62023CJ0536_RES
Sag C-536/23
Bundesrepublik Deutschland
mod
Mutua Madrileña Automovilista
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Landgericht München I)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 30. april 2025
»Præjudiciel forelæggelse – samarbejde om civilretlige spørgsmål – forordning (EU) nr. 1215/2012 – kompetence i forsikringssager – artikel 11, stk. 1, litra b) – artikel 13, stk. 2 – sager, der anlægges af skadelidte direkte mod forsikringsgiver – begrebet »skadelidte« – en ved en trafikulykke skadelidt tjenestemand – fortsat aflønning under vedkommendes uarbejdsdygtighed – medlemsstat, der handler som arbejdsgiver, som er indtrådt i denne tjenestemands krav på erstatning – kompetence for retten på det sted, hvor sagsøger har bopæl – det sted, hvor den administrative enhed, som beskæftiger denne tjenestemand, har hjemsted«
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – værneting i forsikringssager – sager anlagt mod forsikringsgiveren – skadelidtes direkte sagsanlæg – begrebet skadelidte – medlemsstat, der handler som arbejdsgiver, der er indtrådt i den ved en trafikulykke skadelidt tjenestemands rettigheder, hvis aflønning den har opretholdt under vedkommendes uarbejdsdygtighed – omfattet – kompetence for retten på det sted, hvor sagsøger har bopæl – medlemsstat, som kan sagsøge det selskab, der forsikrer det køretøj, der var involveret i denne ulykke, ved retten på det sted, hvor den administrative enhed, som beskæftiger denne tjenestemand, har hjemsted
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, 15., 16. og 18. betragtning samt art. 1, stk. 1, art. 11, stk. 1, litra a) og b), art. 13, stk. 2, og art. 63, stk. 1]
(jf. præmis 27-49 og domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Landgericht München I (den regionale ret i første instans i München I, Tyskland) tog Domstolen stilling til de specielle kompetenceregler, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012 (
1
), i forsikringssager i en situation, hvor der er blevet indgivet et søgsmål af arbejdsgiver til skadelidte i en trafikulykke, der er indtrådt i denne skadelidtes rettigheder, mod det selskab, hos hvilket det køretøj, der havde forvoldt ulykken, var forsikret.
I marts 2020 var en statstjenestemand, som arbejdede i München (Tyskland) og bosiddende i denne by, kommet til skade ved en trafikulykke i Spanien, der involverede et køretøj, som var forsikret hos Mutua Madrileña Automovilista. I den periode, hvor denne tjenestemand var uarbejdsdygtig, fortsatte hendes arbejdsgiver, Forbundsrepublikken Tyskland, med at udbetale hendes løn.
I sin egenskab af arbejdsgiver anlagde Forbundsrepublikken Tyskland et civilt søgsmål ved Amtsgericht München (byretten i München, Tyskland) med påstand om at opnå en erstatning fra Mutua Madrileña Automovilista for det tab, der fulgte af udbetalingen af løn til sin ansatte. Da dette selskab havde hjemsted i Spanien, gjorde det gældende, at den ret, ved hvilken sagen var anlagt, ikke havde international kompetence, og bestred, at der var grundlag for søgsmålet.
I februar 2022 erklærede byretten i München, at den ikke havde international kompetence, idet den fandt, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke kunne gøre brug af de specielle kompetenceregler i forsikringssager, der er fastsat i artikel 11, stk. 1, litra b), og artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012. Forbundsrepublikken Tyskland iværksatte derefter appel ved den regionale ret i første instans i München I.
Det var ifølge denne ret ubestridt, at Forbundsrepublikken Tyskland havde til hensigt at anlægge et direkte søgsmål mod Mutua Madrileña Automovilista, og at Forbundsrepublikken Tyskland havde anlagt sag på grundlag af en lovbestemt subrogation af rettigheder. Med henblik på at tage stilling til, om appellen skulle tages til følge, besluttede denne ret at forelægge Domstolen et spørgsmål om, hvorvidt en medlemsstat, der som arbejdsgiver anlægger et direkte søgsmål mod en forsikringsgiver på grundlag af en lovbestemt subrogation i det krav om erstatning, som en tjenestemand, der er kommet til skade ved en ulykke, har, kan gøre brug af de specielle kompetenceregler i forsikringssager, der er fastlagt til fordel for »skadelidte« ved forordning nr. 1215/2012.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede for det første, at som en fravigelse af den almindelige regel om, at sagen kan anlægges ved retten på sted, hvor sagsøgte har bopæl, som er fastsat i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, kan personer, der har bopæl på en medlemsstats område, sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-7 i denne forordnings kapitel II. Bestemmelserne i afdeling 3 i forordningens kapitel II tilsigter navnlig at korrigere en vis uligevægt mellem sagsparterne i forsikringssager ved at sikre, at den svage part kan sagsøge den stærke part ved en ret i en medlemsstat, der er let tilgængelig. Nærmere bestemt følger det af samme forordnings artikel 13, stk. 2, at bestemmelserne i artikel 11 – der i stk. 1 regulerer kompetencen i forsikringssager, når forsikringsgiver har bopæl i en medlemsstat (
2
) – finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel til et sådant direkte sagsanlæg.
For det andet fremgik det af retspraksis, at de kompetenceregler, der fraviger den almindelige regel om, at sagen kan anlægges ved retten på sted, hvor sagsøgte har bopæl, skal fortolkes indskrænkende. Domstolen havde allerede præciseret, at de specielle kompetenceregler i forsikringssager, der er fastsat i forordning nr. 1215/2012, omfatter personer, der har lidt en skade, uden at kredsen af personer, som har lidt skade, indskrænkes til dem, der direkte har lidt skade. Visse kategorier af personer, der er indtrådt i den direkte skadelidtes rettigheder, kan således ligeledes gøre brug af de kompetenceregler, der er fastsat i bestemmelserne i denne forordnings artikel 13, stk. 2, sammenholdt med bestemmelserne i artikel 11, stk. 1, litra b), heri, med henblik på at sagsøge en forsikringsgiver ved en anden ret end den, hvor forsikringsgiveren har bopæl, når de personer, der er indtrådt, kan kvalificeres som »skadelidte« som omhandlet i forordningens artikel 13, stk. 2.
Domstolen fremhævede imidlertid, at med henblik på at kunne omfattes af begrebet »skadelidte« som omhandlet i denne bestemmelse, skal der ikke foretages en vurdering fra sag til sag af spørgsmålet om, hvorvidt den person, der har anlagt sagen mod den pågældende forsikringsgiver, kan anses for en »svag part«. Med hensyn til forholdet mellem professionelle aktører inden for forsikringsbranchen, idet ingen af parterne kan anses for at befinde sig i en svagere situation end modparten, har Domstolen således udelukket anvendelsen af artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, sammenholdt med artikel 11, stk. 1, litra b), heri (eller de tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 44/2001 (
3
)), i de tilfælde, hvor den, der er indtrådt i den direkte skadelidte persons krav, er en sådan professionel aktør. Det er også blevet fastslået, at en lignende udelukkelse gør sig gældende med hensyn til en socialsikringsinstitution, der handler med henblik på tilbagebetaling af ydelser, der er ydet til den heri sikrede person, som er skadelidte i en trafikulykke.
Det fremgik derimod af Domstolens praksis vedrørende disse tilsvarende bestemmelser i forordning nr. 44/2001, at den arbejdsgiver, der er indtrådt i sin medarbejders rettigheder ved at have betalt dennes løn i en uarbejdsdygtighedsperiode, og som i denne ene egenskab anlægger et søgsmål på grundlag af den af medarbejderen lidte skade, kan anses for svagere end den forsikringsgiver, som vedkommende sagsøger, i sin egenskab af en person, som har lidt skade, og uanset dennes størrelse og retlige form.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt det af denne retspraksis følger, at en medlemsstat, der handler som arbejdsgiver, som er indtrådt i en direkte skadelidt tjenestemands erstatningskrav, hvilken tjenestemand er kommet til skade ved en ulykke, der involverer et forsikret køretøj, selv skal anses for at være »skadelidte« som omhandlet i artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 som følge af opretholdelsen af aflønningen af denne tjenestemand under vedkommendes uarbejdsdygtighed, således at en sådan stat i sin egenskab af arbejdsgiver kan sagsøge den pågældende forsikringsgiver ved retten på det sted, hvor sagsøgeren har bopæl, i henhold til denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), såfremt der er hjemmel til et sådant direkte sagsanlæg, bemærkede Domstolen, at den foreliggende sag er sammenlignelig med den sag, der gav anledning til MMA IARD-dommen (
4
). Domstolens betragtninger i denne dom kunne følgelig overføres på den foreliggende sag. Denne dom var således blevet afsagt i en sammenhæng og under faktiske omstændigheder, der var sammenlignelige med dem, der lå til grund for tvisten i hovedsagen. Denne analogi gjaldt så meget desto mere, som Forbundsrepublikken Tyskland handlede med henblik på erstatning alene i sin egenskab af arbejdsgiver, der er indtrådt i en ansats rettigheder, og ikke som folkeretligt retssubjekt.
I henhold til forordning nr. 1215/2012 (
5
) skal en arbejdsgiver, der har opretholdt aflønningen af sin medarbejder under dennes fravær efter en trafikulykke, og som er indtrådt i denne medarbejders rettigheder mod den forsikringsgiver, hos hvem der er tegnet ansvarsforsikring for det i denne ulykke involverede køretøj, derfor anses for at være »skadelidte«, også i det tilfælde, hvor sagsøger er en medlemsstat, der handler i sin egenskab af arbejdsgiver. I denne henseende er den omstændighed, at en sådan medlemsstat i øvrigt udøver en socialsikringsinstitutions funktioner, uden betydning, såfremt den pågældende medlemsstat kun anlægger sag om erstatning i sin egenskab af arbejdsgiver, der er indtrådt i den ansattes ret til erstatning, og ikke i sin egenskab af socialsikringsinstitution.
For det tredje forkastede Domstolen den forelæggende rets synspunkt om, at det i henhold til forordning nr. 1215/2012, i det tilfælde, hvor en sagsøger, der har anlagt sag mod et forsikringsselskab, er en medlemsstat, som handler i sin egenskab af arbejdsgiver, og som er indtrådt i den direkte skadelidte ansattes rettigheder, er retten på det sted, hvor denne ansatte har bopæl, som har stedlig kompetence. Når denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), som udpeger »retten på det sted, hvor sagsøger har bopæl«, finder anvendelse, fastlægger denne bestemmelse således både den internationale kompetence og den stedlige kompetence for den således udpegede ret. Eftersom en arbejdsgiver, der er indtrådt i sin medarbejders rettigheder, på grund af det forhold, at den har udbetalt sidstnævntes løn, selv har lidt en skade og derfor selv er »skadelidte«, kan denne arbejdsgiver desuden nyde godt af den mulighed, der er fastsat i denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), for at anlægge sag mod forsikringsgiver ved retten på det sted, hvor den pågældende arbejdsgiver har sin bopæl. Idet den arbejdsgiver, der er indtrådt i rettighederne, er den eneste, der kan gøre de krav om erstatning, der følger af subrogationen, gældende, er det ikke nødvendigt at stille krav om, at denne skal anlægge sag ved retten på det sted, hvor den ansatte har bopæl. Dette gjaldt ligeledes i et tilfælde som det foreliggende, hvor den arbejdsgiver, der er indtrådt i rettighederne, er en medlemsstat. Hvad angik fastlæggelsen af det sted, hvor en sådan medlemsstat, som er arbejdsgiver og er indtrådt i rettighederne, har bopæl, skal det sted, hvor den administrative enhed, som beskæftiger den pågældende tjenestemand, og som i praksis har lidt den skade, der er forbundet med sidstnævntes fravær, anvendes.
Henset til det ovenstående fastslog Domstolen, at i henhold til artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, sammenholdt med denne forordnings artikel 11, stk. 1, litra b), kan en medlemsstat, der handler som arbejdsgiver, der er indtrådt i den ved en trafikulykke skadelidt tjenestemands rettigheder, hvis aflønning den har opretholdt under vedkommendes uarbejdsdygtighed, i sin egenskab af »skadelidte« som omhandlet i denne artikel 13, stk. 2, sagsøge det selskab, hos hvilket det køretøj, der var involveret i ulykken, er ansvarsforsikret, ved retten ikke på det sted, hvor denne tjenestemand har bopæl, men på det sted, hvor den administrative enhed, som beskæftiger den pågældende tjenestemand, har sit hjemsted, såfremt der er hjemmel til et direkte sagsanlæg.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1, også kaldet »Bruxelles Ia-forordningen«).
(
2
) – Følgende fremgår af artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012: »En forsikringsgiver, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges: a) ved retterne i den medlemsstat, på hvis område forsikringsgiveren har bopæl b) i en anden medlemsstat i tilfælde, hvor sagen anlægges af forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede, ved retten på det sted, hvor sagsøger har bopæl, [...]«
(
3
) – Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1, også kaldet »Bruxelles I-forordningen«). Nærmere bestemt er disse »sidestillede bestemmelser« artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, sammenholdt med artikel 9, stk. 1, litra b), heri.
(
4
) – Dom af 20.7.2017, MMA IARD (C-340/16, EU:C:2017:576).
(
5
) – Artikel 13, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012, sammenholdt med artikel 11, stk. 1, litra b), heri.