så vidt som familien allerede var stiftet i hjemlandet.
32.
Dette bekræftes tilsyneladende af en analyse af sammenhængen, idet artikel 23, stk. 5, i direktiv 2011/95 giver medlemsstaterne mulighed for at beslutte, at denne artikel 23 også finder anvendelse på nære slægtninge, »der levede sammen som en del af familien på tidspunktet for udrejse fra hjemlandet« (
12
). I 16. betragtning til dette direktiv nævnes ligeledes »ledsagende« familiemedlemmer til asylansøgere (
13
).
33.
Denne ordlydsfortolkning underbygges af den teleologiske analyse, selv om opretholdelse af familiens enhed ikke er hovedformålet med direktiv 2011/95 (
14
). Domstolen har således allerede fastslået, at baggrunden for artikel 23 i direktiv 2011/95 er »at gøre det muligt for en person med international beskyttelse at nyde de rettigheder, som den pågældende er tillagt ved denne beskyttelse, og samtidig opretholde sin families enhed på værtsmedlemsstatens område« (
15
). Eftersom det netop drejer sig om at opretholde familiens enhed, består familien således i princippet ved flytningen til værtsmedlemsstaten (
16
), og det er således medlemmerne af den familie, der allerede er stiftet, som i givet fald er berettiget til de i artikel 24-35 i direktiv 2011/95 omhandlede fordele (
17
). Vanskeligheden i den foreliggende sag skyldes her den omstændighed, at børnene med flygtningestatus ikke er flyttet.
34.
Henset til disse meget klare fortolkningselementer kan hverken påberåbelsen af afhængighedsforholdet mellem de børn, der er anerkendt som flygtninge, og deres fader eller læsningen af 18., 19. og 38. betragtning til direktiv 2011/95, der som sådan ikke har bindende virkning, ændre denne fortolkning.
35.
Hvad for det første angår børnenes afhængighedsforhold til deres fader kan det på dette trin i analysen ikke ændre, hvad EU-lovgiver klart har tilkendegivet, dvs. at en af betingelserne for, at medlemmerne af denne familie kan anses for at være familiemedlemmer som omhandlet i artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, er, at den bestod i hjemlandet. Afhængighedsforholdet er et iboende og grundlæggende kendetegn ved forholdet mellem ethvert barn og dets forældre, hvilket imidlertid ikke var til hinder for, at EU-lovgiver alene beskyttede dette forhold på grundlag af artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, når det allerede var blevet skabt inden ankomsten til værtsmedlemsstatens område. Selv om Domstolens praksis kræver en vid fortolkning af bestemmelser i den afledte ret, der tilsigter at fremme udøvelsen af de grundlæggende rettigheder, kan dette krav om en vid fortolkning ikke begrunde en fortolkning, der går imod disse bestemmelsers ordlyd (
18
).
36.
Hvad for det andet angår 18. betragtning til direktiv 2011/95 er denne en henvisning til, at barnets tarv skal komme i første række, hvilket medlemsstaterne bør have for øje, når de træffer individuelle afgørelser. Ikke desto mindre skal denne hensyntagen til barnets tarv ske inden for de grænser, som EU-lovgiver har fastsat i artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95.
37.
For så vidt angår 19. betragtning til dette direktiv skal det krav om en udvidelse af begrebet »familiemedlemmer«, som der henvises til, forstås i den historiske kontekst for vedtagelsen af direktiv 2011/95. Dette direktiv er således en omarbejdning af Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (
19
). I dette direktiv blev familiemedlemmer ligeledes defineret med henvisning til den familie, som allerede bestod i hjemlandet (
20
). 19. betragtning til direktiv 2011/95 skal blot forstås som en forklaring på tilføjelsen af et tredje led i den bestemmelse, der definerer »familiemedlemmer« (
21
), idet denne tilføjelse udgør den udvidelse af begrebet »familiemedlemmer«, som denne betragtning omtaler.
38.
Hvad angår 38. betragtning til direktiv 2011/95 anser jeg den først og fremmest for at omhandle situationer, hvor nære slægtninge er i et afhængighedsforhold til personen med international beskyttelse. Jeg har derfor vanskeligt ved at forstå, hvordan påberåbelsen af denne betragtning kan støtte XXX’ synspunkt, når denne hævder, at den i hovedsagen omhandlede situation netop er kendetegnet ved, at hans børn med flygtningestatus er afhængige af ham, og ikke omvendt. Ganske vist gør den nævnte betragtning ligeledes opmærksom på medlemsstaternes forpligtelse til at tage hensyn til barnets tarv, men denne påmindelse kan ikke danne grundlag for en fortolkning, der afviger fra den meget klare ordlyd af dette direktivs artikel 2, litra j).
39.
Endelig er den fortolkning, der foreslås i dette forslag til afgørelses punkt 31, ligeledes afspejlet i Domstolens praksis. Domstolen har således allerede fastslået, at indrømmelsen af de i artikel 24-35 i direktiv 2011/95 omhandlede fordele til familiemedlemmer til personen med international beskyttelse »forudsætter opfyldelse af tre betingelser, hvoraf den første vedrører egenskaben af familiemedlem som omhandlet i direktivets artikel 2, litra j), den anden vedrører den omstændighed ikke individuelt at være berettiget til international beskyttelse, og den tredje vedrører forenelighed med det pågældende familiemedlems personlige retlige status« (
22
), hvilket klart bekræfter forbindelsen mellem begrebet »familiemedlemmer« som omhandlet i artikel 23 i direktiv 2011/95 og dette direktivs artikel 2, litra j), der netop har til formål at definere dette begreb. Endnu tydeligere havde Domstolen nogle måneder tidligere fastslået, at det, når disse to bestemmelser sammenholdes, fremgår, at »medlemsstaternes forpligtelse til at fastsætte bestemmelser om adgang [til de i artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 omhandlede fordele] ikke omfatter børn af en person med international beskyttelse, som er født i værtsmedlemsstaten i en familie, der er stiftet dér« (
23
).
40.
Artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, litra j), skal derfor fortolkes således, at begrebet »familiemedlemmer« principielt forudsætter, at familien allerede bestod i hjemlandet.
C.
Det tredje præjudicielle spørgsmål
41.
Det tredje præjudicielle spørgsmål er udelukkende stillet for det tilfælde, at de to første spørgsmål besvares bekræftende. Såfremt Domstolen måtte fastslå, at de skal besvares således, skal det nu fastlægges, om artikel 23 i direktiv 2011/95 kan have direkte virkning, idet den forelæggende ret, under eget ansvar, har anført, at denne bestemmelse ikke er blevet gennemført i belgisk ret.
42.
Det følger af Domstolens faste praksis, at borgerne i alle tilfælde, hvor bestemmelserne i et direktiv ud fra et indholdsmæssigt synspunkt fremstår som ubetingede og tilstrækkeligt præcise, ved de nationale domstole kan påberåbe sig disse bestemmelser over for staten, enten når denne ikke rettidigt har gennemført direktivet i national ret, eller når den ikke har gennemført det korrekt (
24
). I denne henseende skal den omhandlede bestemmelses art, opbygning og ordlyd undersøges. En EU-bestemmelse er for det første ubetinget, når den indeholder en forpligtelse, som ikke er undergivet betingelser og ej heller, i henseende til gennemførelse eller virkninger, er gjort afhængig af, at institutioner i Unionen eller i medlemsstaterne udsteder retsakter i så henseende, og for det andet er tilstrækkelig præcis til at kunne påberåbes af private og anvendes af en retsinstans, når den indeholder en forpligtelse, der er utvetydigt formuleret (
25
). Selv om et direktiv giver medlemsstaterne – når de vedtager de nærmere bestemmelser for direktivets gennemførelse – en vis skønsmargen, kan en bestemmelse i dette direktiv anses for at have en ubetinget og præcis karakter, når bestemmelsen utvetydigt pålægger medlemsstaterne en pligt til at tilvejebringe et bestemt resultat, og når der ikke er knyttet nogen betingelse til anvendelsen af den regel, som følger af forpligtelsen (
26
).
43.
Det skal derfor nu undersøges, om artikel 23 i direktiv 2011/95 indholdsmæssigt fremstår som ubetinget og tilstrækkeligt præcis til, at den kan påberåbes af en borger over for en medlemsstat ved sidstnævntes domstole.
44.
Ordlyden af dette tredje spørgsmål vedrører hele artikel 23 i direktiv 2011/95, uden at der sondres mellem denne artikels forskellige elementer. Eftersom XXX’ situation ikke er omfattet af artikel 23, stk. 5, i direktiv 2011/95, vil jeg indlede med at udelukke dette stykke fra nærværende analyse.
45.
For så vidt angår stk. 1 i artikel 23, hvorefter »[m]edlemsstaterne sikrer, at familiens enhed kan opretholdes«, er det ikke min opfattelse, at det har de kendetegn, der er nødvendige for, at det kan tillægges direkte virkning. Jeg er enig med Kommissionen (
27
) i, at det er formuleret for generelt til, at det kan anses for at være »tilstrækkeligt præcist« som omhandlet i den ovenfor i dette forslag til afgørelses punkt 42 nævnte retspraksis (
28
).
46.
Det fremgår af den indre logik i artikel 23 i direktiv 2011/95, at denne artikels stk. 2 præcist angiver, hvad der forventes af medlemsstaterne med hensyn til beskyttelsen af familiens enhed for personer med international beskyttelse samt deres familiemedlemmer som defineret i dette direktiv. I henhold til dette stykke har disse familiemedlemmer, »som ikke individuelt er berettiget til en sådan beskyttelse, […] ret til at gøre krav på de fordele, der er omhandlet i artikel 24-35, efter de nationale procedurer, for så vidt dette er foreneligt med familiemedlemmets personlige retlige status«.
47.
Efter min opfattelse fastsætter dette stk. 2 en tydelig forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre, at familiemedlemmer har adgang til de i artikel 24-35 i direktiv 2011/95 omhandlede fordele. Familiemedlemmer, der er omfattet af dette direktivs artikel 23, stk. 2, har således, efter de nationale procedurer, der er indført i denne henseende, ret til at gøre krav på opholdstilladelse (artikel 24), rejsedokumenter (artikel 25), adgang til beskæftigelse (artikel 26), adgang til uddannelse (artikel 27), adgang til procedurer for anerkendelse af kvalifikationsbeviser (artikel 28), social bistand (artikel 29), lægehjælp (artikel 30), foranstaltninger til beskyttelse af uledsagede mindreårige (artikel 31), adgang til bolig (artikel 32), fri bevægelighed inden for værtsmedlemsstaten (artikel 33), adgang til integrationsfaciliteter (artikel 34) og bistand til repatriering (artikel 35).
48.
Det kan indvendes dels, at de forpligtelser, der pålægges ved artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, ikke følger af bestemmelsens ordlyd alene, eftersom denne bestemmelse nødvendigvis skal læses sammen med en af de rettigheder, der er omhandlet i dette direktivs artikel 24-35, dels, at selve ordlyden – for så vidt som denne bestemmelse fastsætter en række begrænsninger med hensyn til dens personelle anvendelsesområde – indebærer, at den ikke har den ubetingede karakter, som er nødvendig for, at det kan anerkendes, at den har direkte virkning.
49.
Hvad angår den første indvending foreskriver artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 ikke automatisk adgang til de fordele, der er opregnet i dette direktivs artikel 24-35, men kræver, at familiemedlemmer, der er berettiget til en række fordele, skal have adgang til disse. Artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 er en selvstændig bestemmelse, der er forudsætningen for, at der kan gives adgang til de i dette direktivs artikel 24-35 omhandlede fordele.
50.
Hvad angår den anden indvending har jeg ovenfor gjort opmærksom på, at selv en bestemmelse, der giver medlemsstaterne en skønsmargen til at fastsætte de nærmere bestemmelser for dens gennemførelse, kan anses for at have direkte virkning, forudsat at den utvetydigt pålægger medlemsstaterne en pligt til at tilvejebringe et bestemt resultat, hvortil der ikke er knyttet nogen betingelse med hensyn til anvendelsen af den pågældende regel. Artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 giver reelt medlemsstaterne en skønsmargen, når de skal udforme deres procedurer eller indføre dem (frihed med hensyn til midler), således at de pågældende personerhar ret til at gøre krav på (det krævede resultat) de fordele, der er omhandlet i dette direktivs artikel 24-35 (
29
). Alene ud fra denne synsvinkel er dette direktivs artikel 23, stk. 2, efter min opfattelse ikke betinget.
51.
Desuden kan præciseringerne vedrørende bestemmelsens materielle anvendelsesområde ikke fortolkes som betingelser for anvendelsen af den nævnte regel som omhandlet i den ovenfor nævnte retspraksis. For at personen har ret til at gøre krav på disse fordele, skal vedkommende ganske vist for det første være et familiemedlem til personen med international beskyttelse som omhandlet i artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95, som, for det andet, ikke individuelt er berettiget til en sådan beskyttelse, og der skal, for det tredje, kun gives den pågældende adgang til de nævnte fordele, for så vidt som dette er foreneligt med vedkommendes personlige retlige status. Vedrørende den sidstnævnte præcisering taler Domstolen om et »forbehold« og ikke en betingelse (
30
). For det første udelukker et forbehold i sig selv ikke, at bestemmelsen har direkte virkning (
31
). For det andet vedrører dette »forbehold« det personelle anvendelsesområde for artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, idet dette anvendelsesområde også præciseres i direktivets artikel 23, stk. 3 (
32
). Efter min opfattelse må spørgsmålet om fastlæggelsen af en bestemmelses anvendelsesområde imidlertid ikke forveksles med spørgsmålet om, hvorvidt den har direkte virkning (
33
).
52.
Endelig, hvad angår artikel 23, stk. 4, i direktiv 2011/95, giver denne bestemmelse medlemsstaterne mulighed for at afslå, begrænse eller inddrage de fordele, der er fastsat i direktivets artikel 24-35, under henvisning til statens sikkerhed eller den offentlige orden. Der er her tale om et forbehold, der underkastes domstolskontrol, og en medlemsstats mulighed for at gøre dette forbehold gældende er ikke til hinder for, at det kan lægges til grund, at borgerne ved artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 tillægges rettigheder, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole, og som disse skal beskytte (
34
).
53.
Når alt kommer til alt, er betingelserne for, at der kan være tale om direkte virkning, allerede fastlagt i retspraksis, og det spørgsmål, der er rejst her, er, hvorvidt artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 er tilstrækkeligt let gennemførlig (
35
) til at kunne anvendes af en national ret. Og dette er vigtigt: »At bestemmelsen er utvetydig, præcis, ubetinget, fuldstændig eller perfekt, og at der ikke skal foretages et skøn i forbindelse med gennemførelsen, er i den forbindelse kun facetter af et og samme kendetegn, som bestemmelsen skal være i besiddelse af, nemlig det, at den skal kunne anvendes af retten på en konkret sag« (
36
). Det fremgår af min analyse, at artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 efter min opfattelse er tilstrækkeligt let gennemførlig til at kunne påberåbes direkte for en national domstol, som er i stand til at forstå, hvad EU-lovgiver har haft til hensigt at pålægge medlemsstaterne.
54.
Det følger således af min bedømmelse, at for så vidt som artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre adgang til de i dette direktivs artikel 24-35 omhandlede fordele, har denne bestemmelse direkte virkning og kan påberåbes af borgerne ved de nationale domstole over for en medlemsstat, der ikke har gennemført bestemmelsen korrekt eller ikke har gennemført den.
D.
Det fjerde præjudicielle spørgsmål
55.
Det fremgår af begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse (
37
), at Domstolen med dette spørgsmål ikke anmodes om at henvise til sin klassiske praksis vedrørende konsekvenserne af anerkendelsen af en bestemmelses direkte virkning i den nationale retsorden (
38
), men at spørgsmålet er opstået i forbindelse med tvisten mellem appellanten i hovedsagen og den belgiske stat om det materielle anvendelsesområde for artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, idet XXX har gjort gældende, at den ændrede lov af 1980 skal fortolkes i overensstemmelse med dette direktivs artikel 23, og at de belgiske myndigheder følgelig burde have meddelt ham international beskyttelse. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at dette ikke er formålet med denne bestemmelse, og at en overensstemmende fortolkning af den nationale bestemmelse i øvrigt ville føre til en fortolkning contra legem.
56.
Af de grunde, der er anført i dette forslag til afgørelses punkt 21 ff., skal jeg for det første minde om, at direktiv 2011/95 ikke fastsætter en afledt udvidelse af flygtningestatus for familiemedlemmer til en person med denne status, når disse familiemedlemmer ikke individuelt er berettiget til flygtningestatus, og for det andet, at dette direktivs artikel 23, stk. 2, giver personer, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, mulighed for at gøre krav på adgang til de fordele, der er fastsat i dette direktivs artikel 24-35 (
39
).
E.
Det femte og det sjette præjudicielle spørgsmål
57.
Som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer det Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Det påhviler således undertiden Domstolen at omformulere de spørgsmål, den forelægges (
40
). Henset til deres ordlyd og deres indbyrdes sammenhæng er det min opfattelse, at det femte og det sjette præjudicielle spørgsmål med fordel kan omformuleres. Efter min opfattelse skal disse spørgsmål forstås således, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om artikel 23 i direktiv 2011/95, sammenholdt med chartrets artikel 7, 18 og 24, skal fortolkes således, at medlemsstaterne med henblik på at opretholde familiens enhed og sikre effektiviteten af den flygtningestatus, der er tildelt barnet, har pligt til at give dette barns fader adgang til de i dette direktivs artikel 24-35 omhandlede fordele, når faderen ikke er berettiget til international beskyttelse og heller ikke kan anses for et familiemedlem som omhandlet i artikel 2, litra j), og artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95.
1. Bedømmelse ud fra faderens synsvinkel
58.
På dette trin i bedømmelsen vil jeg minde om, at jeg har foreslået Domstolen, at den fastslår, at artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, litra j), skal fortolkes således, at begrebet »familiemedlemmer« som omhandlet i disse bestemmelser forudsætter, at familien allerede bestod i hjemlandet. XXX er derfor hverken berettiget – ifølge de belgiske myndigheders vurdering – til selv at blive tildelt international beskyttelse eller til at gøre krav på adgang til de fordele, som artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 forbeholder familiemedlemmerne til en person med international beskyttelse. Som nævnt ovenfor (
41
) indeholder direktiv 2011/95 i øvrigt heller ikke bestemmelser om tildeling af afledt international beskyttelse (
42
).
59.
For alle tilfældes skyld vil jeg endnu en gang præcisere, at det synes udelukket, at XXX kan nyde rettigheder baseret på direktiv 2003/86. Ganske vist fastsætter direktivet gunstigere regler for flygtninge med hensyn til familiesammenføring med medlemmer af deres familie (
43
), men medlemsstaterne kan begrænse anvendelsen af bestemmelserne i dette direktivs kapitel V – som netop vedrører familiesammenføring af flygtninge – til flygtninge, hvis familiemæssige tilknytning allerede bestod inden deres indrejse (
44
). Rejse og ophold for slægtninge i lige opstigende linje er i henhold til direktiv 2003/86 en mulighed, som medlemsstaterne efter eget skøn kan gøre brug af, og som forudsætter, at den pågældende slægtning forsørges af referencepersonen (
45
), medmindre der er tale om en uledsaget mindreårig (
46
), idet familiesammenføring i så fald ikke længere er underlagt et skøn fra medlemsstaternes side eller en betingelse om, at slægtningen forsørges af den mindreårige (
47
). XXX’ børn er imidlertid ikke uledsagede mindreårige. I princippet indgives ansøgningen om familiesammenføring, når familiemedlemmerne opholder sig uden for den medlemsstats område, hvor referencepersonen har ophold, selv om der er mulighed for undtagelse (
48
). XXX befinder sig imidlertid allerede på belgisk område. På grund af sin atypiske situation og sin families situation indgår XXX ikke i nogen af de kategorier, der kan lovliggøre hans tilstedeværelse på Unionens område hos sine børn.
2. Bedømmelse ud fra de personers synsvinkel, der har flygtningestatus
60.
Der er to grundlæggende årsager til, at XXX’ situation som familiemedlem til sin datter, der er mindreårig flygtning, ikke er omfattet af direktiv 2011/95 og/eller af bestemmelserne i den afledte EU-ret, der udmønter flygtninges ret til familiesammenføring: For det første er den familie, i hvilken barnet, som er mindreårig flygtning, er født, ikke stiftet i hjemlandet, og for det andet flyttede barnet og dets familie ikke efter barnets fødsel.
61.
Jeg vil dog gerne vende tilbage til nogle faktiske omstændigheder, som efter min opfattelse berettiger en mere vidtgående analyse. Med forbehold af den forelæggende rets eventuelle bekræftelse eller efterprøvelse fremgår det – således som jeg har forstået sagsakterne – at XXX’ datter er blevet tildelt flygtningestatus, fordi hun risikerer at blive udsat for kønslemlæstelse (
49
), hvis hun skulle rejse til det land, hvor hendes forældre er statsborgere – og som hun ligeledes er statsborger i, men hvor hun aldrig har boet, da hun er født i Belgien – og fordi moderen, der ligeledes har flygtningestatus, lider af alvorlige psykiske problemer. Det sidstnævnte forhold berettiger naturligvis en indgående undersøgelse fra de kompetente nationale myndigheders side, men det kan ikke udelukkes, at der hviler en skygge over barnets fremtid, hvis moderen ikke er i stand til selv at varetage sine børns forsørgelse (
50
). Det er på denne baggrund, jeg forstår henvisningen i det sjette præjudicielle spørgsmål til »den effektive virkning af barnets flygtningestatus«. Idet faderen i øvrigt reelt har opholdt sig ulovligt på Unionens område i 16 år og derfor kan udvises (
51
).
62.
Det er derfor nødvendigt at ændre perspektivet og nu betragte sagen med udgangspunkt i flygtningebørnenes og nærmere bestemt datterens synspunkt, som vi har flere oplysninger om, og de garantier med hensyn til hendes grundlæggende rettigheder, som EU-retten giver hende, idet den afledte EU-ret skal fortolkes og anvendes under iagttagelse af de ved chartret sikrede grundlæggende rettigheder (
52
).
63.
Dette barn, som må være syv år i dag, er principielt ikke i stand til at føre en tilværelse uafhængigt af sine familiemedlemmer (
53
).
64.
Som jeg indledte min bedømmelse af den foreliggende sag med at påpege (
54
), har direktiv 2011/95 ganske vist først og fremmest til formål at sikre anvendelsen af fælles kriterier til identifikation af personer, som har behov for international beskyttelse, samt at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater, men det fælles europæiske asylsystem, som dette direktiv er en del af – som anført i tredje betragtning hertil – bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen og af protokollen, og det garanteres, at ingen sendes tilbage til forfølgelse (
55
). Den formelle anerkendelse af egenskaben af flygtning medfører, at den pågældende flygtning er en person med international beskyttelse som omhandlet i direktiv 2011/95, således at den pågældende råder over samtlige de rettigheder og fordele, der er fastsat i kapitel VII i dette direktiv, som omfatter rettigheder svarende til dem, der er indeholdt i Genèvekonventionen, og rettigheder med en mere vidtgående beskyttelse, som ikke findes tilsvarende i denne konvention (
56
). Den omstændighed, at medlemsstaterne, når de gennemfører direktiv 2011/95, skal tage hensyn til, at barnets tarv kommer i første række, er en hovedregel i forbindelse med kapitel VII, som er formuleret i dette direktivs artikel 20, stk. 5. I denne henseende minder jeg om, at artikel 23 i direktiv 2011/95 indgår i kapitel VII, og at denne artikel i stk. 1 forpligter medlemsstaterne til at sikre, at familiens enhed kan opretholdes (
57
). Jeg gør, ligesom Kommissionen, opmærksom på, at denne bestemmelses ordlyd ikke er begrænset til familiemedlemmer som defineret i artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95.
65.
Domstolen har i øvrigt allerede haft lejlighed til – i lighed med alle de internationale aktører, der beskæftiger sig med beskyttelse af flygtninge – at fremhæve den grundlæggende betydning af familiens enhed, som udgør en væsentlig ret for flygtningen. Den har ligeledes anerkendt, at der er en forbindelse mellem foranstaltningerne til beskyttelse af flygtningens familie og rationalet bag international beskyttelse (
58
). Denne rettighed forekommer at være endnu mere væsentlig, når flygtningen er mindreårig, i betragtning af dennes særligt sårbare situation. Domstolen har i øvrigt allerede henvist til betydningen af bl.a. konventionen om barnets rettigheder (
59
), som i artikel 9, stk. 1, bestemmer, at »[d]e kontraherende stater skal sikre, at barnet ikke adskilles fra sine forældre mod deres vilje« (
60
).
66.
Direktiv 2011/95 forfølger således ligeledes formålet at sikre – i henhold til chartrets artikel 24, stk. 2 – at barnets tarv kommer i første række hos medlemsstaterne ved anvendelsen af dette direktiv (
61
). Som det kræves i artikel 20, stk. 5, i direktiv 2011/95, skal barnets tarv komme i første række, når medlemsstaterne skal gennemføre bestemmelserne i dette direktivs kapitel VII (
62
). I henhold til fast retspraksis skal chartrets artikel 7 sammenholdes med forpligtelsen til at tage hensyn til barnets tarv som omhandlet i chartrets artikel 24, stk. 2, og til at respektere barnets behov for regelmæssigt at have personlig forbindelse med begge sine forældre som omhandlet i chartrets artikel 24, stk. 3. Konkret kræver chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2, at »barnets tarv i alle handlinger vedrørende børn, herunder handlinger, der udføres af medlemsstaterne ved anvendelsen af det nævnte direktiv, kommer i første række« (
63
). Det er muligt, at disse handlinger ikke nødvendigvis har den mindreårige som adressat, men har betydelige konsekvenser for sidstnævnte (
64
). Det følger heraf, at bestemmelserne i direktiv 2011/95 skal fortolkes og anvendes i lyset af bl.a. chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2 og 3. Heraf følger for medlemsstaterne en forpligtelse til at tage behørigt hensyn til princippet om familiens enhed, den mindreåriges trivsel og sociale udvikling, når de gennemfører direktiv 2011/95 (
65
).
67.
Hvor afgørende betydning flygtningens grundlæggende ret til respekt for familielivet end har, er den i modsætning til det i chartrets artikel 4 fastsatte forbud mod umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf (
66
) ikke en absolut rettighed og kan derfor begrænses under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1 (
67
).
68.
Efter min opfattelse skal artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95, hvori der henvises til familiens enhed, imidlertid kunne påberåbes af appellanten og hans datter (
68
), idet der ellers er risiko for, at der opstår en vis modsætning mellem denne artikel 23 og chartrets artikel 7, sammenholdt med dets artikel 24. Jeg skal straks forklare dette.
69.
Hvis XXX ikke har ret til at gøre krav på adgang til de i artikel 24-35 i direktiv 2011/95 omhandlede fordele på grund af den indskrænkende definition af begrebet »familiemedlemmer« som omhandlet i dette direktivs artikel 23, stk. 2, sammenholdt med artikel 2, litra j), vil han i sidste ende være tvunget til at forlade Unionens område, hvis han ikke kan få lovliggjort sit ophold i Belgien. I bedste fald vil han så efterlade sin familie, der består af moderen til hans børn og børnene, hvoraf datteren har flygtningestatus, hvilket vil være et indgreb i datterens grundlæggende ret til respekt for familielivet (
69
), som er beskyttet ved chartrets artikel 7 (
70
). Ganske vist er en sådan begrænsning, der er defineret i direktiv 2011/95, hvorved adgangen til fordelene begrænses til medlemmerne af en familie, som er stiftet i hjemlandet, fastlagt i lovgivningen. Det er vanskeligere at anlægge det synspunkt, at begrænsningen respekterer denne rettigheds væsentligste indhold, for så vidt som den alene af denne grund udelukker flygtningefamilier, der er stiftet efter flugten eller flytningen. Hvis et barn, der er født på Unionens område, kan tildeles flygtningestatus, har jeg således svært ved at forstå grundene til, at barnets familie er mindre værdig til beskyttelse alene af den grund, at den er blevet stiftet efter visse af dens medlemmers udrejse fra hjemlandet, eller endog efter deres indrejse i værtslandet, eftersom denne mindreårige flygtnings sårbare situation og barnets behov for beskyttelse af familielivet er lige så betydningsfulde som hos et barn, der befinder sig i den samme situation, men hvis familie er flyttet fra hjemlandet.
70.
Dette leder frem til spørgsmålet om, hvorvidt begrænsningen er forholdsmæssig. Jeg kan naturligvis forstå, at begrænsningen af adgangen til de i artikel 24-35 i direktiv 2011/95 omhandlede fordele er dikteret af hensyn, der er forbundet med Unionens indvandrings- og asylpolitik, og at den alene på dette grundlag opfylder et mål af almen interesse for EU. I det foreliggende tilfælde kan en sådan begrænsning imidlertid have helt uforholdsmæssige virkninger, da den samtidig indebærer en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og en alvorlig risiko for at gribe ind i en anden rettigheds væsentligste indhold, nemlig retten til asyl, der ligeledes er sikret ved chartrets artikel 18.
71.
Med hensyn til tilsidesættelsen af ligebehandlingsprincippet gør jeg opmærksom på, at begrænsningen af definitionen af »familiemedlemmer« til familier, som bestod inden udrejsen fra hjemlandet, var beklagelig (
71
). Ifølge Europarådets menneskerettighedskommissær synes en sådan begrænsning ikke at være egnet til at »tage hensyn til det, som flygtningene reelt oplever. Mange af dem tilbringer længere perioder i eksil og på flugt og stifter en familie undervejs, eller mens de opholder sig under vanskelige forhold i deres hjemregioner, inden de ankommer til Europa. […] I visse situationer er sondringen mellem familier, der er stiftet før, og familier stiftet efter udrejsen fra hjemlandet, i strid med artikel 14 i [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, der blev undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«)], og sandsynligvis med andre ligestillingsgarantier, herunder i henhold til [EU-retten]« (
72
).
72.
Jeg er enig i den tvivl, som Europarådets menneskerettighedskommissær giver udtryk for.
73.
I denne henseende kan opmærksomheden navnlig henledes på dommen afsagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) i sagen Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (
73
). I denne sag var sagsøgeren indrejst i Det Forenede Kongerige i 2004 og havde haft flygtningestatus siden marts 2006. I juni samme år mødte han den kvinde, som blev hans hustru i 2007. Parret fik to børn, født i henholdsvis 2008 og 2011. Da hustruen var tredjelandsstatsborger og ikke selv havde international beskyttelse, ansøgte hun allerede i 2007 om visum for at slutte sig til sin mand i Det Forenede Kongerige. Selv om han var flygtning, var han ikke omfattet af de nationale regler om flygtninges familiesammenføring, da de kun fandt anvendelse på ægtefæller, der var en del af familien, inden flygtningens udrejse fra hjemlandet. Hustruen ansøgte derefter om opholdstilladelse som ægtefælle til en person, der var til stede og havde fast ophold i Det Forenede Kongerige, hvilket hun ligeledes fik afslag på med den begrundelse, at hendes mand, der opholdt sig i Det Forenede Kongerige på grundlag af en tidsbegrænset opholdstilladelse på fem år, ikke blev anset for at »være til stede og have fast ophold« i denne stat som omhandlet i den nationale lovgivning.
74.
Efter at have bemærket, at en stat ikke er forpligtet i henhold til EMRK’s artikel 8 til at respektere gifte pars valg af fælles bopæl, fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at hvis den nationale lovgivning indrømmer visse kategorier af indvandrere ret til familiesammenføring, skal den gøre dette på en måde, der er forenelig med EMRK’s artikel 14. Som en nødvendig indledning til en efterprøvelse på grundlag af EMRK’s artikel 14 fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at reglerne om familiesammenføring af flygtninge åbenbart havde påvirket sagsøgernes og deres børns familieliv, og at de faktiske omstændigheder i sagen derfor reelt var omfattet af anvendelsesområdet for EMRK’s artikel 8 (
74
). Menneskerettighedsdomstolen bemærkede desuden, at alene forskelsbehandling baseret på en identificerbar karakteristik, eller »status«, kan udgøre diskriminering i henhold til EMRK’s artikel 14 (
75
). For at der kan rejses spørgsmål i henhold til denne bestemmelse, skal der desuden være tale om forskelsbehandling af personer, der befinder sig i tilsvarende eller i de relevante dele ensartede situationer. En sådan forskelsbehandling er diskriminerende, når den ikke er objektivt og rimeligt begrundet, dvs. hvis den ikke forfølger et legitimt mål, eller hvis der ikke er en rimelig forholdsmæssig sammenhæng mellem de anvendte midler og det mål, der søges opnået (
76
). Selv om Menneskerettighedsdomstolen anerkender, at den kontraherende stat råder over en skønsmargen, vil dens omfang variere alt efter omstændighederne, sagens genstand og sammenhængen (
77
).
75.
Menneskerettighedsdomstolen fastslog således, at sagsøgernes situation, for så vidt som den vedrørte en flygtning, der var blevet gift efter at have forladt sit hjemland, og denne flygtnings hustru, kunne sidestilles med »ethvert andet forhold« som omhandlet af EMRK’s artikel 14 og således var omfattet af denne bestemmelses anvendelsesområde (
78
). I øvrigt havde den pågældende kontraherende stat ikke bestridt, at studerende og arbejdstagere samt flygtninge, der havde indgået ægteskab inden udrejsen fra deres hjemland, i den nationale lovgivning blev behandlet anderledes end flygtninge og deres ægtefæller, hvis ægteskab var indgået efter udrejsen fra hjemlandet (
79
). Menneskerettighedsdomstolen fastslog, at flygtninge, som var blevet gift, inden de forlod deres hjemland, var i en tilsvarende situation, eftersom de ligeledes havde flygtningestatus, og de ligeledes havde tilladelse til at opholde sig i Det Forenede Kongerige i en begrænset periode, og at den eneste relevante forskel var tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet (
80
). Selv om Det Forenede Kongerige søgte at begrunde denne forskelshandling med forpligtelsen til at opfylde sine internationale forpligtelser uden herved at indrømme flere fordele, som ville tilskynde flygtninge til at vælge denne stat som værtsland, og selv om Det Forenede Kongerige gjorde gældende, at der var tale om en politisk beslutning, som lå inden for denne stats vide skønsmargen på området (
81
), fastslog Menneskerettighedsdomstolen, at den ikke så nogen grund til at behandle flygtninge, som har indgået ægteskab efter flytningen, og flygtninge, der allerede var gift, forskelligt, og at selv om Det Forenede Kongerige havde opfyldt sine internationale forpligtelser ved at tillade familiesammenføring af ægtefæller til flygtninge, som var gift inden flytningen, kunne den omstændighed, at denne stat havde opfyldt en kontraherende stats internationale forpligtelse, når en foranstaltning medførte forskelsbehandling af personer i tilsvarende situationer, ikke begrunde forskelsbehandlingen (
82
). Menneskerettighedsdomstolen fastslog derfor, at der var tale om en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 14, sammenholdt med denne konventions artikel 8 (
83
).
76.
Den omstændighed, at XXX’ børn med flygtningestatus ikke kan nyde retten til opretholdelse af familiens enhed, som er sikret ved artikel 23 i direktiv 2011/95, alene fordi de ikke tilhører en familie, der er stiftet i hjemlandet, kan således ligeledes give anledning til visse vanskeligheder på grundlag af chartrets artikel 20 (
84
).
77.
Hvad endelig angår den alvorlige risiko for indgreb i det væsentligste indhold i retten til asyl forlænger den omstændighed, at XXX ikke har mulighed for til egen fordel at påberåbe sig de fordele, der er fastsat i artikel 24-35 i direktiv 2011/95, hans situation, hvor han opholder sig ulovligt i Belgien. Det er således muligt – med forbehold af den efterprøvelse, som den forelæggende ret skal foretage – såfremt moderen til det mindreårige barn med flygtningestatus ikke er i stand til at tage sig af det, at afhængighedsforholdet mellem dette barn og dets fader indebærer, at barnet er nødt til at følge med faderen, hvis han skal forlade landet (
85
). I dette tilfælde – som ganske vist er hypotetisk, men ikke helt usandsynligt på grundlag af indholdet af de sagsakter, som er fremlagt for Domstolen – er dette et direkte indgreb i barnets ret til asyl, som beskyttes ved chartrets artikel 18 (
86
), hvorved barnet forhindres i faktisk at gøre brug af denne rettighed (
87
).
3. Afsluttende bemærkninger
78.
Artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95 kan således efter selve ordlyden, der er holdt i generelle vendinger, fortolkes således, at denne bestemmelse sikrer, at faderen til et mindreårigt barn med flygtningestatus, som ikke er berettiget til international beskyttelse eller kan påberåbe sig dette direktivs artikel 23, stk. 2, af den grund alene, at barnets familie ikke er stiftet i hjemlandet, har adgang til de fordele, der er fastsat i dette direktivs artikel 24-35. En sådan fortolkning understøtter den konklusion, som Domstolen nåede frem til, idet den fastslog, at »baggrunden for [artikel 23 i direktiv 2011/95 er] at gøre det muligt for en person med international beskyttelse at nyde de rettigheder, som den pågældende er tillagt ved denne beskyttelse, og samtidig opretholde sin families enhed på værtsmedlemsstatens område« (
88
).
79.
Denne adgang vil imidlertid kræve en vis forudgående kontrol. På den ene side skal det således sikres, at der rent faktisk eksisterer en familiemæssig tilknytning mellem faderen og hans barn med flygtningestatus (
89
), og at der er tale om et tæt afhængighedsforhold. Når det drejer sig om mindreårige, skal det sikres, at opretholdelsen af en sådan tilknytning til det pågældende familiemedlem, henset til den pågældende families særlige situation, er i overensstemmelse med barnets tarv. På den anden side er det åbenbart, at de begrænsninger, der er fastsat i artikel 23, stk. 3 og 4, i direktiv 2011/95, fortsat finder anvendelse, således at adgangen til fordelene på grundlag af dette direktivs artikel 23, stk. 1, ikke længere er sikret, når faderen er eller vil blive udelukket fra at blive meddelt international beskyttelse i henhold til kapitel III og V i direktiv 2011/95, eller hvis medlemsstaten finder, at en sådan adgang udgør en trussel mod statens sikkerhed eller den offentlige orden.
80.
Følgelig – og af alle de ovenstående grunde – skal artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95, sammenholdt med dette direktivs artikel 20, stk. 5, og i lyset af chartrets artikel 7 og 18 samt artikel 24, stk. 2 og 3, fortolkes således, at en fader – som er tredjelandsstatsborger – til børn med flygtningestatus, der er født på værtslandets område i en familie stiftet på dette område, når denne fader ikke selv er berettiget til international beskyttelse, skal kunne få adgang til de fordele, der er fastsat i direktivets artikel 24-35, hvis dette, henset til samtlige særlige omstændigheder forbundet med den pågældende families situation, er nødvendigt dels for at sikre respekten for hans børns ret til familieliv som flygtninge, dels for at hans børn fortsat kan nyde samtlige de rettigheder, der er knyttet til deres flygtningestatus, medmindre faderen er omfattet af udelukkelsesbestemmelserne i kapitel III og V i direktiv 2011/95, eller han udgør en trussel mod den offentlige sikkerhed eller den offentlige orden i værtsmedlemsstaten.
IV. Forslag til afgørelse
81.
På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Conseil d’État (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Belgien), således:
»1)
Artikel 23, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse, sammenholdt med dette direktivs artikel 2, litra j),
skal fortolkes således, at
begrebet »familiemedlemmer« principielt forudsætter, at den pågældende familie allerede bestod i hjemlandet.
For så vidt som artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 fastsætter en forpligtelse for medlemsstaterne til at sikre adgang til de i dette direktivs artikel 24-35 omhandlede fordele, har denne bestemmelse direkte virkning og kan påberåbes af borgerne ved de nationale domstole over for en medlemsstat, der ikke har gennemført bestemmelsen korrekt eller ikke har gennemført den.
Direktiv 2011/95 fastsætter ikke en afledt udvidelse af flygtningestatus for familiemedlemmer til en person med denne status, når disse medlemmer ikke individuelt er berettiget til denne status. Artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 giver personer, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde, mulighed for at gøre krav på adgang til de fordele, der er fastsat i artikel 24-35 i direktiv 2011/95.
2)
Artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95, sammenholdt med dette direktivs artikel 20, stk. 5, og med artikel 7 og 18 samt artikel 24, stk. 2 og 3, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
en fader – som er tredjelandsstatsborger – til børn med flygtningestatus, der er født på værtslandets område i en familie stiftet på dette område, når denne fader ikke selv er berettiget til international beskyttelse, skal kunne få adgang til de fordele, der er fastsat i artikel 24-35 i direktiv 2011/95, hvis dette, henset til samtlige særlige omstændigheder forbundet med den pågældende families situation, er nødvendigt dels for at sikre respekten for hans børns ret til familieliv som flygtninge, dels for at hans børn fortsat kan nyde samtlige de rettigheder, der er knyttet til deres flygtningestatus, medmindre faderen er omfattet af udelukkelsesbestemmelserne i dette direktivs kapitel III og V, eller han udgør en trussel mod den offentlige sikkerhed eller den offentlige orden i værtsmedlemsstaten.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – K. Jastram og K. Newland, »L’unité de la famille et la protection des réfugiés«, i E. Feller, V. Türk og F. Nicholson (red.), La protection des réfugiés en droit international, Larcier, 2008, s. 623.
(
3
) – Jf. vedrørende nødvendigheden af at forene beskyttelsen af de grundlæggende rettigheder og migrationspolitikkens krav f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.10.2006, Mubilanzila Mayeka og Kaniki Mitunga mod Belgien, ECLI:CE:ECHR:2006:1012JUD001317803, § 81.
(
4
) – EUT 2011, L 337, s. 9.
(
5
) – Moniteur belge af 31.12.1980, s. 14584.
(
6
) – Det fremgår ganske vist af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at begge XXX’ børn har flygtningestatus, men XXX har i sit skriftlige indlæg til Domstolen anført, at kun hans datter har denne status. Denne faktuelle unøjagtighed har ingen betydning for bedømmelsen af den foreliggende sag, eftersom det under alle omstændigheder er ubestridt, at mindst et af XXX’ børn har flygtningestatus. Det fremgår af sagsakterne, at XXX’ datter er anerkendt som flygtning i Belgien på grund af risikoen for, at hun ville blive omskåret, hvis hun blev tvunget til at bo i Guinea. I det omfang det er nødvendigt for bedømmelsen, vil der blive lagt særlig vægt på dette barns situation.
(
7
) – Moderen er guineansk statsborger. Hun blev anerkendt som flygtning i Belgien i 2017.
(
8
) – Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 36). Jf. ligeledes dom af 4.10.2018, Ahmedbekova (C-652/16, EU:C:2018:801, præmis 48 og 68).
(
9
) – Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 62).
(
10
) – Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
(
11
) – Jf. dom af 1.8.2022, Bundesrepublik Deutschland (Familiesammenføring med en mindreårig flygtning) (C-273/20 og C-355/20, EU:C:2022:617, præmis 34).
(
12
) – Min fremhævelse.
(
13
) – Min fremhævelse.
(
14
) – Det fremgår således af 12. betragtning til direktiv 2011/95, at hovedformålet med dette direktiv er at sikre, at medlemsstaterne anvender fælles kriterier til identifikation af personer, som reelt har behov for international beskyttelse, og at sikre, at der findes et minimum af ydelser til fordel for disse personer i alle medlemsstater. Jf. desuden artikel 1 i direktiv 2011/95. Jf. endelig dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 97), og af 9.9.2021, Bundesrepublik Deutschland (Familiemedlem) (C-768/19, EU:C:2021:709, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(
15
) – Dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 60). Min fremhævelse.
(
16
) – Jf. i samme retning generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:384, punkt 39) og generaladvokat Pikamäes forslag til afgørelse Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2021:780, punkt 39).
(
17
) – Rådets direktiv 2003/86/EF af 22.9.2003 om ret til familiesammenføring (EUT 2003, L 251, s. 12) finder anvendelse a priori på en familie i langt bredere forstand [jf. dette direktivs artikel 2, litra d)], selv om direktivets artikel 9, stk. 2, giver mulighed for, at medlemsstaterne kan begrænse anvendelsen af bestemmelserne i det kapitel i direktivet, som specifikt vedrører familiesammenføring af flygtninge, til flygtninge, hvis familiemæssige tilknytning allerede bestod inden flygtningenes indrejse på værtsmedlemsstatens område.
(
18
) – Jf. som eksempel dom af 26.3.2019, SM (Barn anbragt under den algeriske kafala-ordning (C-129/18, EU:C:2019:248, præmis 53-55).
(
19
) – EUT 2004, L 304, s. 12.
(
20
) – Jf. artikel 2, litra h), i direktiv 2004/83.
(
21
) – Jf. til sammenligning artikel 2, litra h), i direktiv 2004/83 og artikel 2, litra j), i direktiv 2011/95.
(
22
) – Dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 39). Jf. ligeledes dom af 9.9.2021, Bundesrepublik Deutschland (Familiemedlem) (C-768/19, EU:C:2021:709, præmis 43).
(
23
) – Dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 37). Min fremhævelse. Domstolen synes ikke på noget tidspunkt at have rejst tvivl om betingelsen om, at familien skal have bestået i hjemlandet: Jf. f.eks. dom af 9.9.2021, Bundesrepublik Deutschland (Familiemedlem) (C-768/19, EU:C:2021:709, præmis 32, 43 og 54).
(
24
) – Jf. dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Jf. dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 18).
(
26
) – Jf. dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – På baggrund af det svar på de to første præjudicielle spørgsmål, som den belgiske regering har foreslået, anser denne regering det ikke for nødvendigt at besvare det tredje spørgsmål.
(
28
) – Selv om Domstolen på daværende tidspunkt ikke blev anmodet om at tage stilling til, om artikel 23, stk. 1, i direktiv 2011/95 skal tillægges direkte virkning, gør jeg opmærksom på, at den allerede har fremhævet denne bestemmelses generelle karakter: Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 43).
(
29
) – Det fremgår således af dom af 19.11.1991, Francovich m.fl. (C-6/90 og C-9/90, EU:C:1991:428, præmis 17), at »den omstændighed, at medlemsstaterne kan vælge mellem flere forskellige midler til at nå det mål, som tilsigtes med direktivet, ikke [udelukker], at private ved de nationale domstole kan gøre de rettigheder gældende, som kan fastslås med tilstrækkelig sikkerhed alene på grundlag af direktivets bestemmelser« (jf. ligeledes dom af 2.8.1993, Marshall, C-271/91, EU:C:1993:335, præmis 37, og af 12.2.2009, Cobelfret, C-138/07, EU:C:2009:82, præmis 61).
(
30
) – Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 48 ff.).
(
31
) – Jf. f.eks. dom af 22.12.2010, Gavieiro Gavieiro og Iglesias Torres (C-444/09 og C-456/09, EU:C:2010:819, præmis 80 ff.). Den omstændighed alene, at det er muligt at fravige den forpligtelse, som er fastsat i bestemmelsen med direkte virkning, kan ikke nødvendigvis rejse tvivl om denne virkning. Jf. f.eks. vedrørende chartrets artikel 31, stk. 2, dom af 6.11.2018, Bauer og Willmeroth (C-569/16 og C-570/16, EU:C:2018:871, præmis 84 og 85).
(
32
) – Hvorefter artikel 23, stk. 2, i direktiv 2011/95 ikke finder anvendelse, når familiemedlemmet er eller ville blive udelukket fra at få tildelt international beskyttelse i henhold til dette direktivs kapitel III og V.
(
33
) – For at en ikke-gennemført bestemmelse i et direktiv kan påberåbes af en borger for de nationale domstole, skal den situation, som denne borger befinder sig i, med andre ord nødvendigvis være omfattet af den pågældende bestemmelses anvendelsesområde. Det er en forudsætning for, at spørgsmålet om denne bestemmelses direkte virkning kan rejses, der klart adskiller sig fra de betingelser, som den pågældende bestemmelse skal opfylde for at have direkte virkning.
(
34
) – Jf. analogt dom af 15.4.2008, Impact (C-268/06, EU:C:2008:223, præmis 64).
(
35
) – Ifølge det udtryk, som generaladvokat Van Gerven anvendte i sit forslag til afgørelse Banks (C-128/92, ikke trykt i Sml., EU:C:1993:860, punkt 27), der med andre ord henviser til reglens prøvelsesmulighed (jf. også i denne retning generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Link Logistik N&N, C-384/17, EU:C:2018:494, punkt 69 og 76).
(
36
) – Generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse Banks (C-128/92, ikke trykt i Sml., EU:C:1993:860, punkt 27).
(
37
) – Jf. s. 12 og 13 i denne anmodning.
(
38
) – I det omfang det er nødvendigt, og vedrørende en tvist mellem en borger og en medlemsstat henviser jeg imidlertid, blandt en omfattende retspraksis, f.eks. til dom af 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Direkte virkning) (C-205/20, EU:C:2022:168, præmis 35-37 og 39).
(
39
) – Jf. dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – allerede tildelt beskyttelse) (C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 41).
(
40
) – Jf. blandt en omfattende retspraksis dom af 30.6.2016, Toma og Biroul Executorului Judecătoresc Horaţiu-Vasile Cruduleci (C-205/15, EU:C:2016:499, præmis 30 og den deri nævnte retspraksis).
(
41
) – Jf. punkt 21 ff. i dette forslag til afgørelse.
(
42
) – Påberåbelsen af chartrets artikel 18 kan ikke ændre denne konstatering, eftersom der ikke af denne artikel følger et krav om, at familiemedlemmer til en flygtning skal tildeles flygtningestatus, når de ikke er berettiget til denne status. Det samme er tilfældet hvad angår chartrets artikel 7 og 24, eftersom artikel 23 i direktiv 2011/95 har gennemført de rettigheder, som fastsættes i disse artikler, inden for anvendelsesområdet for direktiv 2011/95. Chartrets artikel 7 og 24 kræver heller ikke i sig selv, at en flygtnings familiemedlemmer tildeles flygtningestatus, når de ikke er berettiget hertil, idet flygtningens ret til respekt for familieliv og barnets rettigheder kan sikres med andre midler.
(
43
) – Jf. dom af 17.11.2022, Belgische Staat (Gift mindreårig flygtning) (C-230/21, EU:C:2022:887, præmis 41), og dom af 18.4.2023, Afrin (C-1/23 PPU, EU:C:2023:296, præmis 43).
(
44
) – Jf. til sammenligning dels sjette betragtning til og artikel 2, litra d), dels artikel 9, stk. 2, i direktiv 2003/86.
(
45
) – Jf. artikel 10, stk. 2, i direktiv 2003/86.
(
46
) – Jf. artikel 10, stk. 3, i direktiv 2003/86.
(
47
) – Jf. dom af 1.8.2022, Bundesrepublik Deutschland (Familiesammenføring med en mindreårig flygtning) (C-273/20 og C-355/20, EU:C:2022:617, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(
48
) – Jf. artikel 5, stk. 3, og artikel 11 i direktiv 2011/95.
(
49
) – Kvindelig kønslemlæstelse kan anses for »a child-specific form of persecution as it disproportionately affects the girl child«: jf. punkt 9 i Guidance Note on Refugee Claims relating to Female Genital Mutilation fra De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge, 2009 (tilgængelig på webadressen https://www.refworld.org/pdfid/4a0c28492.pdf).
(
50
) – Dommen afsagt den 17.4.2020 af Conseil du contentieux des étrangers (domstol i udlændingeretlige sager, Belgien) er vedlagt som bilag til bemærkningerne fra appellanten i hovedsagen. Denne domstol gentog delvis elementerne i afgørelsen af 2.10.2019 fra Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides om afslag på XXX’ nye ansøgning om international beskyttelse. Det fremgår af denne afgørelse, at børnenes moder var indlagt på hospitalet, og at parrets datter var blevet anbragt i et spædbørnshjem.
(
51
) – Jeg minder om, at en beslutning om udvisning udgør en indgriben i udøvelsen af retten til respekt for familielivet: Jf. i en anden sammenhæng dom af 11.7.2002, Carpenter (C-60/00, EU:C:2002:434, præmis 42).
(
52
) – Dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 59). Jf. ligeledes dette forslag til afgørelses punkt 26.
(
53
) – Jf. dom af 5.5.2022, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Ophold for et familiemedlem – utilstrækkelige midler) (C-451/19 og C-532/19, EU:C:2022:354, præmis 56).
(
54
) – Jf. fodnote 14 i dette forslag til afgørelse.
(
55
) – Jf. dom af 14.5.2019, M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (C-391/16, C-77/17 og C-78/17, EU:C:2019:403, præmis 79 og 80).
(
56
) – Jf. dom af 14.5.2019, M m.fl. (Tilbagekaldelse af flygtningestatus) (C-391/16, C-77/17 og C-78/17, EU:C:2019:403, præmis 91).
(
57
) – Dette begreb er efter min opfattelse videre end begrebet familiesammenføring.
(
58
) – Jf. dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 42 og 43). Jf. ligeledes generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:384, punkt 88).
(
59
) – Vedtaget af De Forenede Nationers Generalforsamling i resolution 44/25 af 20.11.1989 og trådt i kraft den 2.9.1990.
(
60
) – Dom af 27.6.2006, Parlamentet mod Rådet (C-540/03, EU:C:2006:429, præmis 57).
(
61
) – Jf. i denne retning dom af 12.4.2018, A og S (C-550/16, EU:C:2018:248, præmis 58).
(
62
) – Det fremgår af 16. betragtning til direktiv 2011/95, at dette direktiv respekterer de grundlæggende rettigheder og overholder de principper, der anerkendes i chartret, samt tilsigter at fremme anvendelsen af bl.a. chartrets artikel 7, 18 og 24, som er blandt de bestemmelser, der udtrykkeligt nævnes i denne betragtning, hvilket således vidner om den særlige betydning, som EU-lovgiver tillægger disse.
(
63
) – Dom af 9.9.2021, Bundesrepublik Deutschland (Familiemedlem) (C-768/19, EU:C:2021:709, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
(
64
) – Jf. dom af 17.11.2022, Belgische Staat (Gift mindreårig flygtning) (C-230/21, EU:C:2022:887, præmis 48).
(
65
) – Jf. dom af 9.9.2021, Bundesrepublik Deutschland (Familiemedlem) (C-768/19, EU:C:2021:709, præmis 38 og 44).
(
66
) – Jf. dom af 16.2.2017, C.K. m.fl. (C-578/16 PPU, EU:C:2017:127, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis), og af 19.3.2019, Ibrahim m.fl. (C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 87).
(
67
) – Jf. også mit forslag til afgørelse Ligue des droits humains (C-817/19, EU:C:2022:65, punkt 64 ff.).
(
68
) – Og i givet fald hans søn.
(
69
) – Og i givet fald i sønnens grundlæggende ret til respekt for familielivet.
(
70
) – I værste fald vil han være tvunget til at forlade Belgien sammen med sine børn, hvilket er den mulighed, der er omhandlet i dette forslag til afgørelses punkt 77.
(
71
) – Jf. temadokument fra Europarådets menneskerettighedskommissær, »Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe«, Europarådet, juni 2017, punkt 1.2.2.
(
72
) – Ibidem.
(
73
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012 (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109).
(
74
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 43).
(
75
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 44).
(
76
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 45).
(
77
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 45).
(
78
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 48).
(
79
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 49).
(
80
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 50).
(
81
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 51).
(
82
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 55).
(
83
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 6.11.2012, Hode og Abdi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2012:1106JUD002234109, § 56).
(
84
) – Jf. vedrørende lighedsprincippet i chartrets artikel 20 dom af 2.9.2021, État belge (Ret til ophold i tilfælde af vold i hjemmet) (C-930/19, EU:C:2021:657, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
(
85
) – Dette ræsonnement gælder ligeledes for XXX’ søn i hans egenskab af flygtning.
(
86
) – I tilfælde af, at barnet på grund af faderens udrejse bliver tvunget til at følge med ham til hans hjemland, vil barnet helt konkret være udsat for en alvorlig risiko for umenneskelig og nedværdigende behandling, hvilket er absolut forbudt i henhold til chartrets artikel 4, og hvilket dets flygtningestatus skulle beskytte det mod.
(
87
) – Jf. analogt dom af 30.6.2022, Valstybės sienos apsaugos tarnyba m.fl. (C-72/22 PPU, EU:C:2022:505, præmis 63).
(
88
) – Dom af 9.11.2021, Bundesrepublik Deutschland (Opretholdelse af familiens enhed) (C-91/20, EU:C:2021:898, præmis 60).
(
89
) – Ifølge Domstolen er det »en forudsætning for at fastslå, at der foreligger et faktisk familieliv, at der godtgøres at foreligge en reel familiemæssig tilknytning eller et ønske om at etablere eller bevare en sådan tilknytning« (dom af 1.8.2022, Bundesrepublik Deutschland (Familiesammenføring med en mindreårig flygtning) (C-273/20 og C-355/20, EU:C:2022:617, præmis 65).