62000C0333
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F.G. JACOBS
fremsat den 7. marts 2002 (
1
)
1.
I nærværende sag har Tarkastuslautakunta (herefter »kontrolnævnet for social sikring«) (Finland) forelagt spørgsmål om fortolkningen af — i særdeleshed — artikel 4, stk. 1, litra h), og artikel 73 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (
2
).
2.
Det centrale spørgsmål går på, om udbetaling af ydelse for pasning af børn i hjemmet (»lasten kotihoidon tuki«), som forældre kan kræve i medfør af bestemmelser i national lov, når de vælger ikke at optage en garanteret kommunal børnehaveplads, skal betragtes som en familieydelse som omhandlet i forordningen.
De relevante retlige bestemmelser
Fællesskabsretlige bestemmelser
3.
Det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71 er defineret i artikel 4. I henhold til artikel 4, stk. 1, litra h), finder forordningen anvendelse på »enhver lovgivning [...] om familieydelser«. I henhold til artikel 4, stk. 4, finder forordningen ikke anvendelse på »offentlig social og sundhedsmæssig forsorg«.
4.
I medfør af artikel 1, litra u), nr. i):
»betyder udtrykket »familieydelser« alle natural- eller kontantydelser, der tager sigte på udligning af forsørgerbyrder inden for rammerne af en lovgivning som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra h), dog med undtagelse af de i bilag II nævnte særlige ydelser i anledning af fødsel eller adoption«.
5.
Artikel 14, stk. 1, litra a), har følgende ordlyd:
»[E]n person, der på en medlemsstats område har lønnet beskæftigelse for en virksomhed, hvortil han normalt er knyttet, og som af denne virksomhed udsendes til en anden medlemsstats område for dér at udføre et arbejde for denne virksomheds regning, er fortsat omfattet af lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat, forudsat at varigheden af dette arbejde ikke påregnes at overstige ét år, og at han ikke udsendes for at afløse en anden person, hvis udstationeringsperiode er udløbet.«
6.
Artikel 73 har følgende ordlyd:
»En arbejdstager eller en selvstændig erhvervsdrivende, der er omfattet af en medlemsstats lovgivning, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosiddende på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i førstnævnte stat, som om de pågældende var bosiddende på dennes område, jf. dog bestemmelserne i bilag VI.«
7.
I medfør af artikel 75, stk. 1, udbetales familieydelserne i de i artikel 73 omhandlede tilfælde af den kompetente institution i den stat, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende er omfattet efter de bestemmelser, der gælder for denne institution, hvad enten den fysiske eller juridiske person, til hvem ydelserne skal udbetales, er bosiddende, opholder sig eller har sit hjemsted på den kompetente stats område eller på en anden medlemsstats område.
8.
I medfør af artikel 4, stk. 2a, finder forordningen anvendelse på »særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der er fastsat i en anden lovgivning eller ordning end dem, der er omhandlet i stk. 1 eller udelukket i henhold til stk. 4, når disse ydelser har til formål [...] at dække de risici, der svarer til de i stk. 1, litra a)-h), omhandlede sikringsgrene, i stedet for eller som tillæg til andre ydelser«.
9.
I det omfang det har relevans for nærværende sag, er ordlyden af artikel 10a, stk. 1, imidlertid som følger: »Modtager de personer, som er omfattet af denne forordning, udelukkende de i artikel 4, stk. 2a, omhandlede særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser i den medlemsstat, på hvis område de er bosat, og i henhold til dennes lovgivning, såfremt disse ydelser er anført i bilag IIa.«
Nationale bestemmelser
10.
I medfør af laki lasten päivähoidosta (lov (36/1973) om børnepasning) har alle forældre eller andre, der faktisk sørger for barnet, en ret til en børnehaveplads fra det tidspunkt, hvor udbetalingen af forældreydelse (moderskabs- og/eller faderskabsydelse) ophører, og indtil barnet når den skolepligtige alder. Det påhviler kommunerne at sørge for et tilstrækkeligt antal af pladser i offentlige børnehaver til dækning af behovet i hver kommune (
3
). I medfør af lovens § 11a, stk. 2, som ændret, har de forældre, der vælger ikke at sende deres barn i børnehave i medfør af lovens § 11a, stk. 1, som ændret, ret til en ydelse i medfør af bestemmelserne i laki lasten kotihoidon tuesta ja yksityisen hoidon tuesta (lov 1128/1996 om ydelser for pasning af børn i hjemmet og for privat pasning af børn, herefter »lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet« eller »loven«) (
4
).
11.
Det fremgår af § 1, at lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet regulerer tildelingen af den økonomiske støtte, hvis formål er at gøre det muligt for forældrene — som et alternativ til en anbringelse i en kommunal børnehave — selv at sørge for pasning af deres børn. Loven giver mulighed for to former for ydelse: ydelse for pasning af børn i hjemmet (lasten kotihoidon tuki) og for privat pasning af børn (lasten yksityisen hoidon tuki). Nærværende sag drejer sig om et krav om ydelse for pasning af børn i hjemmet.
12.
Lovens § 2 definerer ydelse for pasning af børn i hjemmet som en ydelse, der tildeles forældrene eller andre, der faktisk sørger for barnet, med henblik på at tilrettelægge pasningen af dette, og som omfatter en pasningsgodtgørelse (hoitoraha) og et indkomstreguleret pasningstillæg (hoitolisä). Pasningsgodtgørelsen udbetales for hvert barn og varierer efter barnets alder. Pasningstillægget udbetales kun for ét barn pr. familie. Fuldt tillæg udbetales, når familiens indkomst — justeret ud fra antallet af børn i familien — ligger under den i § 5 fastsatte grænse i lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet. Når familiens indkomst overskrider denne grænse, nedsættes pasningsgodtgørelsen forholdsmæssigt.
13.
I medfør af lovens § 20 kan der endvidere gives et kommunalt tilskud (kunnallinen lisä) ud over pasningsgodtgørelse og pasningstillæg.
14.
Ifølge lovens § 3, stk. 1, som finder anvendelse på ydelse for pasning af børn i hjemmet og privat pasning af børn, »udbetales ydelsen for pasning af børn i hjemmet på den betingelse, at barnets forældre eller andre, der faktisk sørger for barnet, ikke vælger en dagplejeplads i henhold til § 11a, stk. 1, i laki lasten päivähoidosta (lov om dagpasning), og at barnet faktisk er bosiddende i Finland«.
15.
Retten til ydelsen er imidlertid ikke betinget af, at barnet bliver passet af forældrene, eller at pasningen sker i barnets hjem. Således kan ydelsen også udbetales, når barnet eksempelvis bliver passet privat, eller bliver passet i hjemmet af en anden person end forældrene. Ydelsen udbetales sædvanligvis til den forælder, som passer barnet, eller til en anden person, som faktisk sørger for barnet.
16.
Ydelse for pasning af børn i hjemmet udbetales i medfør af lovens § 8 af Kansaneläkelaitos (herefter »Folkepensions-anstalten«). I medfør af § 9 skal kommunerne refundere de udgifter, som Folkepensionsanstalten har afholdt.
De faktiske omstændigheder og de præjudicielle spørgsmål
17.
De faktiske omstændigheder, som anført i forelæggelseskendelsen, kan sammenfattes som følger.
18.
Päivikki Maaheimo, der er sagsøger i hovedsagen, er finsk statsborger. Hun er gift med en finsk statsborger. Da hun var gået på barselsorlov, passede hun sit barn derhjemme. Med virkning fra den 8. januar 1998 modtog hun ydelse for pasning af børn i hjemmet i medfør af lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet. Fra den 1. maj 1998 til den 30. april 1999 arbejdede hendes mand, Hannu Maaheimo, i Tyskland som udsendt arbejdstager. Fra den 10. juli 1998 til den 31. marts 1999 boede Päivikki Maaheimo og med sit barn og ægtefælle i Tyskland. I denne periode var hele familien fortsat omfattet af den sociale sikringsordning i Finland.
19.
Ved afgørelse af 27. august 1998 besluttede Folkepensionsanstalten med virkning fra den 10. august 1998 at standse udbetalingen af ydelsen for pasning af børn i hjemmet under henvisning til, at sagsøgerens barn ikke længere boede i Finland som krævet i § 3, stk. 1, i lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet.
20.
Sagsøgeren indgav klage over denne afgørelse til Etela-Suomen Sosiaalivakuutuslautakunta (Sygesikringsnævnet). Klagen blev afvist ved afgørelse af 1. marts 1999. Den 31. marts 1999 indbragte sagsøgeren sagen for kontrolnævnet for social sikring med påstand om, at afgørelsen fra Sygesikringsnævnet blev annulleret, og at Folkepensionsanstalten blev tilpligtet fortsat at udbetale ydelsen.
21.
For kontrolnævnet for social sikring har Päivikki Maaheimo gjort gældende, at afgørelsen om at standse udbetalingen af ydelsen er i strid med forordning nr. 1408/71. Hun har hovedsageligt gjort gældende, at ophør med udbetaling af ydelsen for pasning af børn i hjemmet på grund af et midlertidigt ophold i Tyskland, for en person, der er forsikret i Finland, udgør en økonomisk hindring for retten til fri bevægelighed og frit ophold inden for Det Europæiske Fællesskab, og som sådan er i strid med formålet med forordning nr. 1408/71, og at ydelsen for pasning af børn i hjemmet må betragtes som en familieydelse som omhandlet i forordningens artikel 4.
22.
Folkepensionsanstalten har i sit svar på disse argumenter fastholdt, at ydelse for pasning af børn i hjemmet (og for privat pasning af børn) skal betragtes som offentlig social forsorg, der falder uden for anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og at ydelsen i medfør af lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet derfor kun kan udbetales for et barn, som faktisk er bosiddende i Finland.
23.
Da kontrolnævnet fandt, at den forelagte sag rejste spørgsmål om fortolkning af fællesskabsretten, blev sagen udsat og følgende præjudicielle spørgsmål forelagt Domstolen:
»1)
Henhører den ydelse for pasning af børn i hjemmet, der tildeles i henhold til laki lasten kotihoidon tuesta ja yksityisen hoidon tuesta (lov om ydelser for pasning af børn i hjemmet og for privat pasning af børn) under anvendelsesområdet for fællesskabsretten som familieydelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 4, stk. 1, litra h), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 3427/89 af 30. oktober 1989?
2)
Såfremt dette er tilfældet, indebærer artikel 73 og 75 i forordning nr. 1408/71, under hensyn til samme forordnings artikel 10a og den omstændighed, at den finske lov ikke er anført i bilag IIa til forordningen, da, at ydelsen for pasning af børn i hjemmet skal udbetales for et barn af en lønmodtager, der midlertidigt er udsendt til en anden medlemsstat, også i det tilfælde, hvor den i den nationale lovgivning fastsatte betingelse om faktisk bopæl ikke er opfyldt, hvilket har til følge, at det ikke er muligt at træffe det i loven fastsatte valg mellem en kommunal børnehaveplads og ydelsen for pasning af børn i hjemmet, eller at dette valg ikke faktisk er blevet foretaget?
3)
Såfremt ydelsen for pasning af børn i hjemmet ikke henhører under fællesskabsretten i henhold til de ovennævnte bestemmelser, indeholder fællesskabsretten da andre bestemmelser, som indebærer, at der skal ske udbetaling i en anden medlemsstat i det ovenfor under spørgsmål 2) nævnte tilfælde?«
24.
Den finske regering og Kommissionen har afgivet skriftlige og mundtlige indlæg.
Første spørgsmål
25.
Med det første præjudicielle spørgsmål vedrørende det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 1408/71, ønsker den nationale ret grundlæggende oplyst, om ydelse for pasning af børn i hjemmet, der tildeles i henhold til lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet, henhører under anvendelsesområdet for fællesskabsretten som familieydelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordningens artikel 4, stk. 1, litra h).
26.
Domstolen har gentagne gange udtalt, at sondringen mellem ydelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for forordning nr. 1408/71, og ydelser, der ikke er omfattet af denne forordning, hovedsagelig er baseret på de enkelte elementer i den pågældende ydelse, navnlig dens formål og de betingelser, under hvilke ydelsen tildeles, og ikke på, om en ydelse kan karakteriseres som en social sikringsydelse i medfør af nationale bestemmelser (
5
). I den forbindelse er det fast retspraksis, at en ydelse kun anses for en social sikringsydelse, såfremt den dels tildeles de berettigede uden nogen individuel bedømmelse af personlige behov, men efter lovbestemte kriterier, og dels forudsat, at den vedrører en af de risici, der udtrykkeligt er anført i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 (
6
).
27.
Mere specifikt fastslog Domstolen i Hoever og Zachow-dommen (
7
), at en børnepasningsydelse (Erziehungsgeld) i henhold til den tyske Bundeserziehungsgeldgesetz (tysk lov om børnepasningsydelse og orlov til børnepasning) skal anses for en familieydelse i forordning nr. 1408/71's forstand. Domstolen understregede, at den tyske ydelse, der automatisk tildeles personer, som opfylder visse objektive kriterier, uden at der foretages en individuel, skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, kun udbetales, såfremt ansøgerens familie omfatter et eller flere børn, at beløbet til dels varierer i forhold til antallet af børn, børnenes alder samt forældrenes indkomst, og at ydelsen har til formål at anerkende det arbejde, som børnepasning er, at yde godtgørelse for andre udgifter i forbindelse med pasning og opdragelse samt i givet fald at mildne de økonomiske ulemper som følge af, at der gives afkald på en fuldtidsindkomst (
8
).
28.
I nærværende sag er det ubestridt, at de berettigede har et retskrav på ydelse for pasning af børn i hjemmet i medfør af bestemmelserne om denne ydelse, og at ydelsen automatisk tildeles personer, som opfylder visse objektive kriterier, uden at der foretages en individuel og skønsmæssig bedømmelse af deres personlige behov. Dette gælder navnlig i forhold til pasningsgodtgørelse (hoitoraha) og pasningstillægget (hoitolisä), der ydes i henhold til § 2 i lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet. I den forbindelse kan det nævnes, at om end pasningstillægget er indkomstreguleret, tilkendes det alle forældre, der ansøger herom, og som opfylder de i loven fastsatte objektive kriterier for husstandsindkomst.
29.
Der hersker imidlertid uenighed om, hvorvidt den omhandlede ydelse henviser til en af de risici, der er anført i artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1408/71. Ifølge Kommissionen svarer ydelsen grundlæggende til den i Hoever og Zachow-dommen omhandlede ydelse og må anses for en ydelse, der tager sigte på udligning af forsørgerbyrder som omhandlet i artikel 1, litra u), nr. i). Den finske regering har bestridt denne slutning. Den har gjort gældende, at den omhandlede ydelse må anses for offentlig social forsorg som omhandlet i artikel 4, stk. 4, i forordning nr. 1408/71.
30.
I den henseende har den finske regering for det første understreget, at ydelsen er en del af en almindelig ordning, der er etableret i medfør af finsk ret, og som tilbyder forældre valget mellem en kommunal børnehaveplads — hvilket er en social service — og udbetalingen af ydelse for pasning af børn i hjemmet. Denne ordning har til formål at tilrettelægge børnepasningen i Finland og at tilbyde forældre et egentligt valg i forhold til, hvordan de ønsker at få passet deres børn. I modsætning til den i Hoever og Zachow-dommen omhandlede tyske ydelse har ordningen ikke til formål at udligne forsørgerbyrder ved at belønne forældre for at passe deres børn eller ved at kompensere dem for mistede indtægter. Tilkendelse af ydelsen er således ikke betinget af, at forældrene selv passer deres børn, holder op med at arbejde eller på anden måde giver afkald på indkomst.
31.
For det andet har den finske regering påpeget, at det er den kommune, hvori familien er bosat, der skal tilbyde pladser i en offentlig børnehave, og som afholder udgiften til den ydelse for pasning af børn i hjemmet, som udbetales til forældrene. Henset til den i finsk ret nære forbindelse mellem bestemmelserne om kommunal børnepasning og tilkendelsen af ydelse for pasning af børn i hjemmet må de to former betragtes under ét i forbindelse med kvalifikationen efter forordning nr. 1408/71, og betingelserne for deres tildeling skal være identiske. Da retten til en kommunal børnehaveplads således er undergivet en betingelse om faktisk bopæl, må tilkendelse af ydelsen også være undergivet denne betingelse.
32.
Disse argumenter overbeviser ikke mig.
33.
Domstolen bemærkede i Offermansdommen (
9
), at »udtrykket »udligning af forsørgerbyrder« i artikel 1, litra u), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at det bl.a. omfatter et offentligt bidrag til familiebudgettet, som skal lette byrderne ved børns underhold (Unterhalt)« (
10
). Udligning af sådanne forsørgerbyrder er, som Domstolen fastslog, »forenelige med de formål, der nævnes i første betragtning til forordning nr. 1408/71, nemlig en forbedring af de arbejdstageres levestandard og beskæftigelsesvilkår, som har udøvet deres ret til fri bevægelighed« (
11
).
34.
I § 1 i lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet bestemmes det, at loven regulerer tilkendelsen af den økonomiske støtte, hvis formål er at gøre det muligt for forældrene selv at sørge for pasning af deres børn. Denne formulering antyder, at loven har til hensigt at dække — og virkningen er i hvert fald, at den dækker — omkostningerne ved børnepasning af tredjemand (i en privat vuggestue eller ved en dagplejemor), eller efter omstændighederne at mildne de økonomiske ulemper for den forældrepart, som giver afkald på en fuldtidsindkomst for at passe et barn, med henblik på at give forældrene den økonomiske frihed til at vælge den form for pasning, som de mener, er velegnet for deres børn.
35.
Det forhold, at der er en sammenhæng mellem forsørgerbyrder og den omhandlede ydelse, bekræftes af bestemmelserne i lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet, der regulerer vilkårene for tildelingen heraf. Ydelsen udbetales således kun, såfremt ansøgerens familie omfatter et eller flere børn, og ydelsens beløb varierer i forhold til antallet af børn, børnenes alder samt forældrenes indkomst.
36.
Familieydelser som omhandlet i forordningens artikel 4, stk. 1, litra h), kan desuden have mere end et formål. For at et forhold falder inden for anvendelsesområdet for artikel 4, stk. 1, litra h), er det tilstrækkeligt, at et af formålene med en i medfør af national ret tildelt ydelse er en udligning af forsørgerbyrder. I Hughesdommen (
12
) udtalte Domstolen således, at familiestøtte (»family credit«) havde en dobbelt funktion i Nordirland:
»For det første [...] tilskynder den lavtlønnede arbejdstagere til at fortsætte i beskæftigelse, og for det andet skal den dække familiens udgifter, hvilket navnlig fremgår af, at den kun udbetales, når ansøgerens familie omfatter et eller flere børn, og at ydelsesbeløbet varierer alt efter børnenes alder. Som følge af denne anden funktion er en ydelse som familiestøtten omfattet af [...] gruppe[n] af familieydelser [...]« (
13
).
37.
Det forhold, at den i nærværende sag omhandlede ydelse — som den finske regering har understreget — bidrager til tilrettelæggelsen af børnepasningen i Finland, er derfor ikke tilstrækkeligt til, at denne ydelse ikke er omfattet af forordningens materielle anvendelsesområde.
38.
Hvad angår den finske regerings andet argument er det korrekt, at der er en forbindelse mellem bestemmelserne om kommunal børnepasning, der — som parterne synes at være enige om — er en social service, og vilkårene for tildelingen af ydelse for pasning af børn i hjemmet i medfør af finsk ret. Det fremgår imidlertid klart af lovgivningen, at forældre frit kan vælge mellem en kommunal børnehaveplads og den omhandlede ydelse. Det fremgår endda af de forklaringer, der er afgivet under retsmødet, at forældre i løbet af den periode, de er berettiget til støtte, frit kan skifte mellem kommunal børnepasning og ydelse for pasning af børn i hjemmet. Som Kommissionen har påpeget, er retten til ydelse for pasning af børn i hjemmet således ikke på nogen måde underordnet eller afhængig af en forudgående ansøgning om en kommunal børnehaveplads. Det er en ret, der i medfør af finsk ret gælder for alle forældre uanset retten til en kommunal børnehaveplads. Under disse omstændigheder kan jeg ikke tiltræde den finske regerings påstand om, at den omhandlede ydelse er en væsentlig og helt uadskillelig del af det offentlige sociale forsorgssystem. Jeg mener, at ydelsen må anses for at være en separat ydelse, og at den derfor i overensstemmelse med sit formål og sin virkning skal betragtes som værende en ydelse, der er bestemt til udligning af forsørgerbyrder som omhandlet i artikel 1, litra u), nr. i) i forordning nr. 1408/71.
39.
Jeg når derfor til den slutning, at den finske ydelse for pasning af børn i hjemmet udgør en familieydelse som omhandlet i artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1408/71.
Andet spørgsmål
40.
Med det andet præjudicielle spørgsmål ønsker den nationale ret grundlæggende oplyst, om bestemmelserne i forordning nr. 1408/71 udelukker anvendelsen af et bopælskrav som betingelse for udbetaling af ydelse for pasning af børn i hjemmet i forhold til børn af en lønmodtager, der midlertidigt er udsendt til en anden medlemsstat.
41.
Svaret på dette spørgsmål følger af forordningens artikel 73, som fortolket i Domstolens retspraksis.
42.
Som Domstolen gentagne gange har fastslået (
14
), skaber artikel 73 til fordel főiden arbejdstager, der er omfattet af lovgivningen i en anden medlemsstat end den, på hvis område hans familiemedlemmer er bosat, en egentlig ret til de familieydelser, der er fastsat i den lovgivning, som finder anvendelse. Der kan ikke gøres indgreb i denne ret ved anvendelse af en klausul i denne lovgivning, som udelukker udbetaling af familieydelser til personer, der ikke er bosat på den pågældende medlemsstats område (
15
). Endvidere er det fast retspraksis, at artikel 73 finder anvendelse på en arbejdstager, som bor med sin familie i en anden medlemsstat end den, hvis lovgivning han er omfattet af (
16
).
43.
Efter min opfattelse hersker der ingen tvivl om, at denne retspraksis bør finde anvendelse, når en udsendt arbejdstager i en begrænset periode bor med sin familie i en anden medlemsstat end den, hvor han og hans familie normalt bor, og de — i overensstemmelse med forordningens artikel 14, stk. 1, litra a) — fortsat er omfattet af den sociale sikringsordning i sidstnævnte stat.
44.
Denne fortolkning er, som Kommissionen har påpeget, i overensstemmelse med både ordlyden af og formålet med artikel 73, som med Domstolens formulering er »at hindre, at en medlemsstat kan gøre udbetalingen af familieydelser og deres størrelse afhængig af spørgsmålet om, hvorvidt arbejdstagerens familiemedlemmer har bopæl i den medlemsstat, der udbetaler ydelserne, hvilket vil kunne afholde arbejdstagere i Fællesskabet fra at udøve deres ret til fri bevægelighed« (
17
).
45.
Dette er desuden i overensstemmelse med artikel 75, stk. 1, som bestemmer, at familieydelserne i de i artikel 73 omhandlede tilfælde udbetales af den kompetente institution i den stat, af hvis lovgivning arbejdstageren eller den selvstændige erhvervsdrivende er omfattet efter de bestemmelser, der gælder for denne institution, hvad enten den fysiske eller juridiske person, til hvem ydelserne skal udbetales, er bosiddende, opholder sig eller har sit hjemsted på den kompetente stats område eller på en anden medlemsstats område.
46.
Det kan tilføjes, at lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet ikke er nævnt i forordningens bilag IIa. Derfor er de i forordningens artikel 4, stk. 2a, og artikel 10a, stk. 1 (
18
), fastsatte bestemmelser under alle omstændigheder uden betydning for nærværende sag.
Tredje spørgsmål
47.
Henset til svaret på det første spørgsmål er det ikke nødvendigt for Domstolen at besvare det tredje spørgsmål.
Forslag til afgørelse
48.
Følgelig er jeg af den opfattelse, at de af Tarkastuslautakunta forelagte spørgsmål bør besvares som følger:
1)
En ydelse som den ydelse for pasning af børn i hjemmet, der er omhandlet i den finske laki lasten kotihoidon ja yksityisen hoidon tuesta (lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet og privat pasning af børn), der automatisk tildeles personer, som opfylder visse objektive kriterier, uden at der foretages en individuel, skønsmæssig bedømmelse af personlige behov, og som har til formål at udligne byrden ved børnepasning, skal anses for en familieydelse som omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet.
2)
Hvis en arbejdstager i medfør af artikel 14, stk. 1, litra a), i forordning nr. 1408/71 er omfattet af en medlemsstats lovgivning som udsendt arbejdstager og bor med sin familie i en anden medlemsstat som følge af sin udstationering, har dennes ægtefælle i medfør af forordningens artikel 73 ret til at modtage familieydelser som den ydelse for pasning af børn i hjemmet, der er ret til i henhold til den første medlemsstats lovgivning.
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14.6.1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som senere er blevet ændret ved adskillige lejligheder. Den seneste konsoliderede version af denne forordning findes i Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 om ændring og ajourføring af forordning nr. 1408/71 og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71 (EFT 1997 L 28, s. 1).
(
3
) – § 11a, stk. 1.
(
4
) – Med virkning fra august 1997 erstattede denne lov laki lasten kotihoidon tuesta (lov om ydelse for pasning af børn i hjemmet) fra 1993.
(
5
) – Jf. dom af 15.3.2001, sag C-85/99, Offermanns, Sml. I, s. 2261, præmis 27 og den der nævnte retspraksis.
(
6
) – Sanmie dom, præmis 28.
(
7
) – Dom af 10.10.1996, forenede sager C-245/94 og C-312/94, Sml. I, s. 4895.
(
8
) – Jf. også dom af 12.5.1998, sag C-85/96, Martínez Sala, Smi. I, s. 2691, præmis 22-24, og af 11.6.1998, sag C-275/96, Kuusijärvi, Sml. I, s. 3419, præmis 60.
(
9
) – Nævnt i fodnote 5.
(
10
) – Jf. pramis 41. Sc også dom af 5.2.2002, sag C-255/99, Humer, Sml. I, s. 1205, pramis 31.
(
11
) – Jf. pramis 40.
(
12
) – Jf. dom af 16.7.1992, sag C-78/91, Sml. I, s. 4839.
(
13
) – Jf. dommens præmis 19 og 20. Se også generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse, punkt 6.
(
14
) – Jf. dom af 17.5.1984, sag 101/83, Brusse, Sml. s. 2223, præmis 30, og præmis 68 i Kuusijärvi-dommcn, der er nævnt i fodnote 8.
(
15
) – Samme domme. Jf. også dom af 5.10.1995, sag C-321/93, Imbcrnon-Martincz, Sml. I, s. 2821, præmis 22.
(
16
) – Jf. præmis 69 i Kuusijärvi-dommen, der er nævnt i fodnote 8, og den deri anførte retspraksis.
(
17
) – Dom af 12.6.1997, sag C-266/95, Merino García, Sml. I, s. 3279, præmis 28.
(
18
) – Jf. præmis 9.