61999CC0449_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. I denne sag har Den Europæiske Investeringsbank (herefter »Banken«) indgivet appel til prøvelse af dommen afsagt den 28. september 1999 af Retten i Første Instans i sagen Hautem mod EIB (sag T-140/97, Sml. Pers. I-A, s. 171, og II, s. 897, herefter »den anfægtede dom«). Retten annullerede Bankens afgørelse af 31. januar 1997 om afskedigelse af Hautem og tilpligtede den at efterbetale den løn, han skulle have haft siden afskedigelsen. Banken har under appelsagen nedlagt påstand om delvis ophævelse af dommen.
Retsforskrifter
2. Bankens vedtægter er indeholdt i en protokol, der er knyttet til den oprindelige EØF-traktat (nu EF-traktaten), som den udgør en integrerende del af. Den 4. december 1998 godkendte Styrelsesrådet i medfør af vedtægterne Bankens forretningsorden, som siden er blevet regelmæssigt revideret. Ifølge forretningsordenens artikel 29 fastsættes personalevedtægten af bestyrelsen, som vedtog vedtægten den 20. april 1960 (herefter »vedtægten«). Bankens ansatte er undergivet vedtægtens bestemmelser.
3. Navnlig vedtægtens artikel 1, 4, 5, 13, 38, 41 og 44 har relevans for den forelæggende sag.
Vedtægtens artikel 1 bestemmer:
»De ansatte skal ved udøvelsen af deres hverv og uden for tjenesten iagttage en adfærd, som er i overensstemmelse med Bankens internationale karakter og deres funktioner.«
Vedtægtens artikel 4 fastsætter følgende forpligtelse for personalet:
»De ansatte skal udøve deres virke i Bankens tjeneste. De må ikke uden forudgående samtykke:
1) udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse uden for Banken, navnlig ikke af handelsmæssig karakter, og [...]
[...]«.
Vedtægtens artikel 5 indeholder følgende bestemmelse vedrørende familiemedlemmerne til Bankens ansatte:
»De ansatte skal en gang om året, eller i hvert fald når en ændring begrunder dette, afgive erklæring om deres familiesituation og i påkommende tilfælde, såfremt deres ægtefælle udøver erhvervsmæssig beskæftigelse eller lønnet stilling eller beskæftigelse, oplyse derom.
[...]«
Vedtægtens artikel 38 indeholder følgende bestemmelser om de disciplinære foranstaltninger, som kan træffes over for Bankens ansatte:
»Over for ansatte, som tilsidesætter deres forpligtelser, kan der efter omstændighederne anvendes følgende foranstaltninger:
[...]
3) afskedigelse uden varsel med eller uden udtrædelsespenge, såfremt den pågældende har begået en alvorlig forseelse
[...]«
Vedtægtens artikel 13 indeholder følgende bestemmelse vedrørende forholdet mellem Banken og dens ansatte:
»Forholdet mellem Banken og de ansatte er i princippet reguleret ved individuelle kontrakter indgået i henhold til nærværende vedtægt. Vedtægten udgør en integrerende del af disse kontrakter.«
Endvidere bestemmer vedtægtens artikel 44:
»De individuelle kontrakter, som er indgået i henhold til nærværende vedtægt i overensstemmelse med artikel 13, er undergivet de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for retssystemerne i Bankens medlemsstater.«
Vedtægtens artikel 41 indeholder følgende bestemmelse vedrørende Domstolens kompetence:
»Alle individuelle tvister mellem Banken og dens ansatte afgøres af De Europæiske Fællesskabers Domstol.«
4. Artikel 91 i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (herefter »EF-tjenestemandsvedtægten«) indeholder følgende bestemmelser vedrørende Domstolens kompetence:
»De Europæiske Fællesskabers Domstol kan afgøre enhver tvist mellem Fællesskaberne og en af de af denne vedtægt omfattede personer om lovligheden af en akt, der indeholder et klagepunkt imod denne person efter artikel 90, stk. 2. I tvister, der angår pengebeløb, har Domstolen fuld prøvelsesret.
[...]«
Faktiske omstændigheder og procedurer
5. De faktiske omstændigheder, som ligger til grund for appellen, er gengivet i den anfægtede doms præmis 6-24. De kan sammenfattes på følgende måde:
6. Michel Hautem blev ansat ved Banken den 16. december 1994, hvor han har arbejdet som betjent. Sammen med Yasse, som ligeledes er betjent ved Banken, har han stiftet selskabet Mon de l'Evasió, hvori de hver har en aktieandel på 16%. Selskabet, som blev stiftet i april 1996 i Andorra, driver virksomhed med import, eksport samt engros- og detailsalg af bøger, publikationer og reklamer. Siden 1. juli 1996 forestår Hautem's ægtefælle officielt ledelsen af virksomheden.
7. Den 28. oktober 1996 modtog Banken ved telefax en skrivelse af 1. oktober 1996, som var skrevet på SARL Skit-Ball's brevpapir, der har kontor i Marseille, og som var underskrevet af Ingargiola. Skrivelsen var stilet til Bankens personalechef, Chevlin. Overskriften lød:
»Litige concernant une transaction commerciale entre la société Skit-Ball et personnes citées: M. Yasse Bernard se disant directeur financier, M. Hautem Michel se disant responsable du secteur informatique de cette dite Banque« .
Ingargiola anmodede adressaten om at sørge for, at der blev overført et beløb på 46 500 FRF til det selskab, som havde sendt skrivelsen, som betaling for købet af en mobilstand for Skit-Ball, som kunne anvendes til salg, reklame, information eller animation. Der blev i skrivelsen truet med at iværksætte retsskridt over for Yasse og Hautem, hvis ikke opfordringen blev efterkommet. Skrivelsen var vedlagt kopier af følgende dokumenter:
- en skrivelse fra Yasse af 6. september 1996, hvortil der i brevhovedet var angivet société Mon de l'Evasió og »Yasse Bernard, administrateur délégué-Département juridique«, »délégation commerciale Benelux, 5 rue de l'Église, L-4994 Schouweiler«. I skrivelsen afgav Yasse oplysninger vedrørende selskabet Mon de l'Evasió, nemlig et nummer i handelsregistret, et momsnummer og adressen på et selskab, der fungerede som mellemhandler
- en check på 46 500 FRF til selskabet Skit-Ball, der var trukket på selskabet Mon de l'Evasió's konto i Crédit Andorrà, og som var underskrevet af Yasse den 9. september 1996
- en skrivelse af 27. september 1996 til Ingargiola, der tilsyneladende var udfærdiget og underskrevet af Hautem, og hvori denne nævnte visse problemer, der var opstået på grund af en stand fra Skit-Ball, som selskabet Mon de l'Evasió havde erhvervet
- en meddelelse fra Société marseillaise de crédit af 30. september 1996, hvorved selskabet Skit-Ball blev underrettet om, at checken på 46 500 FRF var blevet nægtet indløst.
8. Den 4. november 1996 tilsendte Banken sagsøgeren Ingargiola's telefax af 28. oktober 1996 og de med denne fremsendte dokumenter, og bad ham om at afgive de nødvendige forklaringer vedrørende denne sag. Ved skrivelse af 6. november 1996 svarede Hautem, at erklæringerne i Ingargiola's telefax var urigtige, og hvad angår skrivelsen af 27. september 1996, som blev fremsendt sammen med telefaxen, og som tilsyneladende var udfærdiget af ham, at hans ægtefælle havde benyttet hans navn og underskrift i et forsøg på at løse problemer, hun var stødt på i forbindelse med forretningerne med Skit-Ball.
9. Banken anmodede herefter det private sikkerhedsselskab International Security Compagny BV (Interseco) (herefter »Interseco«) om at iværksætte en undersøgelse vedrørende denne sag. Interseco tilsendte Banken sin undersøgelsesrapport den 28. november 1996 (herefter »Interseco-rapporten«).
10. Ved skrivelse af 7. november 1996 suspenderede Banken Hautem for en periode på tre måneder, hvorunder Det Paritetiske Udvalg, der er omhandlet i vedtægtens artikel 38, skulle træde sammen. Det blev meddelt i skrivelsen, at han fortsat oppebar løn, men at han blev forment adgang til Bankens lokaler.
11. Ved skrivelse af 19. november 1996 frafaldt Ingargiola de beskyldninger vedrørende Hautem og Yasse, som han havde fremsat i sin telefax af 28. oktober 1996. Han anførte, at Hautem og Yasse ikke på noget tidspunkt havde udnyttet deres tilhørsforhold til Banken eller brugt dens navn, og at de ikke havde haft nogen forretningsmæssig forbindelse med selskabet Skit-Ball for deres egen eller Bankens regning.
12. Ved nogle undersøgelser, der blev foretaget i Banken, kom det dels frem, at der var ført nogle kompromitterende telefonsamtaler, og at harddisken i den computer, som Yasse anvendte, indeholdt følgende fire dokumenter vedrørende virksomhed uden for tjenesten:
- en telefax, hvortil der i brevhovedet var angivet »World Escape - Mon de l'Evasió« som var stilet til Miguel Muntadas, Crédit Andorrà, og som indeholdt en instruks til denne om at overføre 20 000 FRF til selskabet Skit-Ball's konto. Under rubrikken »afsender« var angivet »Yasse Bernard-administrateur«
- en telefax med samme format, afsender, dato og underskrift som den foregående, der var tilsendt et udstillingscenter, og som vedrørte Mon de l'Evasió's deltagelse i en handelsmesse
- en telefax af 7. november 1996 til fru Schruger, Pegastar SA, hvortil der i hovedet var angivet »World Escape - Mon de l'Evasió«, og som vedrørte forsendelsen af 12 bøger. Under rubrikken »afsender« var angivet »Yasse Bernard - Mon de l'Evasió SL«
- en erklæring til Crédit Andorrà, der anbefalede Yasse og sagsøgeren som kunder.
13. Oversigten over telefonsamtaler viste, at Yasse i august og september 1996 havde telefoneret fem gange til selskabet Skit-Ball og otte gange til Crédit Andorrà fra sin telefon i Banken, og at Hautem havde telefoneret til Skit-Ball en gang i august og en gang i september.
14. Den 31. januar 1997 traf Bankens formand på grundlag af en begrundet udtalelse fra Det Paritetiske Udvalg afgørelse om at afskedige sagsøgeren uden varsel på grund af hans tilsidesættelse af vedtægtens artikel 1, 4 og 5, idet hans udtrædelsespenge blev opretholdt (herefter »afgørelsen om afskedigelse«). Afgørelsen indeholder følgende fem klagepunkter:
- Hautem havde sammen med en af sine arbejdskolleger i Banken, Yasse, stiftet et handelsselskab med navnet Mon de l'Evasió, der er registreret i Fyrstendømmet Andorra, og havde udført forretninger for dette selskabs regning uden at informere Banken derom.
- Hautem havde ved udøvelsen af denne virksomhed udnyttet sit tilhørsforhold til Banken.
- Han havde anvendt Bankens materiel til brug for sin handelsmæssige virksomhed. I visse tilfælde - såsom ved anvendelsen af telefaxen - var Bankens angivelser ikke blevet skjult, hvilket kunne give korrespondenterne grund til at tro, at Banken var impliceret i handelsvirksomheden.
- Hautem's forklaringer vedrørende Ingargiola's tilbagekaldelse af sine beskyldninger og hans erklæring om, at han ikke personligt havde sendt nogen fax fra Banken i selskabet Mon de l'Evasió's navn, var i modstrid med hans adfærd og sagens sammenhæng, som den fremgår af akterne.
- Hautem oplyste ikke Banken om hans ægtefælles beskæftigelse i selskabet Mon de l'Evasió.
- Under hensyn til samtlige disse omstændigheder fandt Bankens formand, at der var tilstrækkelig samstemmende indicier for, at der var begået de pågældende handlinger i strid med vedtægten.
- Som anført af Det Paritetiske Udvalg, var det i strid med vedtægtens artikel 4, at Hautem udøvede en erhvervsmæssig beskæftigelse uden forudgående samtykke fra Banken. Denne tilsidesættelse var yderligere grov derved, at Hautem ved udøvelsen af den handelsmæssige beskæftigelse havde udnyttet sit tilhørsforhold til Banken og anvendt dennes kommunikationsmidler.
- Også den omstændighed, at Hautem ikke havde afgivet oplysning om sin ægtefælles beskæftigelse, var i strid med vedtægtens artikel 5.
- Endelig var Hautem's adfærd generelt, som det fremgår af de ovennævnte omstændigheder, ikke i overensstemmelse med den adfærd, som man var berettiget til at forvente af en ansat i Banken, og var dermed i strid med vedtægtens artikel 1.
15. Hautem's benyttelse af Bankens telefonanlæg var ikke nævnt i afgørelsen om afskedigelse.
16. Den 31. januar 1997 traf Bankens formand en tilsvarende afgørelse om afskedigelse af Yasse. Klagepunkterne mod ham var, at han havde tilsidesat vedtægtens artikel 1 og 4.
17. Den 29. april 1997 anlagde Hautem sag ved Retten til prøvelse af afgørelsen om afskedigelse. Sagen blev registreret under nr. T-140//97. Samme dag anlagde Yasse sag til prøvelse af afgørelsen om hans afskedigelse. Ved dom afsagt den 28. september 1999 i sag T-141/97, Yasse mod EIB, frifandt Retten Investeringsbanken for Yasse's påstand om annullation af afgørelsen om afskedigelse og om tilkendelse af erstatning (Sml. Pers. I-A, s. 177, og II, s. 929 (herefter »Yasse-dommen«).
18. Retten har forenet sagerne T-140/97 og T-141/97 med henblik på den mundtlige forhandling. Under sagen var Hautem og Yasse repræsenteret af de samme advokater, men efter at der var opstået uoverensstemmelser mellem de to sagsøgeres interesser, overtog en anden advokat Hautem's sag.
Den anfægtede dom
19. I sag T-140/97 nedlagde Hautem bl.a. påstand dels om annullation af Bankens afgørelse af 31. januar 1997, hvorved han blev pålagt en disciplinær sanktion i form af afskedigelse, uden tab af udtrædelsespenge, dels om genansættelse i sin stilling, samt påstand om, at Banken tilpligtedes at erstatte ham det lidte tab. For det tilfælde, at han genindtrådte i stillingen, rejste han krav navnlig om efterbetaling af resterende løn. Hautem fremførte seks anbringender til støtte for sine påstande. I den anfægtede dom behandlede Retten kun det andet anbringende om, at der var foretaget en åbenbar fejlvurdering af de faktiske omstændigheder. Rettens væsentligste betragtninger vedrørende dette anbringende kan sammenfattes som følger.
20. Retten fastslår, at det må undersøges, om Banken med afgørelsen om afskedigelse har foretaget en åbenbar fejlvurdering af de faktiske omstændigheder. En sådan afgørelse indebærer nødvendigvis, at institutionen må foretage vanskelige overvejelser i betragtning af afgørelsens alvorlige og uafvendelige følger. Institutionen råder i så henseende over et vidt skøn, og domstolsprøvelsen heraf er begrænset til en undersøgelse af, at de faktiske omstændigheder, der lægges til grund, er materielt rigtige, og at der ikke er anlagt et åbenbart urigtigt skøn af de faktiske omstændigheder (den anfægtede dom, præmis 66).
21. I den anfægtede afgørelse har Banken fremført flere klagepunkter mod sagsøgeren uden udtrykkeligt at angive, hvad de var baseret på. For at afgøre, om der er foretaget en åbenbar fejlvurdering af de faktiske omstændigheder, må de forhold, der er lagt sagsøgeren til last, følgelig undersøges, og de dokumenter, som Banken har påberåbt sig til støtte herfor (den anfægtede dom, præmis 67).
22. Hvad angår den omstændighed, at Hautem er aktionær og stifter i selskabet Mon de l'Evasió med en aktieandel på 16%, udgør dette ikke ifølge Retten noget bevis for, at han har udøvet en handelsmæssig virksomhed. En stiftende aktionær kan ikke ligestilles med en administrator, hvorfor det er ufornødent at efterprøve, om sagsøgeren faktisk deltog i selskabets virksomhed (den anfægtede dom, præmis 68).
23. Hvad angår angivelsen af, at sagsøgeren var ansat ved Banken, er det ikke ifølge Retten, som anført i den anfægtede afgørelse, og som hævdet af Banken, godtgjort, at sagsøgeren uretmæssigt benyttede Bankens navn eller udnyttede sit tilhørsforhold til denne i strid med vedtægten. Ganske vist betegner Ingargiola i sin skrivelse, som blev sendt med telefax den 28. oktober 1996, sagsøgeren som »ansvarlig« for Bankens »edb-tjeneste«. Ingargiola har imidlertid selv erkendt i sin erklæring over for Interseco, at sagsøgeren den eneste gang, da de mødtes, havde sagt til ham, at han var »ansat som betjent ved Banken«. Endvidere har Ingargiola erklæret, at »Yasse gav det udseende af at indtage en vigtig stilling i Finansafdelingen, hvorimod jeg havde en formodning om Hautem's stilling. Hans kone havde dog ved en lejlighed sagt, at hendes mand havde noget med computere at gøre« (den anfægtede dom, præmis 69).
24. Hvad angår anvendelsen af Bankens materiel til et handelsmæssigt formål, fastslår Retten, at Hautem's deltagelse i udfærdigelsen af de fire dokumenter, man havde fundet i Yasse's computer, ikke kan betegnes som en systematisk anvendelse i et handelsmæssigt formål. Heller ikke sagsøgerens deltagelse i udfærdigelsen af disse dokumenter kan i sig selv anses for en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i vedtægtens artikel 4, selv om den kan betragtes som en hjælp hertil. Endelig kunne sagsøgerens adfærd ikke, som angivet i den anfægtede afgørelse, give grund til at tro, at Banken var impliceret i hans virksomhed. Det var nemlig ikke sagsøgeren, der sendte dokumenterne til adressaterne, og ingen af dem var underskrevet af ham (den anfægtede dom, præmis 70).
25. Hvad angår de følger, som bør drages af den skrivelse, som Ingargiola sendte med telefax den 28. oktober 1996, bemærker Retten, at sagsøgeren ganske vist selv har erkendt at have deltaget i den af Ingargiola påtalte forretning, men at sidstnævnte over for Interseco har erklæret, at Yasse og fru Hautem havde betegnet sig som »ejere af virksomheden Mon de l'Evasió«, og at de havde købt en Skit-Ball-stand. Ingargiola har fremhævet, at han kun havde mødt sagsøgeren en gang, ved hvilken lejlighed denne havde forklaret, at »hans kone ordnede sagerne i virksomheden Mon de l'Evasió sammen med Yasse«. Ingargiola har endvidere anført at have haft indtryk af, at sagsøgeren »ikke havde noget at gøre med selskabet Mon de l'Evasió«. Den af Ingargiola ved telefax den 28. oktober 1996 fremsendte skrivelse udgør derfor ikke tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgeren har udøvet en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter (den anfægtede dom, præmis 71).
26. Hvad angår Ingargiola's skrivelse af 19. november 1996, hvori han frafaldt sine beskyldninger, bemærker Retten, at hvad angår sagsøgeren bekræfter og stemmer skrivelsens indhold overens med de tidligere nævnte af Ingargiola fremsatte erklæringer. Desuden har Banken ikke fremlagt noget som helst bevis for det modsatte (den anfægtede dom, præmis 72).
27. Hvad angår skrivelsen af 27. september 1996, som er blevet tilregnet sagsøgeren, finder Retten, at den ikke, som hævdet af ham, udgør noget som helst bevis for, at den er blevet skrevet og underskrevet af hans ægtefælle. De grunde, som ifølge Hautem foranledigede hans ægtefælle til at affatte denne skrivelse, som om han var ophavsmanden til den, er usandsynlig. Under den mundtlige forhandling gjorde Hautem nemlig gældende, at hans ægtefælle havde valgt denne fremgangsmåde, fordi det var ham, som havde besvaret Ingargiola's telefonopkald vedrørende Skit-Ball-standen. For sit vedkommende bekræftede Ingargiola, at denne telefonsamtale med Hautem havde fundet sted, og at Hautem herunder havde erklæret, at hans kone, som ordnede den pågældende sag, på det tidspunkt var fraværende. Det er imidlertid ulogisk, om fru Hautem, hvis det antages, at sagsøgeren afgav denne erklæring over for Ingargiola den 24. september, da skulle have fundet det ønskværdigt at udfærdige skrivelsen vedrørende Skit-Ball-standen til sidstnævnte den 27. september, dvs. tre dage senere, som om den hidrørte fra hendes mand i sin egenskab af Mon de l'Evasió's delegerede administrator for management og marketing. Følgelig bekræfter skrivelsen af 27. september 1996, forudsat den i øvrigt blev udfærdiget og underskrevet af fru Hautem, at sagsøgeren medvirkede i denne forretning. Den godtgør derimod ikke, at sagsøgeren har udøvet en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter (den anfægtede dom, præmis 73).
28. I øvrigt må det fastslås, at hverken de dokumenter, der blev fremsendt sammen med den skrivelse fra Ingargiola, som blev sendt med telefax den 28. oktober 1996, dvs. Yasse's skrivelse af 6. september 1996 og check nr. 6 555 542, der var underskrevet af sidstnævnte, eller de dokumenter, som Banken har fremlagt i bilaget til duplikken, dvs. telefaxerne af 24. september og 2. oktober 1996, som begge var underskrevet af Yasse, på nogen måde godtgør, at sagsøgeren har udøvet en handelsmæssig virksomhed (den anfægtede dom, præmis 74).
29. Heraf drager Retten den konklusion, at de af Banken fremlagte beviser som helhed godtgør, at sagsøgeren, som han selv har erkendt, lejlighedsvis bistod såvel sin hustru som Yasse i udøvelsen af en handelsmæssig virksomhed, og at han medvirkede i en forretning, nemlig selskabet Mon de l'Evasió's køb af en Skit-Ball-stand. På grund af sin lejlighedsvise karakter og begrænsede omfang kan sagsøgerens medvirken hertil dog ikke betegnes som udøvelsen af en erhvervsmæssig beskæftigelse i vedtægtens artikel 4's forstand. Det er heller ikke godtgjort, at sagsøgeren har udnyttet sit tilhørsforhold til Banken, at han har impliceret den i sine aktiviteter, eller at han personligt har gjort brug af dens materiel (den anfægtede dom, præmis 75).
30. Følgelig har Banken foretaget en åbenbar fejlvurdering af de faktiske omstændigheder. Der må derfor gives sagsøgeren medhold i påstanden, således at den anfægtede afgørelse annulleres, uden at det er nødvendigt at undersøge anbringendet om, at sagsøgeren ikke afgav oplysning om sin ægtefælles beskæftigelse i selskabet Mon de l'Evasió eller de øvrige anbringender, som er fremført til støtte for annullationssøgsmålet (den anfægtede dom, præmis 76).
31. Da Retten ifølge vedtægtens artikel 41 er kompetent til at afgøre alle individuelle tvister mellem Banken og dens ansatte, må bestemmelsen i artikel 91, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, hvorefter Retten har fuld kompetence i tvister angående pengebeløb, anvendes analogt. Banken bør derfor tilpligtes at efterbetale sagsøgeren den løn, han skulle have haft udbetalt siden sin afskedigelse (den anfægtede dom, præmis 77).
32. Rettens dom lyder:
1) Den Europæiske Investeringsbanks afgørelse af 31. januar 1997, hvorved sagsøgeren blev fjernet fra tjenesten uden tab af udtrædelsespenge, annulleres.
2) Den Europæiske Investeringsbank tilpligtes at efterbetale sagsøgeren den løn, han skulle have haft udbetalt siden sin afskedigelse.
3) Sagsøgerens erstatningskrav tages ikke til følge.
4) Den Europæiske Investeringsbanks erstatningskrav afvises.
5) Den Europæiske Investeringsbank betaler sine egne omkostninger samt sagsøgerens omkostninger.
Appellen
33. Ved appelskrift indgivet til Domstolens Justitskontor den 26. november 1999 har Banken i medfør af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen indgivet appel til prøvelse af den omhandlede dom afsagt af Retten den 28. september 1999 i sag T-140/97. I overensstemmelse med procesreglementets artikel 120 er der ikke afholdt mundtlig forhandling under appelsagen.
34. Banken har nedlagt følgende påstande:
- Punkt 1 og 2 i den anfægtede doms konklusion ophæves.
- Hautem tilpligtes at betale sine egne omkostninger.
Hautem har nedlagt følgende påstande:
- Principalt afvises appellen fra realitetsbehandling og subsidiært forkastes den.
- Punkt 1 og 2 i konklusionen til dommen afsagt af Retten den 28. september 1999 i sag T-140/97 stadfæstes.
- Banken tilpligtes at betale omkostningerne i de to instanser.
- I øvrigt forbeholder indstævnte sig ret til at fremføre yderligere anbringender eller at gøre andre rettigheder og krav gældende.
35. Banken har fremført to anbringende til støtte for appellen. Det første anbringende er, at Retten har foretaget en fejlvurdering af de faktiske omstændigheder i den anfægtede dom, og at der foreligger en begrundelsesmangel. Det andet anbringende er, at de kontraktlige bestemmelser vedrørende forholdet mellem Banken og dens ansatte er tilsidesat.
Første anbringende
36. Banken har i det væsentlige gjort gældende, at Retten hvad angår vedtægtens artikel 1, 4 og 5 har foretaget en retlig fejlvurdering af de faktiske omstændigheder og gjort sig skyldig i en begrundelsesmangel. Dens anbringender er følgende:
a) Retten har fejlagtigt antaget, at Hautem's adfærd ikke kan betragtes som en erhvervsmæssig beskæftigelse i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i artikel 4 i vedtægten for Bankens ansatte.
b) Retten har fejlagtigt antaget, at Hautem ikke tilsidesatte sin adfærdsforpligtelse ifølge vedtægtens artikel 1 ved ikke blot at lægge til grund, at Hautem ikke udøvede nogen erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter, men også, at han ikke implicerede Banken i udøvelsen af denne adfærd og ikke benyttede Bankens materiel uberettiget, og heller ikke ved sin adfærd under proceduren gav anledning hertil.
c) Retten har fejlagtigt afvist at tillægge det nogen betydning, at Hautem's ægtefælle i strid med artikel 5 i vedtægten for Bankens ansatte udøvede en handelsmæssig beskæftigelse i Andorra, hvortil der ikke var indhentet forudgående samtykke.
37. Hautem har gjort gældende, at det første anbringende må afvises, da det forudsætter, at Domstolen foretager en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder, og da anbringenderne ikke vedrører den retlige prøvelse, som det påhviler Domstolen at foretage. Vedrørende realiteten anfører Hautem, at Retten har fortolket personalevedtægten korrekt.
38. Før jeg gennemgår bankens anbringender, tror jeg det er hensigtsmæssigt først at erindre om Domstolens faste praksis vedrørende realitetsbehandlingen af appelsager .
39. Det fremgår af artikel 225 EF og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, at en appel er begrænset til retsspørgsmål, og at den kun kan støttes på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten. Appellen kan således kun støttes på anbringender om, at retsregler er overtrådt. Domstolen har følgelig ikke kompetence hverken til at foretage en konstatering af de faktiske omstændigheder eller til at undersøge de beviser, som Retten har lagt til grund for de fastslåede omstændigheder.
40. Domstolen har dog antaget, at der under visse omstændigheder kan foretages en vurdering af de faktiske omstændigheder under en appelsag. Det gælder navnlig, når urigtigheden af Rettens faktiske konstateringer fremgår af de for Retten fremlagte processkrifter. Domstolen har kompetence til at efterprøve den retlige kvalifikation, Retten har foretaget om de faktiske omstændigheder, og af de retsfølger, den har draget deraf. Spørgsmålet om, hvorvidt præmisserne i en dom, afsagt af Retten, er indbyrdes modstridende eller utilstrækkelige, er et retligt spørgsmål, der som sådan kan rejses under en appelsag.
41. I princippet står de faktiske omstændigheder i Hautem-sagen imidlertid ikke længere til diskussion. De er fastslået af Retten i den anfægtede dom. Jeg skal understrege det, fordi Banken i appelskriften har fremført en lang række omstændigheder - hvilket Hautem med rette har gjort gældende - som jeg ikke kan tolke på anden måde end som et forsøg fra Banken på ikke desto mindre at formå Domstolen til på ny at vurdere de faktiske omstændigheder, selv om Retten har enekompetence hertil. Jeg skal i det følgende først udskille de argumenter vedrørende vedtægtens artikel 4, 1 og 5, som efter min opfattelse må afvises, da de vedrører faktum, og derefter i givet fald gennemgå realiteten i Bankens anbringender.
A - Argumentet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 4
42. Retten har antaget, at Hautem kun lejlighedsvis og i begrænset omfang har bistået sin ægtefælle og Yasse i udøvelsen af en handelsmæssig virksomhed (den anfægtede doms præmis 70-73). Banken har heroverfor anført, at de dokumenter, som Retten gennemgik, udgør kernen i de forretninger, som blev udført af selskabet Mon de l'Evasió og medindehaverne på det tidspunkt, da Ingargiola tilsendte Banken sin skrivelse ved telefax af 28. oktober 1996. Efter Bankens opfattelse indebar forberedelsen af, afgørelsen om og gennemførelsen af disse forretninger i sagens natur udøvelsen af en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter såvel for Hautem som for Yasse. Dette var også, hvad Retten lagde til grund for så vidt angår Yasse's handlinger, men ikke for så vidt angår Hautem. Mere konkret anfører Banken, at Retten har foretaget en retlig fejlvurdering af Hautem's handlinger på grund af følgende omstændigheder.
43. For det første har Retten ifølge Banken underkendt Hautem's aktive bidrag til de dokumenter, der befandt sig i Yasse's computer. Det gjaldt navnlig for erklæringen, hvorved Hautem og Yasse blev anbefalet som kunder over for Crédit Andorrà med henblik på etableringen af en kredit. Hvad angår udfærdigelsen og anvendelsen af de øvrige dokumenter anfører Banken, at Hautem i sit svarskrift har fremsat usandfærdige erklæringer vedrørende disse dokumenter. Det er Bankens overbevisning, at disse usandfærdige erklæringer for Hautem's vedkommende var begrundet i nødvendigheden af at skjule hans personlige interesse i selskabets virksomhed. Den retlige kvalifikation af Hautem's virksomhed, som Retten gav i den anfægtede doms præmis 70, var imidlertid ikke den samme som dens kvalifikation i Yasse-dommens præmis 65 og 77 af de tilsvarende handlinger, der var udført af Yasse. Endvidere må den anfægtede doms begrundelse på dette punkt efter Bankens opfattelse anses for utilstrækkelig og selvmodsigende, da Retten ikke tog hensyn til, at Hautem's erklæringer vedrørende disse dokumenter »ikke var i overensstemmelse med virkelighedene« (Yasse-dommen, præmis 66).
44. For det andet anfører Banken, at Hautem ganske vist ikke underskrev nogen af dokumenterne til Crédit Andorrà, men at der ikke i øvrigt er noget grundlag for at antage, at han ikke deltog i beslutningen om at sende og anvende dem. Han havde nemlig en indirekte interesse i fremsendelsen og anvendelsen af mindst to af de dokumenter, der havde forbindelse med erklæringen, hvori Yasse og han selv blev anbefalet som kunder over for Crédit Andorrà med henblik på etablering af en kredit, og som blev faxet fra Banken. Det er med urette, når Hautem's bidrag hertil ikke blev kvalificeret som en konkret deltagelse i udførelsen af »handlinger af en klar handelsmæssig karakter« i lighed med de handlinger, som er omtalt i Yasse-dommens præmis 65. Retten har hermed foretaget en utilstedelig indsnævring af begrebet »handelsmæssig transaktion«, hvorfor Banken anmoder Domstolen om at foretage en fornyet vurdering af dette punkt hvad angår realiteten.
45. For det tredje anfører Banken, at Ingargiola's erklæring over for Interseco (se den anfægtede doms præmis 71), hvorved han bagatelliserede Hautem's rolle i Skit-Ball-sagen, er i modstrid med den telefax, som Ingargiola sendte den 28. oktober 1996. Denne erklæring er tillige i modstrid med skrivelsen af 27. september 1996, som var affattet på en sådan måde, at den gav indtryk af, at Hautem havde sendt den i sin egenskab af Mon de l'Evasió's delegerede administrator for management og marketing.
46. Hvad for det fjerde angår spørgsmålet om overensstemmelsen mellem telefaxen af 28. oktober 1996 og Ingargiola's skrivelse af 19. november 1996, hvorved han trak sine beskyldninger tilbage (se den anfægtede doms præmis 72), henviser Banken til Yasse-dommens præmis 70, hvoraf fremgår, at Retten ikke troede på, at denne tilbagekaldelse var foretaget af egen tilskyndelse. Der er derfor modstrid mellem den betydning, denne tilbagekaldelse blev tillagt Hautem-dommen, og den værdi, som Ingargiola's tilbagekaldelse blev tillagt i Yasse-dommen.
47. Endelig anfører Banken, at begrundelsen i den anfægtede doms præmis 73 må anses for utilstrækkelig og indbyrdes modstridende. Hvis der skulle have været logik og konsekvens i Rettens betragtninger, burde den have taget hensyn til, at skrivelsen af 27. september 1996 alene kunne hidrøre fra Hautem, ligesom den burde have vurderet skrivelsen i sammenhæng med de forhold, som var lagt Hautem til last.
- Vurdering af formaliteten
48. Det af Banken fremførte anbringende, som er nævnt ovenfor i punkt 43, går ud på, at Retten har givet en utilstrækkelig begrundelse og desuden foretaget en retlig fejlvurdering af de faktiske omstændigheder ved ikke at anse Hautem's bistand til fremsendelsen af dokumenter til Crédit Andorrà for en handelsmæssig transaktion. Retten har ifølge Banken anlagt en for snæver fortolkning af begrebet »beskæftigelse af handelsmæssig karakter« i vedtægtens artikel 4's forstand.
49. I den anfægtede doms præmis 70 har Retten imidlertid allerede på grundlag af de i sagen foreliggende beviser antaget, at Hautem's begrænsede deltagelse i udfærdigelsen af de fire dokumenter, der var fundet i Yasse's computer, ikke kan betegnes som en systematisk anvendelse af Bankens midler til et handelsmæssigt formål. Den omstændighed, at Retten ikke gik ind på, hvad Hautem eventuelt havde til hensigt at gøre med disse dokumenter, er i sig selv en faktisk vurdering, som ikke kan behandles under en appelsag. Banken har i øvrigt ikke fremført noget som helst retligt argument til støtte for, at Retten har anlagt en for snæver fortolkning af begrebet beskæftigelse af handelsmæssig karakter.
50. Vurderingen af Ingargiola's erklæringer og spørgsmålet om, hvem der var ophavsmand til skrivelsen af 27. september 1996, udgør en central del af de enkelte led af det første anbringende, som er nævnt ovenfor i punkt 45 og 47, og hvorved det gøres gældende, at Retten fejlagtigt undlod at drage den konklusion af de forhold, som var lagt Hautem til last, at de indebar en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter. Retten har i den anfægtede dom omtalt Ingargiola's successive erklæringer såvel i sagsfremstillingen som i sine bemærkninger. Retten fandt ikke at kunne slutte af Ingargiola's skrivelse af 19. november 1996 - hvori han trak de beskyldninger tilbage, som han havde fremsat mod Hautem i telefaxen af 28. oktober 1996 - og af de tilsvarende erklæringer over for Interseco, at telefaxen af 28. oktober 1996 i tilstrækkelig grad godtgjorde, at Hautem havde udøvet en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter. Hvad angår skrivelsen af 27. september 1996 til Ingargiola fastslår Retten, at Hautem ikke har fremlagt noget bevis til støtte for sin påstand om, at skrivelsen var udfærdiget og underskrevet af hans ægtefælle. Den fandt, at de grunde, som ifølge Hautem havde foranlediget hans ægtefælle til at skrive brevet som om det hidrørte fra ham, var usandsynlig. Uanset hvorledes dette forholdt sig, bekræftede denne skrivelse ifølge Banken, at Hautem havde deltaget i en handelsmæssig transaktion, nemlig købet af en Skit-Ball-stand. Retten fandt dog ikke, at deltagelsen heri udgjorde tilstrækkeligt bevis for, at Hautem havde udøvet en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter. Retten konkluderede således i det væsentlige, at de af den konstaterede omstændigheder ikke udgjorde tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at Hautem havde gjort sig skyldig i en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter i strid med vedtægtens artikel 4. Denne faktiske vurdering kan ikke anfægtes under en appelsag.
51. Følgelig mener jeg at disse led af anbringendet må afvises fra realitetsbehandling.
52. Hvad derimod angår den af Banken fremførte opfattelse, som jeg har gengivet ovenfor i forslagets punkt 44 og 46, går denne ud på, at Retten har draget modstridende konklusioner i Hautem- og Yasse-dommen på grundlag af samme omstændigheder i de to sager, nemlig Yasse's og Hautem's (urigtige) erklæringer og den betydning, som Ingargiola's erklæringer blev tillagt i de to domme. Disse modstridende slutninger kan muligvis betragtes som en begrundelsesmangel, hvilket er et retligt spørgsmål, der kan gøres gældende under en appelsag.
- Vurdering af realiteten
53. Hvad angår realiteten kan der imidlertid ikke gives Banken medhold i dens opfattelse.
54. Der kan konstateres en tilsyneladende modstrid i den måde, hvorpå de urigtige erklæringer vurderes i de to sager. Det drejer sig om de urigtige erklæringer fra Yasse og Hautem vedrørende de dokumenter, der blev fundet i Yasse's computer. Retten fastslår i dommen, at disse erklæringer »ikke var i overensstemmelse med virkeligheden« (Yasse-dommen, præmis 65 og 66). Retten drager imidlertid, i modsætning til det af Banken hævdede, forskellige retlige følger ikke af de urigtige erklæringer, men af rækkefølgen i de faktiske omstændigheder i forbindelse med forberedelsen og udarbejdelsen af de pågældende dokumenter. Det er på basis heraf, at Retten fastslår i dommen, at Yasse's medvirken i Mon de l'Evasió's virksomhed var mere intensiv og struktureret end Hautem's.
55. Det fremgår af Yasse-dommens præmis 65, at Bernard Yasse, som nu er forhenværende ansat ved Banken, erkendte at have udfærdiget de pågældende dokumenter, der klart havde en handelsmæssig karakter, og at have faxet dem fra Banken. Han bestred dog, at han selv havde underskrevet de fremsendte dokumenter, da dette påhvilede fru Hautem. I Yasse-dommens præmis 66 fastslår Retten, at denne sidste påstand ikke var i overensstemmelse med virkeligheden. Retten foretager derpå i Yasse-dommens præmis 67-76 en detaljeret gennemgang af Yasse's aktive deltagelse og hans forretningsmæssige interesse. Heraf drager Retten den konklusion i præmis 77, at Banken ikke foretog en fejlvurdering af de faktiske omstændigheder ved at antage, at Yasse havde udøvet en handelsmæssig virksomhed uden dens samtykke, at han til dette formål havde anvendt Bankens materiel og udadtil givet indtryk af, at Banken var impliceret heri. Ifølge Retten har Banken derfor med føje antaget, at Yasse udøvede en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter i vedtægtens artikel 4's forstand.
56. Hvad angår Hautem fastslår Retten i den anfægtede doms præmis 70, at han samarbejdede med Yasse om udfærdigelsen af de fire dokumenter, der blev fundet i sidstnævntes computer. Heraf drager Retten imidlertid den konklusion, at Hautem's deltagelse i udfærdigelsen af disse dokumenter ikke i sig selv kan anses for en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter i vedtægtens artikel 4's forstand, selv om den kan betragtes som en hjælp hertil.
57. Retten har således ud fra sammenhængen kunnet fastslå, at Yasse var anderledes impliceret end Hautem i de dokumenter, som blev fundet i hans computer. Yasse har beviseligt beskæftiget sig mere intensivt med Mon de l'Evasió's virksomhed end Hautem. Dette bekræftes bl.a. af Ingargiola's erklæringer, som disse gengives i den anfægtede doms præmis 71 og 73. I sin juridiske vurdering vedrørende vedtægtens artikel 4 sondrer Retten mellem en struktureret erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter og en lejlighedsvis bistand til udøvelsen heraf, og drager på grundlag af de faktiske omstændigheder forskellige konklusioner for Yasse og Hautem. Denne begrundelse er klar, konsekvent og tilstrækkelig. I øvrigt har Banken hvad dette spørgsmål angår fulgt den sondring, som Retten anlægger mellem udøvelsen af en erhvervsmæssig beskæftigelse af handelsmæssig karakter og den lejlighedsvise bistand hertil og ikke bestridt de retsfølger, som Retten har draget heraf hvad angår anvendelsen af vedtægtens artikel 4.
58. Følgelig har Retten ikke givet en utilstrækkelig eller modstridende begrundelse. Det led af dette anbringende, som vedrører tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 4, er derfor ubegrundet.
B - Anbringendet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 1
59. Banken har gjort gældende, at Retten har forsømt at fastslå, at Hautem som ansat i Banken har fulgt en adfærd, der strider mod loyalitetsforpligtelsen efter vedtægtens artikel 1.
60. Hermed sigter Banken først og fremmest til den anfægtede doms præmis 69, hvori Retten fastslår, at det ikke er godtgjort, at Hautem misbrugte Bankens navn eller uberettiget udnyttede sit tilhørsforhold til denne. Dermed har Retten ifølge Banken ikke taget i betragtning, at Hautem ved at være impliceret i beslutningen om at sende de telefaxer til Crédit Andorrà, som blev fundet i Yasse's computer, navnlig faxen om etableringen af en kredit til ham selv, bidrog til at give det indtryk, at Banken var impliceret i en handelsmæssig virksomhed. Ved at forkaste Bankens anbringende på dette punkt har Retten underkendt, at der forelå en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 1. Som fastslået i dommen i sagen Williams mod Revisionsretten, gælder loyalitetspligten nemlig ifølge Banken ikke blot ved udførelsen af de særlige opgaver, som overlades tjenestemanden, men for hele forholdet mellem tjenestemanden og institutionen .
61. Hvad angår påstanden om Hautem's uberettigede anvendelse af Bankens materiel og de af Rettens betragtninger, som er indeholdt i den anfægtede doms præmis 70, anfører Banken for det andet, at Hautem for to dokumenters vedkommende havde en konkret interesse i at deltage ikke blot i udfærdigelsen, men også i fremsendelsen, dvs. i behandlingen af dokumenterne. Også dette er ifølge Banken en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 1.
62. For det tredje har Banken gjort gældende, at Retten ikke har erkendt de »dybereliggende grunde«, som navnlig retfærdiggjorde, at Hautem blev fjernet fra tjenesten. Det fremhæves i afgørelsen om afskedigelsen, at denne navnlig skyldtes den mistænkelige atmosfære, der omgærdede Hautem's handlemåde i forbindelse med hans forsvar. Banken henviser her konkret til hans modstridende og endog urigtige erklæringer. Ved at underkende at denne handlemåde var i strid med de ansattes loyalitetsforpligtelse over for institutionen, har Retten efter Bankens opfattelse anlagt en urigtig fortolkning af vedtægtens artikel 1.
- Vurdering af formaliteten
63. Det første anbringende må uden videre afvises. Da Retten har fastslået, at det ikke er godtgjort, at Hautem misbrugte Bankens navn til sit personlige formål, eller at han udnyttede sin position som ansat ved Banken, kan en tilsidesættelse af loyalitetsforpligtelsen efter vedtægtens artikel 1 ikke komme på tale. Med dette anbringende forsøger Banken reelt at opnå en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder. Henvisningen til dommen i sagen Williams mod Revisionsretten er i denne rent faktuelle sammenhæng noget malplaceret.
64. Heller ikke det andet anbringende kan tages under realitetsbehandling. Hermed anfægtes nemlig Rettens faktiske konstatering af, at Hautem ikke uberettiget anvendte Bankens materiel til et handelsmæssigt formål, og det hævdes, at Hautem havde interesse i fremsendelsen af to dokumenter.
65. Med det tredje anbringende gøres det gældende, at Retten burde have givet en anden kvalifikation, selv stiltiende, af den adfærd, som Hautem fulgte under undersøgelsen forud for afgørelsen om afskedigelsen - og som blev udførligt drøftet i Første Instans. Retten har ganske vist omtalt denne adfærd i den anfægtede dom, men den havde ikke behøvet at gå udtrykkeligt ind på dette spørgsmål i afgørelsen om afskedigelsen, efter at den havde fastslået, at de faktiske grunde, som afgørelsen var baseret på, var utilstrækkelige til at retfærdiggøre den. Med dette anbringende overskrider Banken dermed den faktiske og retlige ramme, som er afstukket i den anfægtede dom. Jeg mener derfor, det må afvises. Det gælder så meget mere for de faktiske argumenter, som Banken fremfører med støtte i Hautem's adfærd som part i sagen i Første Instans. Denne adfærd kan pr. definition ikke påberåbes som begrundelse for den afgørelse, som sagen i Første Instans vedrørte.
66. Følgelig må dette led af anbringendet i det hele afvises fra realitetsbehandling.
C - Påstanden om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 5
67. Endvidere anfører Banken vedrørende Hautem's tilsidesættelse af vedtægtens artikel 5, at den anfægtede doms præmis 76 er utilstrækkelig begrundet og indeholder en fejlagtig retlig kvalifikation. Den overlader det dog til Domstolen at vurdere betydningen af denne tilsidesættelse i forbindelse med de grove forseelser, som er lagt Hautem til last, navnlig under hensyn til, at Hautem's ægtefælle selv har erkendt at have deltaget i driften af selskabet Mon de l'Evasió i måneden forud for afskedigelsen af hendes mand.
68. Hautem finder, at anbringendet må afvises fra realitetsbehandling, idet Retten angav i den anfægtede doms præmis 76, at det ikke var nødvendigt at behandle spørgsmålet om tilsidesættelsen af vedtægtens artikel 5.
- Vurdering af formaliteten
69. Retten har fastslået i den anfægtede doms præmis 76, at det ikke er nødvendigt at undersøge anbringendet om, at Hautem ikke over for Banken afgav oplysning om sin ægtefælles erhvervsmæssige beskæftigelse, fordi det allerede var fastslået, at der af andre grunde var foretaget en åbenbar fejlvurdering af de faktiske omstændigheder, som medførte annullation af afgørelsen om afskedigelse. Med dette anbringende forsøger Banken at tilskynde Domstolen til at realitetsbehandle et element i den afgørelse, som blev anfægtet i Første Instans, og som Retten ikke længere behøvede at tage stilling til, efter at den havde fastslået, at afgørelsen måtte annulleres af andre grunde.
70. Dette forsøg fra Banken må efter min opfattelse klart afvises.
71. For alle tilfældes skyld skal jeg tilføje, at det fremgår af afgørelsen om afskedigelsen, at Banken hovedsagelig baserede afskedigelsen - som blev foretaget med øjeblikkelig virkning - på, at vedtægtens artikel 4 var tilsidesat. Det er ikke klart, om tilsidesættelsen af oplysningspligten efter vedtægtens artikel 5 også i sig selv ville have medført, at Hautem blev afskediget, eller, sagt med andre ord, om forsømmelsen på dette punkt i sig selv kunne have begrundet den alvorlige disciplinære sanktion, som en afskedigelse udgør. Navnlig er det et spørgsmål, hvorvidt de særlige omstændigheder i Hautem-sagen, nemlig at hans ægtefælle var impliceret i den handelsmæssige virksomhed - i den forstand, hvori det udtryk anvendes i vedtægtens artikel 4 - som blev udøvet fra Banken, har nogen betydning.
Andet anbringende
72. Det andet anbringende vedrører den anfægtede doms præmis 77, hvori Retten anvendte en bestemmelse i EF-tjenestemandsvedtægten analogt på tvisten mellem Banken og Hautem og tilpligtede Banken at efterbetale sagsøgeren den løn, han skulle have haft udbetalt siden sin afskedigelse. Banken bestrider, at denne analog anvendelse er lovlig.
73. Efter Bankens opfattelse er de europæiske institutioners struktur og virkemåde forskellig fra Den Europæiske Investeringsbanks, og det samme gælder forholdet til personalet. Under henvisning til vedtægtens artikel 13 og 44 og Domstolens mellemafgørelse i sagen Mills mod EIB anfører appellanten, at der er forskel på Bankens personalevedtægt, som beror på kontrakt, og ordningen for tjenestemænd ved De Europæiske Fællesskaber, som beror på vedtægt. Ved at tilpligte Banken at efterbetale løn siden datoen for afskedigelsen har Retten imidlertid baseret sig på vedtægtsmæssige betragtninger, som ikke kan anvendes på Banken, således som Domstolen udtrykkeligt har anerkendt i Mills-sagen.
74. Endvidere anfører Banken, at den anfægtede dom indeholder modstridende betragtninger. Retten udtalte sig ikke om Hautem's genindtræden, enten fordi den antog, at Banken, og ikke Retten, er enekompetent til at træffe afgørelse herom, eller at en sådan foranstaltning ikke er i overensstemmelse med den retlige karakter af en ordning, som beror på kontrakt, hvor arbejdsgiveren - dvs. i dette tilfælde Banken - ikke kan tilpligtes at indgå en ny kontrakt med den pågældende. Modstriden består ifølge Banken i, at Retten har baseret sig på vedtægtsmæssige betragtninger, da den tilpligtede Banken at efterbetale løn, men at Retten på den anden side ikke har udtalt sig om Hautem's genindtræden. Det eneste korrekte retlige ræsonnement i den foreliggende sag vil imidlertid ifølge Banken, såfremt der foreligger en ubegrundet afskedigelse, da være i givet fald at tilpligte den at erstatte den ansatte det lidte tab på grundlag af de almindelige retsgrundsætninger, som er fælles for medlemsstaternes retssystemer.
75. Heroverfor anfører Hautem, at det andet anbringende hverken er blevet gjort gældende ved Retten eller videreudviklet under sagen i Første Instans. Det er derfor et nyt anbringende, som må afvises.
- Vurdering
76. Kernen i det andet anbringende er, at Retten kritiseres for, at den ikke i den anfægtede doms præmis 77 har taget hensyn til, at retsforholdet mellem Banken og de ansatte beror på et særligt kontraktforhold. Dette viser sig navnlig ved, at Retten på grundlag af en analog anvendelse af EF-tjenestemandsvedtægtens artikel 91, stk. 1, har tilpligtet Banken at betale erstatning i form af efterbetaling af løn.
77. Dette anbringende må efter min opfattelse afvises fra realitetsbehandling. Ifølge artikel 42, stk. 2, i Domstolens procesreglement må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Banken havde ikke under sagen ved Retten mulighed for at gøre sig bekendt med de betragtninger, som er omhandlet i den anfægtede doms præmis 77. Der foreligger derfor ikke et nyt anbringende, som må afvises fra realitetsbehandling.
78. Det står fast, at Domstolen ifølge vedtægtens artikel 41 har kompetence til at afgøre alle individuelle tvister mellem Banken og dens ansatte. Denne bestemmelse fastsætter ikke nogen begrænsninger i prøvelsesretten afhængig af tvistens særlige karakter, og en sådan begrænsning fremgår ikke andetsteds af vedtægten.
79. I dommen i sagen Mills mod EIB fastslog Domstolen, at »hæves kontrakten i strid med bestemmelserne i den individuelle kontrakt eller i vedtægten, der anses som værende en del af kontrakten, kan den part, der retsstridigt har hævet kontrakten, følgelig dømmes til at erstatte den anden den økonomiske og ideelle skade, som denne lider som følge af ophævelsens retsstridighed« (præmis 24). Videre fastslår Domstolen, at »selv om en fortsættelse af kontrakten først og fremmest afhænger af parternes gensidige vilje, der er den grundlæggende betingelse for kontraktens beståen, er dette imidlertid ikke til hinder for, at såvel kontraktretlige regler som almindelige arbejdsretlige principper, som den afsluttende artikel i vedtægten for de ansatte henviser til, sætter visse grænser for denne parternes vilje« (præmis 25). Endelig fastslår Domstolen, at »en ophævelse, der går ud over disse grænser, kan være ugyldig, og konstateringen af denne ugyldighed påhviler den kompetente ret, i nærværende tilfælde Domstolen« (præmis 26), og den konkluderer, at »en ophævelse af kontrakten i form af afskedigelse på grund af alvorlig forseelse, der er en af de i vedtægtens artikel 38 omhandlede forholdsregler, eventuelt [navnlig vil] kunne annulleres, såfremt Retten finder, at der ikke foreligger en sådan forseelse« (præmis 27).
80. I Første Instans annullerede Retten afgørelsen om at afskedige Hautem »på grund af en alvorlig forseelse«, fordi den fandt, at der ikke var de tilstrækkelige »dybereliggende grunde«. Den måtte derfor også træffe afgørelse vedrørende erstatningen af det tab, som den afskedigede ansatte havde lidt på grund af Bankens ulovlige afgørelse. Hautem havde i øvrigt nedlagt påstand om tilkendelse af erstatning. Hverken vedtægten eller de ovenfor gengivne betragtninger i dommen i sagen Mills mod EIB indeholder nogen særlige regler eller principper, som begrænser kompetencen for Fællesskabets retsinstancer ved fastsættelsen af den konkrete erstatning. Som generaladvokat Warner med rette anførte i sit forslag til afgørelse i dommen i sagen Mills mod EIB, vil der højst været et begrænset holdepunkt i de fælles almindelige principper, der gælder i medlemsstaternes retssystemer for almindelige ansættelseskontrakter.
81. Den omstændighed, at vedtægten, som regulerer retsforholdet mellem Banken og dens ansatte, ikke indeholder nogen begrænsninger i Domstolens kompetence, giver i øvrigt grund til at tro, at Domstolen har fuld prøvelsesret i tvister mellem Banken og dens ansatte angående pengebeløb.
82. Jeg finder denne antagelse bestyrket af de for nylig vedtagne »Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank« (ansættelsesvilkår for personalet ved Den Europæiske Centralbank) . Retsforholdet mellem Den Europæiske Centralbank (ECB) og dens ansatte hviler også ifølge ansættelsesvilkårene på kontrakt, og disse vilkår har på det her omhandlede punkt store lighedspunkter med Den Europæiske Investeringsbanks personalevedtægt. Ifølge ansættelsesvilkårene er Domstolens kompetence til at påkende tvister mellem ECB og dens ansatte dog begrænset til en efterprøvelse af den omtvistede foranstaltnings eller afgørelses lovlighed, medmindre der foreligger en tvist angående et pengebeløb, hvor Domstolen har fuld prøvelsesret .
83. På grundlag af de anførte betragtninger kommer jeg til den konklusion, at Retten i den foreliggende sag strengt taget ikke havde behøvet at »anvende« EF-tjenestemandsvedtægten »analogt« for at fastslå, at den havde fuld prøvelsesret angående pengebeløb .
84. Tilbage bliver spørgsmålet om, hvorvidt Retten ved at tilpligte Banken at betale en erstatning i form af en efterbetaling af løn, ikke har underkendt det særlige kontraktlige forhold mellem Banken og dens ansatte. Dette mener jeg ikke er tilfældet.
85. Når Retten som anført i det foregående har fuld prøvelsesret til at træffe afgørelse om erstatningskrav, kan den også godtgøre tab af indtægt som følge af en uberettiget afskedigelse. Kravet om efterbetaling af løn udgør ofte en del af erstatningskravet, selv i arbejdsretlige tvister inden for privatretten. Tab af indtægt udgør det væsentligste tab, som en arbejdstager lider ved en uberettiget afskedigelse. Den omstændighed, at der er tilkendt en erstatning i form af efterbetaling af løn udgør derfor ikke i sig selv noget argument for, at der ikke er taget fornødent hensyn til det særlige kontraktlige forhold mellem Banken og dens ansatte.
86. I øvrigt indeholder heller ikke den anfægtede doms præmis 77 noget holdepunkt for denne opfattelse.
87. Af disse grunde er det min konklusion, at Bankens andet anbringende er ubegrundet.
Sagens omkostninger
88. I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, der i medfør af artikel 118 finder anvendelse på appelsager, pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Hautem har nedlagt påstand om, at Banken tilpligtes at afholde omkostningerne i de to instanser. I sag T-140/97 har Retten allerede tilpligtet Banken at betale Hautem's omkostninger i denne sag. Da appellen må afvises eller forkastes, må Den Europæiske Investeringsbank også tilpligtes at betale omkostningerne i appelsagen.
Forslag til afgørelse
89. Af de anførte grunde foreslår jeg Domstolen:
- at appellen delvis afvises fra realitetsbehandling
- at de under appelsagen realitetsbehandlede anbringender forkastes og
- at Den Europæiske Investeringsbank tilpligtes at betale sagens omkostninger.