Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
R. NORKUS
fremsat den 5. februar 2026 (1)
Sag C-606/24
XY m.fl.
mod
Ministerul Finanţelor
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien))
» Præjudiciel forelæggelse – artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU – domstolenes uafhængighed – domstol, der forudgående er oprettet ved lov – national lovgivning, der pålægger lavere retsinstanser at anmode den øverste domstol om en foreløbig afgørelse – sager vedrørende fastlæggelse og/eller betaling af lønrettigheder eller andre rettigheder af lønmæssig karakter for personale, der aflønnes med offentlige midler – forpligtelse til at anmode om en foreløbig afgørelse om retsspørgsmål, der ikke tidligere er blevet afgjort af den øverste retsinstans – indvirkning på proceduren i henhold til artikel 267 TEUF «
I.      Indledning
1.        I den foreliggende sag anmodes Domstolen om at tage spørgsmålet om retsstatsprincippet og retsvæsenets uafhængighed op til fornyet overvejelse i lyset af den interne uafhængighed inden for selve retsvæsenet. På trods af Domstolens omfattende praksis vedrørende princippet om domstolenes uafhængighed (2) rejser den foreliggende sag et nyt retsspørgsmål, idet Domstolen anmodes om at tage stilling til, om en national procedure om foreløbige afgørelser er forenelig med dette princip. Den nationale procedure kræver, at de lavere retsinstanser, der træffer afgørelse om visse spørgsmål, indbringer sagen for den øverste domstol, således at denne kan træffe afgørelse om et retsspørgsmål.
2.        Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien), er indgivet i forbindelse med et søgsmål anlagt ved denne ret af flere personer mod Ministerul Finanţelor (finansministeriet, Rumænien) (herefter »sagsøgte«) vedrørende bl.a. lønrettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler.
3.        Anmodningen vedrører et lovdekret – OUG nr. 62/2024 (3) – vedtaget af den rumænske regering i 2024 med henblik på at sikre en sammenhængende og harmoniseret retspraksis. OUG nr. 62/2024 bestemmer i det væsentlige, at hvis den ret, ved hvilken sagen er anlagt i første eller anden instans inden for rammerne af et søgsmål om bl.a. lønrettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler, konstaterer, at Înalta Curte de Casație i Justiție (kassationsdomstol, Rumænien, herefter
»ÎCCJ«) (4) ikke har taget stilling til et retsspørgsmål, hvis afklaring er nødvendig for at træffe afgørelse om sagens realitet, skal den pågældende ret anmode ÎCCJ om at tage stilling til dette punkt. Afgørelsen om at henvise sagen til ÎCCJ fremsendes til de andre retter, der har kompetence til at påkende lignende sager, enten i første eller anden instans. Disse retter skal udsætte lignende sager, der verserer for dem, indtil ÎCCJ har truffet afgørelse om det pågældende retsspørgsmål. I denne henseende skal ÎCCJ træffe afgørelse om retsspørgsmålet inden for en frist på 60 dage fra datoen for henvisningen.
4.        Sagsøgerne i søgsmålet for den forelæggende ret har gjort gældende, at retterne ikke kan fratages retten til at træffe afgørelse i sager, og at en enkelt retsinstans – ÎCCJ – ikke kan udtale sig om et retsspørgsmål, der vedrører mange forskellige sager. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om artikel 2 TEU, artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) er til hinder for en sådan national lovgivning. Den forelæggende ret har fremhævet den omstændighed, at Legea nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă (lov nr. 134/2010 om den civile retsplejelov, herefter »den civile retsplejelov«) (5), allerede giver retterne i sidste instans mulighed for at anmode ÎCCJ om en afgørelse vedrørende et retsspørgsmål, der kræver afklaring. Til forskel fra den procedure, der er fastsat i OUG nr. 62/2024, som kun finder anvendelse på søgsmål vedrørende bl.a. løn og pensionsrettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler, er den procedure, der er fastsat i lov om civil retspleje, imidlertid fakultativ og har et bredere materielt anvendelsesområde.
5.        Da både domstolenes uafhængighed og den retssikkerhed, der følger af sammenhængen eller ensartetheden i retspraksis (6), er elementer, der er uløseligt forbundet med retsstatsprincippet (7), kan der opstå en vis spænding mellem disse to elementer, som Domstolen skal forene.
6.        Det ville være uklogt ikke på forhånd at anerkende visse ligheder mellem proceduren i henhold til OUG nr. 62/2024 og proceduren i henhold til artikel
267 TEUF. Domstolen skal derfor undersøge, hvordan disse to procedurer vedrørende præjudiciel forelæggelse interagerer, og om den nationale procedure i henhold til OUG nr. 62/2024 griber ind i den præjudicielle procedure i henhold til artikel
267 TEUF og EU-rettens forrang.
II.    Retlig sammenhæng – rumænsk ret
A.      OUG nr. 62/2024
7.        Artikel 1-4 i OUG nr. 62/2024 fastsætter følgende:
»Artikel
1
1.      Dette lovdekret finder anvendelse på sager vedrørende fastsættelse og/eller udbetaling af lønrettigheder eller lønrelaterede rettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler [...]
2.      Dette lovdekret finder også anvendelse på sager vedrørende fastsættelse og/eller udbetaling af pensionsrettigheder
[...]
[...]
Artikel 2
1.      Såfremt det dommerkollegium, der behandler sagen i første eller anden instans, under den i artikel
1 omhandlede procedure efterprøver og konstaterer, at [ÎCCJ] ikke har truffet afgørelse om et retsspørgsmål, hvis afklaring er nødvendig for at træffe afgørelse om sagens realitet, og dette retsspørgsmål heller ikke er genstand for appel i lovens interesse, anmoder det [ÎCCJ] om at træffe en afgørelse, der principielt afgør det retsspørgsmål, som er blevet henvist til den.
2.      En kopi af forelæggelsesafgørelsen sendes ligeledes sammen med fremsendelsen til [ÎCCJ] pr. e-mail af den forelæggende ret til de øvrige retter, der enten i første eller anden instans har kompetence til at påkende en sag af samme art som den sag, hvori denne afgørelse er blevet truffet [...]
3.      Lignende sager ved retterne udsættes, indtil [ÎCCJ] har truffet en præjudiciel afgørelse om retsspørgsmålet. [...]
[...]
5.      De i stk. 1 omhandlede henvisninger undergår en prioriteret behandling senest 60 dage efter den dato, hvor [ÎCCJ] har fået forelagt sagen.
6.      Afgørelsen begrundes senest 15 dage efter datoen for dens afsigelse, og afgørelsen offentliggøres senest 5
dage efter begrundelsen i Monitorul Oficial al României, del I.
Artikel 3
Bestemmelserne i artikel 1 og 2 finder ligeledes anvendelse på sager, der verserer på datoen for ikrafttrædelsen af dette lovdekret.
Artikel 4
Bestemmelserne i nærværende lovdekret suppleres af [den civile retsplejelov] [...]«
B.      Den civile retsplejelov
8.        Den civile retsplejelovs artikel 519-521 om henvisning af en sag til ÎCCJ til foreløbig afgørelse med henblik på at løse et eller flere retsspørgsmål bestemmer:
»Artikel
519
Genstand for henvisningen
Såfremt et dommerkollegium ved [ÎCCJ], en appeldomstol eller en ret i første instans, der behandler sagen i sidste instans, under sagen konstaterer, at et retsspørgsmål, hvis afklaring er nødvendig for at træffe afgørelse om sagens realitet, er nyt, at [ÎCCJ] ikke har truffet afgørelse herom, og at dette retsspørgsmål heller ikke er genstand for appel i lovens interesse, kan dette dommerkollegium anmode [ÎCCJ] om at træffe en afgørelse, der principielt afgør det retsspørgsmål, som er blevet henvist til det.
Artikel 520
Procedure
1.      Henvisning af en sag til [ÎCCJ] foretages af dommerkollegiet efter udveksling af synspunkter, hvis betingelserne i artikel
519 er opfyldt, ved en afgørelse, som ikke kan appelleres. Såfremt det i afgørelsen bestemmes, at sagen henvises, indeholder henvisningen grundene til, at henvisningen kan antages til realitetsbehandling i henhold til bestemmelserne i artikel
519, samt dommerkollegiets og parternes synspunkter.
2.      Ved den i stk. 1 omhandlede afgørelse udsættes sagen, indtil [ÎCCJ] har truffet en foreløbig afgørelse om retsspørgsmålet.
3.      Når sagen er opført i [ÎCCJ’s] register, offentliggøres henvisningsafgørelsen på denne domstols websted.
4.      Lignende sager ved retterne kan udsættes, indtil der foreligger en afgørelse om henvisningen.
[...]
(7)      [...] [dommerkollegiets formand] udpeger en dommer til at udarbejde en rapport om det pågældende retsspørgsmål. [...]
[...]
10.      Rapporten fremsendes til parterne, som senest 15 dage efter dens meddelelse fremsætter [...] deres skriftlige bemærkninger til det henviste retsspørgsmål.
[...]
12.      Henvisningen behandles, uden at parterne indkaldes, senest tre måneder efter datoen for afgørelsen [om at henvise], og afgørelsen vedtages af mindst to tredjedele af antallet af dommere i dommerkollegiet. Det er ikke tilladt at undlade at stemme.
Artikel 521
Afgørelsens indhold og virkninger
1.      Kollegiet til afgørelse af retsspørgsmål træffer kun afgørelse om henvisningen for så vidt angår det retsspørgsmål, der skal afgøres.
[...]
3.      Enhver afgørelse af retsspørgsmål er bindende fra datoen for offentliggørelsen af afgørelsen i Monitorul Oficial al României, del I, og for den ret, der har anmodet om at få afgjort det pågældende retsspørgsmål, fra datoen for afgørelsens afsigelse.
[...]«
III. Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
9.        Den 20. november 2023 anlagde sagsøgerne sag ved Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) med påstand om, at sagsøgte bl.a. tilpligtes at foretage en ny beregning og på grundlag af princippet om forbud mod forskelsbehandling at betale forskellen mellem de faktisk modtagne lønrettigheder og de lønrettigheder på det maksimale lønniveau, som flere offentlige myndigheder med hensyn til lignende funktioner udbetaler. Den 14. juni 2024 og dermed i løbet af denne sag trådte OUG nr. 62/2024 i kraft. I henhold til artikel
3 i OUG nr. 62/2024 finder dekretets artikel 1 og 2 ligeledes anvendelse på sager, der verserer på datoen for dette lovdekrets ikrafttræden. I et retsmøde, der blev afholdt den 4. september 2024, spurgte den forelæggende ret parterne om, hvorvidt det var hensigtsmæssigt at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse. Sagsøgerne gjorde i det væsentlige gældende, at
»en ret, der behandler en tvist om lønrettigheder, ikke kan fratages retten til at afgøre en sag, og at et enkelt dommerkollegium (8) ikke på landsdækkende plan kan afgøre retsspørgsmål, der vedrører flere separate sager«.
Sagsøgte gjorde gældende, at OUG nr. 62/2024 blev vedtaget for at harmonisere forskelle i retspraksis og for at sikre stabiliteten i retsforholdene inden for lønrettigheder for ansatte, der aflønnes med offentlige midler.
10.      Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) forelagde sagen for Domstolen den 17. september 2024 og anførte fem grunde til, at den havde forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
11.      For det første følger det af ÎCCJ’s praksis vedrørende den civile retsplejelovs artikel
519, at denne domstols rolle i henhold til denne bestemmelse er en undtagelse. Den opstår kun, når et retsspørgsmål, der er afgørende for afgørelsen af sagens realitet, ikke er tilstrækkeligt klart og derfor kan føre til en uensartet retspraksis. Det tilkommer ikke ÎCCJ at træde i stedet for den eller de dommere, der behandler sagen. ÎCCJ kan ikke løse de retsspørgsmål, der rejses i en sag, medmindre disse spørgsmål giver anledning til vanskeligheder. Desuden er den procedure, der er fastsat i den civile retsplejelovs artikel
519, fakultativ, og dommerne kan frit vurdere vanskeligheden ved retsspørgsmålet og behandle sagen på grundlag af dens konkrete omstændigheder. Denne bestemmelse sikrer ligeledes, at kun retten i sidste instans kan indbringe sagen for ÎCCJ, hvis den konstaterer, at der foreligger et nyt retsspørgsmål, som ikke er genstand for appel i lovens interesse i henhold til den civile retsplejelovs artikel 514-518. Denne lovs artikel 519 gælder endvidere for alle personer.
12.      Hvad derimod angår de sager, der er omfattet af anvendelsesområdet for OUG nr. 62/2024, omdanner dekretet en fakultativ procedure til en obligatorisk procedure, da den forpligter retterne til at henvise spørgsmål til ÎCCJ, selv om de ikke nærer tvivl om sagens realitet. OUG nr. 62/2024 ændrer begrebet »retsspørgsmål« i den civile retsplejelovs artikel
519. Dette begreb er ikke defineret ved lov, og ÎCCJ har afklaret dets betydning i sin praksis for at sikre en streng afgrænsning mellem på den ene side analysen og fortolkningen af retsregler inden for rammerne af mekanismen til harmonisering af retspraksis og på den anden side konkrete og individuelle afgørelser.
13.      Desuden er kravet om at henvise sagen til ÎCCJ og den automatiske udsættelse af alle lignende sager, der verserer for retterne, i strid med princippet om domstolenes uafhængighed, da det fratager dem muligheden for at vurdere, hvordan retsspørgsmålet skal afgøres og tilpasses den sag, der er indbragt for dem. Det kan føre til et betydeligt efterslæb i retssager, hvilket yderligere komplicerer en effektiv sagsbehandling og forlænger retssagernes varighed. Dette er i strid med det erklærede formål med OUG nr. 62/2024 om at gøre retsplejen mere effektiv.
14.      I henhold til ÎCCJ’s praksis er denne domstols rolle i henhold til den civile retsplejelovs artikel
519 ikke at anvende loven til at træffe afgørelse i den omhandlede sag. Dette ansvar påhviler den ret, der behandler sagen. Det er den forelæggende rets opfattelse, at ÎCCJ’s ovennævnte praksis om formaliteten vedrørende en sådan henvisning er uden genstand, hvis dommerne har pligt til at henvise alle sager, der er omfattet af anvendelsesområdet for OUG nr. 62/2024, til ÎCCJ.
15.      For det andet er den forelæggende ret af den opfattelse, at OUG nr. 62/2024 er i strid med retsstatsprincippet og princippet om magtens tredeling. Det udgør et utilladeligt indgreb fra den udøvende magts side i den dømmende magt. OUG nr. 62/2024 angiver ikke, hvorfor det kun finder anvendelse på visse retssager, og fastsætter ikke klare og præcise betingelser eller frister. Det fremgår af præamblen til OUG nr. 62/2024, at vedtagelsen heraf er nødvendig på grund af en uensartet retspraksis, der kan have en negativ indvirkning på det almindelige budget og på den socioøkonomiske stabilitet. Dette indebærer, at proceduren for harmonisering af retspraksis skal føre til positive resultater for statsbudgettet, hvilket viser, at lovgiver har visse forventninger med hensyn til udfaldet af harmoniseringsproceduren.
16.      For det tredje er den forelæggende ret af den opfattelse, at OUG nr. 62/2024 tilsidesætter retten til en retfærdig rettergang, der bl.a. er sikret ved chartrets artikel
47. Parterne kan opleve, at dette lovdekret begunstiger forvaltningen i sager vedrørende lønrettigheder, og at dommerne ved de lavere retsinstanser ikke har den nødvendige offentlige tillid til selv at træffe afgørelser,
hvilket undergraver offentlighedens tillid til retssystemet. Derudover skabes der en farlig præcedens for overdreven centralisering af retspraksis og tvungen harmonisering af fortolkningen af loven i visse kategorier af tvister. Med mekanismer, der skal sikre sammenhængen i retspraksis, kan der ikke ses bort fra kravet om adgang til en uafhængig og upartisk domstol, der er oprettet ved lov.
17.      For det fjerde må den omstændighed, at der findes et stort antal sager, der verserer for retterne, ikke forveksles med eksistensen af forskelle i retspraksis. Sådanne forskelle er under alle omstændigheder uadskilleligt forbundet med ethvert retssystem, der er baseret på et netværk af doms- og appelretter, der har kompetence på området for deres stedlige kompetence (9). Den rumænske lovgivning (10) indeholder tilstrækkelige mekanismer til harmonisering af retspraksis. Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) er af den opfattelse, at princippet om domstolenes uafhængighed også finder anvendelse inden for retsvæsenet. Ifølge Den Europæiske Kommission for Demokrati gennem Ret (Venedigkommissionen) udgør »en hierarkisk organisation af retsvæsenet i den forstand, at dommerne er underordnet retspræsidenterne eller de højere instanser i deres judicielle [beslutningsvirksomhed], [...] en åbenbar tilsidesættelse af dette princip« (11).
18.      For det femte bekræftede Curtea Constituțională (forfatningsdomstol, Rumænien)
i Hotărârea nr. 2 din 27 iunie 2019 (afgørelse nr. 2 af 27.6.2019, herefter »afgørelse
nr. 2/2019«) resultaterne af den nationale folkeafstemning den 26. maj 2019, hvori den rumænske befolkning bl.a. godkendte forbuddet mod den rumænske regerings vedtagelse af lovdekreter på området for retsvæsenets organisation. OUG nr. 62/2024 er et sådant lovdekret. Ifølge den forelæggende ret bør den rumænske regering derfor »opfylde den forfatningsmæssige loyalitetspligt og foreslå parlamentet at vedtage en lov på området«.
19.      På denne baggrund har Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (sammenholdt med artikel 2 TEU og [chartrets] artikel 47 […]) fortolkes således, at princippet om dommernes uafhængighed er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter de domstole, der behandler sager vedrørende fastsættelse og/eller betaling af lønrettigheder eller andre rettigheder af lønmæssig karakter for personale, der aflønnes med offentlige midler, har pligt til, i alle de sager, som de skal afgøre, at anmode [ÎCCJ] om en foreløbig afgørelse af retsspørgsmål, der ikke tidligere er blevet afgjort af den øverste retsinstans, således at de dommere, som skal træffe afgørelse i de konkrete sager, derved begrænses i deres mulighed for uafhængigt at afgøre dem, alene ud fra den betragtning, at uensartet retspraksis kan have en negativ indvirkning på det almindelige konsoliderede budget og landets socioøkonomiske stabilitet?«
IV.    Retsforhandlingerne ved Domstolen
20.      Den forelæggende ret anmodede Domstolen om at undergive den foreliggende sag en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105 i Domstolens procesreglement. Ved kendelse af 12. februar 2025 afslog Domstolen denne anmodning. Domstolen fastslog bl.a., at der ikke forelå særlige omstændigheder, der kunne begrunde anvendelsen af denne procedure.
21.      Den rumænske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
22.      Den 30. september 2025 opfordrede Domstolen den rumænske regering til senest den 3. oktober 2025 at fremlægge ordlyden af den civile retsplejelovs artikel 514-521, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen. Den rumænske regering har efterkommet denne anmodning.
V.      Bedømmelse
23.      Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med artikel
2 TEU og chartrets artikel
47, samt princippet om dommeres uafhængighed er til hinder for en national lovgivning, der pålægger de nationale domstole, for hvilke der er indbragt sager om bl.a. lønrettigheder for offentligt aflønnede medarbejdere, at anmode den øverste domstol om at træffe foreløbig afgørelse vedrørende et retsspørgsmål, som ikke tidligere er blevet afgjort af sidstnævnte domstol. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne forpligtelse sammen med forpligtelsen for andre retter, for hvilke lignende sager er indbragt, til at udsætte sagerne, skader uafhængigheden for dommerne ved de lavere retsinstanser.
24.      Indledningsvis er det hensigtsmæssigt at fremhæve visse elementer i det rumænske retssystem, som er relevante for forståelsen af den mekanisme, der blev indført ved OUG nr. 62/2024, og dens sammenhæng med de forpligtelser, der følger af EU-retten. I henhold til artikel 126, stk. 3, i Constituția României (den rumænske forfatning) sikrer ÎCCJ en ensartet fortolkning og gennemførelse af loven ved de øvrige domstole i overensstemmelse med sin kompetence. De øverste domstole i mange medlemsstater har den samme funktion, som de normalt udfører ved behandling af appeller (12). Disse appeller er ofte begrænset til retsspørgsmål. Sager, hvor der rejses et vigtigt retsspørgsmål, kan derfor i princippet indbringes for den øverste domstol i den pågældende medlemsstat. For at give de øverste domstole mulighed for at fokusere på spørgsmål af grundlæggende betydning kan der anvendes forskellige processuelle regler såsom filtrering af søgsmål (13).
25.      I den foreliggende sag ser det i henhold til det rumænske retssystem ud til (14), at visse retsspørgsmål, der rejses i sager vedrørende bl.a. fastsættelse og/eller betaling af lønrettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler, ikke nødvendigvis kan appelleres til ÎCCJ. I sådanne sager fungerer andre domstole end ÎCCJ som retter i sidste instans. OUG nr. 62/2024 indfører imidlertid en mekanisme, der sikrer, at et retsspørgsmål, som måske ikke vil blive afgjort af ÎCCJ ved appel, alligevel henvises til denne domstol ved hjælp af en obligatorisk mekanisme for foreløbige afgørelser. Efter min opfattelse rejser denne mekanisme et yderligere retsspørgsmål, som jeg vil behandle i sidste afsnit af dette forslag til afgørelse: Hvilken ret er under sådanne omstændigheder en ret, hvis afgørelse i henhold til national ret ikke kan appelleres, i overensstemmelse med artikel 267, tredje afsnit, TEUF?
26.      Inden jeg analyserer disse spørgsmål, vil jeg først undersøge Domstolens kompetence i forbindelse med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse. Jeg vil derefter kort redegøre for de relevante aspekter af Domstolens eksisterende praksis om retsstatsprincippet, navnlig for så vidt angår procedurer, der har til formål at harmonisere den nationale retspraksis, inden jeg analyserer denne retspraksis i lyset af de betænkeligheder, som den forelæggende ret har givet udtryk for. Endelig vil jeg i lyset af Kommissionens bemærkninger i denne henseende undersøge, om den omhandlede nationale procedure kan skade dialogen mellem de rumænske retter og Domstolen i henhold til artikel
267 TEUF og EU-rettens forrang.
A.      Om Domstolens kompetence og det præjudicielle spørgsmåls formalitet
27.      Det er den rumænske regerings og Europa-Kommissionens opfattelse, at chartrets artikel 47 ikke finder anvendelse på hovedsagen.
28.      Chartrets anvendelsesområde hvad angår medlemsstaternes handlinger defineres i chartrets artikel 51, stk. 1, hvoraf fremgår, at bestemmelserne i chartret er rettet til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten. De grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Unionens retsorden, kan således anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer (15). Den forelæggende ret har ikke fremlagt nogen oplysninger, som indikerer, at tvisten i hovedsagen vedrører fortolkningen eller anvendelsen af en EU-retlig forskrift, der gennemføres på nationalt plan (16). I overensstemmelse med chartrets artikel 51, stk. 1, finder chartrets artikel 47 derfor ikke som sådan anvendelse i den pågældende sag.
29.      Artikel 19 TEU, som udmønter det i artikel 2 TEU fastsatte retsstatsprincip, betror de nationale domstole og Domstolen opgaven med at garantere, at EU-retten anvendes fuldt ud i alle medlemsstaterne, og at sikre domstolsbeskyttelsen af borgernes rettigheder i henhold til EU-retten (17). I henhold til artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU skal medlemsstaterne fastsætte et retsmiddel- og proceduresystem, som sikrer overholdelse af den grundlæggende ret til domstolsprøvelse »på de områder, der er omfattet af EU-retten«, uafhængigt af den situation, hvori medlemsstaterne gennemfører EU-retten. Denne bestemmelse finder således navnlig anvendelse i forhold til enhver national retsinstans, der som domstol kan træffe afgørelse vedrørende spørgsmål om anvendelsen eller fortolkningen af EU-retten, og som således vedrører områder, der er omfattet af EU-retten (18). Dette er tilfældet for den forelæggende ret. Domstolen har fastslået, at selve eksistensen af en effektiv domstolsbeskyttelse, som skal sikre overholdelsen af EU-retten, er uløseligt forbundet med eksistensen af en retsstat (19).
30.      Da artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU pålægger alle medlemsstater at indføre de retsmidler, der er nødvendige for at sikre en effektiv retsbeskyttelse på de områder, der er omfattet af EU-retten, navnlig i den forstand, hvori dette udtryk anvendes i chartrets artikel 47, skal den sidstnævnte bestemmelse, selv om den ikke finder anvendelse på hovedsagen, tages i betragtning ved fortolkningen af artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU (20).
31.      Domstolen har følgelig kompetence til at fortolke artikel
2 TEU og artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU, sammenholdt med chartrets artikel
47, i den foreliggende sag.
32.      Med hensyn til formalitetsspørgsmålet er jeg enig med den rumænske regering i, at Domstolens svar på den forelæggende rets spørgsmål på grundlag af artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU kan give den forelæggende ret en fortolkning af EU-retten, som gør det muligt for den at afgøre processuelle spørgsmål i national ret – vedrørende dens kompetence og ÎCCJ’s kompetence – inden den træffer afgørelse om realiteten i den tvist, der er indbragt for den (21). Derudover er der intet, der tyder på, at den forelæggende ret ikke kan drage konsekvenserne af denne fortolkning (22). Dette spørgsmål skal derfor antages til realitetsbehandling.
B.      Bedømmelse
33.      Ifølge fast retspraksis henhører retsvæsenets organisation i medlemsstaterne, navnlig de nationale retters oprettelse, sammensætning, kompetence og virke, under disse staters kompetence. Under udøvelsen af denne kompetence skal medlemsstaterne imidlertid overholde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til EU-retten og navnlig i henhold til artikel 2 TEU og 19 TEU (23).
34.      Princippet om effektiv retsbeskyttelse af borgernes rettigheder som sikret ved EU-retten, der er omhandlet i artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU, udgør et almindeligt EU-retligt princip, der er bekræftet i chartrets artikel
47. Selv om sidstnævnte bestemmelse som nævnt (24) ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, skal der som sådan tages behørigt hensyn til den ved fortolkningen af artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU. Det følger af chartrets artikel 47, stk. 2, første punktum, at enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Domstolen har fremhævet, at garantierne om en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov, udgør hjørnestenen i retten til en retfærdig rettergang (25).
35.      Der findes en omfattende retspraksis fra Domstolen om såvel interne (26) som eksterne (27) aspekter af retsvæsenets uafhængighed. Sidstnævnte aspekt har ikke alene til formål at sikre retternes uafhængighed i forhold til den lovgivende og den udøvende magt i overensstemmelse med princippet om magtens tredeling, men også at beskytte dommerne mod utilbørlig påvirkning fra den pågældende retsinstans (28) og så meget desto mere fra andre retsinstanser.
36.      Artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU kræver ligeledes, at der findes en domstol, »der forudgående er oprettet ved lov«, henset til den uadskillelige forbindelse mellem adgangen til en sådan domstol og garantierne for dommeres uafhængighed og upartiskhed. Dette krav omfatter ikke blot et retsgrundlag for selve domstolens eksistens, men også dennes sammensætning i hver sag (29) samt enhver anden bestemmelse i national ret, hvis manglende overholdelse medfører, at en eller flere dommeres deltagelse i efterprøvelsen af sagen bliver ulovlig (30). Dette indebærer bl.a., at det dommerkollegium, som behandler sagen, træffer den afgørelse, hvorved sagens behandling afsluttes, alene. Kravene om effektiv domstolsbeskyttelse, forudsætter således bl.a., at der findes gennemsigtige og kendte regler for borgerne vedrørende sammensætningen af dommerkollegierne, som kan udelukke enhver uberettiget indblanding i beslutningsprocessen i en given sag fra personer, som ikke er en del af det dommerkollegium, der er ansvarligt for behandlingen af denne sag, og over for hvilke parterne ikke har kunnet gøre deres argumenter gældende (31). Kravene til dommerkollegiets sammensætning omtales undertiden som begrebet »den lovlige dommer« (32).
37.      Domstolen har præciseret, at en medlemsstat under visse omstændigheder kan tillægge en enkelt instans eller flere decentraliserede instanser enekompetence til at påkende visse materielle spørgsmål i EU-retten. Tildeling af enekompetence til en enkelt ret kan gøre det muligt for denne at opnå en særlig ekspertise, der kan begrænse den gennemsnitlige sagsbehandlingstid eller sikre en ensartet praksis på hele det nationale område ved således at bidrage til retssikkerheden. Udpegelsen af retsinstanser på et højere niveau, hvis dommere har en større faglig erfaring, kan ligeledes bidrage til en mere homogen og specialiseret retspleje på det pågældende materielle EU-retsområde samt en mere effektiv beskyttelse af de rettigheder borgerne har i henhold til EU-retten (33). Medlemsstaterne er ikke desto mindre forpligtet til konkret at sikre, at de rettigheder, som EU-retten medfører for borgerne, effektivt beskyttes (34).
38.      Hvad nærmere bestemt angår nationale foranstaltninger til harmonisering af national retspraksis præciserede Domstolen i Hann-Invest-dommen, at enhver national foranstaltning eller praksis, der har til formål at undgå eller afhjælpe forskelle i retspraksis og således sikre retssikkerheden, skal være i overensstemmelse med artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU (35). Domstolen anførte ligeledes i denne dom (36), at en processuel mekanisme, som gør det muligt for en dommer ved en national retsinstans, der ikke har sæde i det kompetente dommerkollegium, at henvise en sag til et udvidet dommerkollegium, ikke er i strid med de krav, der følger af artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU, forudsat at tre betingelser er opfyldt: i) Sagen er endnu ikke optaget til votering af det dommerkollegium, der oprindeligt var udpeget, ii) de omstændigheder, hvorunder en sådan henvisning kan foretages, fremgår klart af den lovgivning, der finder anvendelse (37), og iii) den nævnte henvisning fratager ikke de berørte personer muligheden for at deltage i proceduren for det udvidede dommerkollegium (38). Som Kommissionen har anført, adskiller de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag sig fra omstændighederne i Hann-Invest-dommen. OUG nr. 62/2024 indfører en obligatorisk procedure for harmonisering af retspraksis af en højere domstol, nemlig ÎCCJ, og ikke en intern mekanisme eller praksis, der gør det muligt for andre personer, der udøver en funktion ved den pågældende retsinstans, at gribe ind i et dommerkollegiums judicielle virksomhed. Selv om henvisningen af sagen til ÎCCJ i modsætning til de faktiske omstændigheder, der er anført i Hann-Invest-dommen, er obligatorisk i visse tilfælde, stammer den desuden fra det dommerkollegium, der skal påkende selve sagen. På trods af sådanne forskelle mener jeg ikke desto mindre, at Domstolens afgørelse i denne dom er særlig oplysende i forbindelse med den foreliggende sag. De tre betingelser, der er opstillet i denne dom, er efter min opfattelse af generel karakter og kan finde tilsvarende anvendelse i den foreliggende sag.
39.      Selv om Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) af flere grunde har rejst tvivl om lovligheden af OUG nr. 62/2024, skal det fremhæves, at denne ret hverken rejser tvivl om lovligheden af dens egen sammensætning eller af ÎCCJ’s sammensætning. Som Kommissionen har anført, er det i øvrigt i modsætning til den situation, der forelå i Republikken Polen på tidspunktet for afsigelsen af dom af 5. juni 2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (39), i den foreliggende sag ikke antydet, at proceduren i OUG nr. 62/2024 er til hinder for, at de nationale retsinstanser, som skal anvende EU-retten, kan efterprøve, om de i kraft af deres sammensætning udgør uafhængige og upartiske domstole, der er oprettet ved lov (40). Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) har heller ikke gjort gældende, at disse retter mangler upartiskhed i forbindelse med den procedure, der er indført ved OUG nr. 62/2024 (41). Den forelæggende ret har således hverken rejst tvivl om, hvorvidt den er uimodtagelig for påvirkninger udefra og neutral i forhold til de interesser, som står over for hinanden, eller rejst en sådan tvivl i forhold til ÎCCJ (42). I den foreliggende sag opstår det angivelige indgreb i domstolenes uafhængighed desuden ikke internt i de lavere retsinstanser i Rumænien eller i ÎCCJ, men i stedet af den »obligatoriske« inddragelse af ÎCCJ i afgørelsen af sager, der verserer for de lavere retsinstanser i overensstemmelse med OUG nr. 62/2024.
40.      Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) er imidlertid af den opfattelse, at den rumænske udøvende magt med vedtagelsen af OUG nr. 62/2024 på uhensigtsmæssig vis har grebet ind i retsvæsenet og har skadet de lavere retsinstansers uafhængighed som følge af forpligtelsen til at henvise spørgsmål til ÎCCJ til foreløbig afgørelse. Den forelæggende ret har bl.a. fremhævet den omstændighed, at der ud over dette lovdekret allerede findes flere procedurer i Rumænien for at undgå forskelle i national retspraksis og for at sikre retssikkerheden (43). F.eks. indfører den civile retsplejelovs artikel 514-518 en procedure til ensretning af retspraksis i lovens interesse (44), mens denne lovs artikel 519-521 indfører en »generel« procedure for henvisning af retsspørgsmål til ÎCCJ til foreløbig afgørelse. Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) har i vidt omfang henvist til sidstnævnte procedure og antyder, at OUG nr. 62/2024 i det mindste til en vis grad er overflødig, og at vedtagelsen heraf derfor er uberettiget. Den forelæggende ret har ligeledes fremhævet og kritiseret forskellene mellem den procedure, der er fastsat i den civile retsplejelovs artikel 519-521, og proceduren i OUG nr. 62/2024. Den har således kritiseret den obligatoriske karakter af OUG nr. 62/2024 og den omstændighed, at dekretet finder anvendelse på alle lavere retsinstanser i stedet for på retter, der træffer afgørelse i sidste instans, og forpligter disse retter til at henvise spørgsmål til ÎCCJ, selv om de ikke er i tvivl om sagens realitet. Den forelæggende ret er i det væsentlige af den opfattelse, at dette fører til, at ÎCCJ griber ind i de lavere retsinstansers kompetence.
41.      Den rumænske regering har imidlertid anført, at OUG nr. 62/2024 ikke indfører en »mekanisk« eller »automatisk« procedure for forelæggelse af et nyt retsspørgsmål for ÎCCJ. I henhold til lov om civil retsplejes artikel 519 og 520 (45), som supplerer OUG nr. 62/2024, kræver nye retsspørgsmål ikke en henvisning om foreløbig afgørelse til ÎCCJ. Kun vanskelige retsspørgsmål, der kan føre til forskelle i afgørelser, kan gøres til genstand for en henvisning til ÎCCJ. De lavere retsinstanser skal vurdere, om alle betingelser for antagelse til realitetsbehandling er opfyldt, inden de forelægger et retsspørgsmål for ÎCCJ, og begrundelsen herfor skal anføres i forelæggelsesafgørelsen (46). Den rumænske regering har ligeledes anført, at ÎCCJ’s rolle i henhold til OUG nr. 62/2024 har karakter af en undtagelse for ikke at svække de almindelige retters rolle. Selv om ÎCCJ’s fortolkning af et retsspørgsmål er bindende i henhold til den civile retsplejelovs artikel
521, stk. 3, og den rumænske forfatnings artikel
126, stk. 3, kan ÎCCJ desuden ikke anvende sin fortolkning af retsspørgsmålet på de særlige omstændigheder i en sag. Denne rolle tilkommer udelukkende den forelæggende ret. En foreløbig afgørelse fra ÎCCJ giver således kun et abstrakt svar på et vanskeligt retsspørgsmål.
42.      Det skal indledningsvis fremhæves, at det principielt henhører under den rumænske lovgivende eller udøvende magts kompetence at vurdere, om det er nødvendigt at vedtage en yderligere mekanisme til ensretning af retspraksis (47). Jeg er enig med Kommissionen i, at den omstændighed, at der findes andre procedurer i national ret med lignende formål og mekanismer, ikke i sig selv rejser tvivl om lovligheden af OUG nr. 62/2024 i lyset af artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU. Det fremgår, at dette lovdekret er en lex specialis, som i visse tilfælde fraviger lov om civil retsplejes artikel 519-521. Proceduren i OUG nr. 62/2024 suppleres ligeledes af og er i vidt omfang baseret på disse bestemmelser i den civile retsplejelov. Desuden synes ÎCCJ’s praksis vedrørende den civile retsplejelovs artikel 519-521 og navnlig om ÎCCJ’s kompetence i henhold hertil at finde tilsvarende anvendelse i forbindelse med proceduren i OUG nr. 62/2024. Det er tilstrækkeligt at konstatere, at den forelæggende ret ikke har rejst tvivl om lovligheden af disse bestemmelser i den civile retsplejelov eller i øvrigt nogen anden procedure til harmonisering af retspraksis i Rumænien. Der er desuden intet i de sagsakter, som Domstolen råder over, der tyder på, at sameksistensen af sådanne procedurer bl.a. skaber retsusikkerhed og således undergraver retsstatsprincippet.
43.      Det ser ud til (48), at kompetencen for ÎCCJ og for de retter, der henviser retsspørgsmål til den i henhold til OUG nr. 62/2024, er klart og præcist defineret i national lovgivning og retspraksis (49). ÎCCJ’s kompetence er strengt begrænset til fortolkningen af vanskelige og abstrakte retsspørgsmål, der kan føre til forskelle i retspraksis i sager, der bl.a. vedrører lønrettigheder for personale, der aflønnes med offentlige midler. Det følger heraf, at på trods af de lavere retsinstansers forpligtelse til at henvise sådanne retsspørgsmål til ÎCCJ med henblik på fortolkning, opstår sidstnævnte rets rolle i henhold til OUG nr. 62/2024 kun under begrænsede og definerede omstændigheder og har således karakter af en undtagelse. Dette fremgår navnlig af reglerne om antagelse til realitetsbehandling af henvisninger om foreløbig afgørelse i henhold til lov om civil retsplejes artikel
519, som finder anvendelse på sådanne henvisninger i henhold til OUG nr. 62/2024 (50). Hvad der er vigtigere er, at ÎCCJ ikke har kompetence til at anvende sin fortolkning af det omhandlede retsspørgsmål på de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag og træffe afgørelse herom. I henhold til den civile retsplejelovs artikel
521, stk. 1, og navnlig anvendelsen af udtrykket »kun« i denne bestemmelse, synes denne kompetence strengt at være forbeholdt den lavere retsinstans, der har henvist retsspørgsmålet til ÎCCJ til fortolkning, eller til en lavere retsinstans, som har udsat en tilsvarende sag i henhold til artikel
2, stk. 3, i OUG nr. 62/2024, indtil ÎCCJ har truffet afgørelse om retsspørgsmålet. Proceduren i dette lovdekret, som suppleret ved den civile retsplejelovs artikel 519-521, sikrer således, at ÎCCJ ikke gør indgreb i de pågældende lavere retsinstansers kompetence til at træffe afgørelse om de specifikke faktiske omstændigheder i den pågældende sag.
44.      Jeg udelukker ikke, at den omstændighed, at de lavere instanser
fratages muligheden for at træffe afgørelse om et retsspørgsmål og pålægges at overdrage denne opgave til ÎCCJ, kan opfattes som udtryk for en vis mistillid til de lavere retsinstanser. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at proceduren i OUG nr. 62/2024 ikke desto mindre kan begrundes i formålet om at undgå, at der opstår en modstridende retspraksis ved de lavere retsinstanser, som kan tage lang tid at løse ved hjælp af den almindelige appelprocedure (51). Det tilkommer således de rumænske politiske beslutningstagere at afveje de foreliggende interesser og finde den rette balance mellem målet om forebyggende at sikre sammenhængen i retspraksis og bevarelsen af de lavere retsinstansers fulde kompetence til at træffe afgørelse i en sag. Overholdelsen af de krav, der følger af artikel
19, stk. 1, TEU, skal sikres i forbindelse med denne øvelse.
45.      Det ser ud til (52), at ÎCCJ’s kompetence og dens afgørelse vedrørende et retsspørgsmål griber ind, inden den endelige (53) votering i sager af det oprindeligt udpegede dommerkollegium. Det er således dommerkollegiet ved den lavere retsinstans, der træffer den afgørelse, der afslutter sagen, hvorved det sikres, at den første betingelse i Hann-Invest-dommen er opfyldt (54). Denne konklusion drages ikke i tvivl af forpligtelsen til at udsætte andre lignende sager i afventning af ÎCCJ’s afgørelse af retsspørgsmålet, selv om disse sager befinder sig i voteringsfasen. Den obligatoriske udsættelse af sager ved de lavere retsinstanser, indtil de øverste, forfatningsmæssige eller endog internationale domstole har truffet afgørelse om et retsspørgsmål, er et iboende træk ved forskellige nationale processuelle systemer. Det er klart begrundet i målet om at foregribe de lavere retsinstansers vedtagelse af afgørelser, der kan være i strid med de øverste, forfatningsmæssige eller internationale domstoles (forestående) fortolkning af et retsspørgsmål (55).
46.      De processuelle krav vedrørende en henvisning til ÎCCJ i henhold til OUG nr. 62/2024, navnlig kravene vedrørende formaliteten og begrebet »retsspørgsmål«, synes desuden at være fastsat i national lovgivning og/eller retspraksis og opfylder således den anden betingelse om gennemsigtighed, der er fastsat i Hann-Invest-dommen (56). Ifølge den rumænske regering og Kommissionen henvises en sag med henblik på at sikre overholdelsen af kontradiktionsprincippet (57) til ÎCCJ efter en udveksling af synspunkter mellem parterne. Parterne kan desuden indgive skriftlige indlæg vedrørende det retsspørgsmål, der behandles, til ÎCCJ. I lyset af ordlyden af den civile retsplejelovs artikel
520, stk. 7 og 10, synes kontradiktionsprincippet, som er en integrerende del af retten til en retfærdig rettergang og til en effektiv domstolsbeskyttelse (58), og dermed navnlig den tredje betingelse i Hann-Invest-dommen, at være opfyldt (59).
47.      Selv om den forelæggende ret har anført, at OUG nr. 62/2024 kan føre til en efterslæb i behandlingen af sagerne, har denne ret ikke anført, at et sådant efterslæb faktisk er opstået. I henhold til artikel
2, stk. 5, i OUG nr. 62/2024 skal de henvisninger, der er omhandlet i dette lovdekrets artikel
2, stk. 1, desuden undergå en prioriteret behandling og senest 60 dage efter datoen for indbringelsen for ÎCCJ. Denne procedure og det dermed forbundne krav om udsættelse af andre lignende sager (60) er klare og præcise og synes ikke at kunne medføre unødig forsinkelse af sagerne, navnlig henset til de processuelle fordele, der følger af ÎCCJ’s foreløbige afgørelser om fortolkning af vanskelige retsspørgsmål og den objektivt korte frist, der er tale om. Desuden er proceduren i OUG nr. 62/2024 mere fremskyndet end den, der er fastsat i den civile retsplejelovs artikel 519-521. I denne henseende fastsætter denne lovs artikel
520, stk. 12, en frist på tre måneder for ÎCCJ’s afgørelse. Det ser således ud til, at OUG nr. 62/2024 forbedrer og ikke skader den effektive forvaltning af sager (61).
48.      Med den tredje grund til at forelægge Domstolen et spørgsmål er Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) navnlig af den opfattelse, at erklæringerne i præamblen til OUG nr. 62/2024 kan give anledning til en opfattelse af retslig partiskhed, hvilket således skader offentlighedens tillid til retssystemet (62). Den støtter sig således i det væsentlige på grundsætningen om, at »justice must not only be done, it must also be seen to be done« (63).
49.      Det fremgår således af præamblen til OUG nr. 62/2024, at den rumænske udøvende magt fandt, at »der er et udbredt og nu rodfæstet fænomen med inkonsekvent retspraksis ved domstole, der træffer afgørelse i sager vedrørende fastsættelse og/eller betaling af lønrettigheder«, og at »disse kategorier af tvister har en direkte og betydelig indvirkning på det almindelige konsoliderede budget, hvilket forstærkes af behovet for at sikre juridisk ligebehandling«. Det fremgår ligeledes af præamblen, at OUG nr. 62/2024 blev vedtaget for at afhjælpe og forebygge de negative konsekvenser af dette fænomen med forskelle i retsafgørelser.
50.      Det skal påpeges, at Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) ikke har rejst tvivl om rigtigheden eller den objektive karakter af indholdet af præamblen til OUG nr. 62/2024. Det fremgår klart heraf, at vedtagelsen dette lovdekret var begrundet i et fænomen med indbyrdes modstridende afgørelser fra lavere retsinstanser på et bestemt område og i det overordnede behov for at sikre stabile retsforhold og navnlig lighed for loven i sager på dette område. Den omstændighed, at en ensartet retspraksis kan bidrage til større forudsigelighed med hensyn til budgetudgifterne, undergraver ikke i sig selv retsstatsprincippet som foreskrevet i artikel
2 TEU og artikel
19, stk. 1, andet afsnit, TEU. En ensartet retspraksis kan nemlig styrke retsstatsprincippet ved at mindske retsusikkerheden og sikre lighed for loven.
51.      Endnu vigtigere er det, at på trods af henvisningen i præamblen til OUG nr. 62/2024 til de økonomiske og samfundsmæssige konsekvenser af de omhandlede forskelle i retspraksis, er der intet i denne præambel eller i selve lovdekretet, der forpligter ÎCCJ til at udtale sig på en særlig måde, eller som vil få et fornuftigt tænkende menneske til at tvivle på, at ÎCCJ vil træffe afgørelse på anden måde end fuldstændig upartisk. Det fremgår således, at OUG nr. 62/2024 og præamblen hertil ikke fører til en rimelig opfattelse af, at de foreløbige afgørelser fra ÎCCJ, der er baseret på denne lovgivning, kan være urimeligt partiske til fordel for staten og/eller statsbudgettet. Jeg anfører ligeledes for fuldstændighedens skyld, at ÎCCJ’s upartiske behandling af sådanne sager ifølge den rumænske regering understøttes af de afgørelser, der hidtil er truffet i sådanne sager. Dette tilkommer i sidste ende den forelæggende ret at vurdere.
52.      Hvad angår den femte grund som Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) har fremført for at forelægge Domstolen et spørgsmål (64), er det min opfattelse, at det på trods af den tidligere rets henvisning til afgørelse
nr. 2/2019 afsagt af Curtea Constituțională (forfatningsdomstol) og resultaterne af den nationale folkeafstemning den 26. maj 2019 ikke fremgår, at OUG nr. 62/2024 blev vedtaget i strid med national ret, navnlig den nationale forfatningsret. Den forelæggende ret har selv fremhævet, at den pågældende folkeafstemning var rent rådgivende, og at dens virkninger snarere var af politisk end juridisk karakter. Desuden synes OUG nr. 62/2024 at styrke ÎCCJ’s forfatningsmæssige rolle, der er fastsat i den rumænske forfatnings artikel
126, stk. 3, med hensyn til at sikre alle retters konsekvente anvendelse og fortolkning af lovgivningen.
C.      Indvirkning på dialogen mellem de nationale retter og Domstolen i henhold til artikel 267 TEUF
53.      Kommissionen er af den opfattelse, at enhver processuel mekanisme, der har til formål at undgå forskelle i retspraksis, skal sikre effektiviteten af proceduren med præjudicielle forelæggelser, der er fastsat i artikel
267 TEUF, og overholdelsen af EU-rettens forrang. I henhold til den civile retsplejelovs artikel
412, stk. 1, nr. 7, udsætter indgivelsen af en anmodning om præjudiciel afgørelse sagen. Det er uklart, om denne bestemmelse også finder anvendelse på den frist på 60 dage, der er fastsat i artikel
2, stk. 5, i OUG nr. 62/2024. Såfremt ÎCCJ måtte træffe afgørelse inden for en frist på 60 dage, selv om den fandt det nødvendigt at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, ville dette lovdekret bl.a. være uforeneligt med artikel
267 TEUF. Hvis ÎCCJ måtte træffe afgørelse uden at afvente Domstolens svar, ville proceduren med præjudicielle forelæggelser de facto blive frataget sin effektive virkning, og ÎCCJ ville være forhindret i at sikre den effektive anvendelse af EU-retten.
54.      Selv om retsvæsenets organisation i medlemsstaterne som nævnt henhører under medlemsstaternes kompetence, skal medlemsstaterne under udøvelsen af denne kompetence overholde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til EU-retten (65). Det følger af det svar, som jeg foreslår på den forelæggende rets spørgsmål, at selv om EU-retten principielt ikke er til hinder for, at medlemsstaterne indfører procedurer for harmonisering af national retspraksis som den, der er fastsat i OUG nr. 62/2024, skal gennemførelsen af sådanne procedurer overholde de krav, der følger af EU-retten, navnlig artikel
267 TEUF (66).
55.      Med henblik på at sikre Unionens retssystems særlige karakteristika og autonomi er der ved traktaterne indført et retsligt system, der har til formål at sikre en sammenhæng og enhed ved fortolkningen af EU-retten med proceduren med præjudicielle forelæggelser i henhold til artikel 267 TEUF som kerne (67). En ret i en medlemsstat, hvis afgørelser i henhold til national ret ikke kan appelleres, såsom ÎCCJ, er i henhold til artikel
267, stk. 3, TEUF pligtig til at indbringe sagen for Domstolen, såfremt der rejses et spørgsmål om fortolkningen af EU-retten eller gyldigheden af en afledt retsakt for den. Formålet med denne forpligtelse er navnlig at forhindre, at der i en medlemsstat udvikler sig en national retspraksis, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten (68). Den pågældende nationale ret kan ikke fritages for denne pligt (69), medmindre den har fastslået, at det rejste spørgsmål ikke er relevant, at den omhandlede EU-retlige bestemmelse allerede er blevet fortolket af Domstolen, eller at EU-rettens korrekte fortolkning fremgår med en sådan klarhed, at der ikke er plads til en rimelig fortolkningstvivl (70). Afgørelser fra andre nationale retter, som kan anfægtes af parterne ved en højere retsinstans, udgør derimod ikke afgørelser som omhandlet i artikel
267, stk. 3, TEUF. Selv om disse retter bevarer den videst mulige adgang til at indbringe en sag for Domstolen (71), er de ikke forpligtet til at gøre det (72).
56.      En dom, som Domstolen har afsagt i en præjudiciel sag, er bindende for den nationale ret, som har gjort brug af sin mulighed for eller har efterkommet forpligtelsen til at indbringe en sag for så vidt angår fortolkningen af EU-retten ved afgørelsen af den tvist, som er indbragt for den (73). I modsat fald ville den effektive virkning af artikel
267 TEUF blive tilsidesat (74).
57.      Jeg vil kort fremhæve, at indførelsen af en national henvisningsmekanisme om foreløbig afgørelse til den øverste domstol i visse tilfælde, afhængigt af stadiet i den nationale procedure, kan give anledning til yderligere spørgsmål med hensyn til identificeringen af den ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres som omhandlet i artikel
267, stk. 3, TEUF. Dette spørgsmål er ikke blevet rejst i denne sag. Det skal imidlertid behandles med henblik på at undersøge samspillet mellem en obligatorisk national henvisningsprocedure om foreløbig afgørelse som den i den foreliggende sag omhandlede og det retsbeskyttelsessystem, der er indført ved EU-retten. Inden for rammerne af OUG nr. 62/2024 er der ingen tvivl om, at ÎCCJ fungerer som den ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres som omhandlet i artikel
267, stk. 3, TEUF, når den træffer afgørelse om en anmodning om foreløbig afgørelse fra lavere retsinstanser og giver en bindende retlig fortolkning af det forelagte retsspørgsmål (75). Såfremt der ikke foreligger en sådan henvisning, eller hvis den ikke kan antages til realitetsbehandling af ÎCCJ, handler de rumænske retter, der afsiger domme, der ikke kan appelleres, i deres egenskab af retter som omhandlet i artikel
267, stk. 3, TEUF (76). Dette er ligeledes tilfældet, når disse retter træffer afgørelse om andre retsspørgsmål, som ikke henvises til ÎCCJ. Kvalificeringen af en ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres som omhandlet i artikel
267, stk. 3, TEUF, afhænger således af, om et retsspørgsmål henvises til ÎCCJ eller ej. Under alle omstændigheder har alle retter fortsat mulighed for at forelægge Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel
267, stk. 2, TEUF.
58.      Hvad angår den frist på 60 dage, der er fastsat i artikel
2, stk. 5, i OUG nr. 62/2024, skal gennemførelsen af denne frist, som synes udelukkende at finde anvendelse på ÎCCJ (77), opfylde de krav, der følger af EU-retten, navnlig artikel
267, stk. 3, TEUF (78). I denne henseende er der intet i de sagsakter, som Domstolen råder over, der tyder på, at de lavere retsinstanser i Rumænien, herunder Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest), er bundet af denne frist. Desuden synes disse lavere retsinstanser at være i stand til at forelægge Domstolen ethvert præjudicielt spørgsmål, som de finder nødvendige på et hvilket som helst tidspunkt i sagen, som de finder passende, selv efter at ÎCCJ har taget stilling til et retsspørgsmål i forbindelse med proceduren i OUG nr. 62/2024 (79). Det fremgår således, at Kommissionens bemærkninger vedrørende fristen på 60 dage og artikel
267 TEUF i det mindste delvist er uden genstand i forbindelse med den foreliggende sag. Jeg vil ikke desto mindre for fuldstændighedens skyld kort behandle denne frist, som ÎCCJ er underlagt.
59.      Princippet om EU-rettens forrang, som giver EU-retten en fortrinsstilling i forhold til medlemsstaternes nationale ret, medfører en forpligtelse for alle instanser i medlemsstaterne, herunder nationale retter, til at sikre, at de forskellige EU-retlige regler gennemføres fuldt ud, idet medlemsstaternes nationale ret ikke kan ændre den virkning, som disse forskellige regler tillægges på disse staters område (80). Det følger af dette princip, at de nationale retter bl.a. i videst muligt omfang skal fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten, navnlig i det foreliggende tilfælde med artikel
267, stk. 3, TEUF. Denne forpligtelse kan imidlertid ikke tjene som grundlag for en fortolkning af national ret contra legem. Henset til den omstændighed, at det alene er de nationale retter, der har kompetence til at fortolke national ret, tilkommer det dem at vurdere, om det er muligt at fortolke den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning i overensstemmelse med kravene i artikel 267 TEUF. Når dette er sagt, tilkommer det Domstolen at give nogle nyttige oplysninger i lyset af de oplysninger, der fremgår af forelæggelsesafgørelsen og af de afgivne indlæg (81).
60.      Da ingen bestemmelse i OUG nr. 62/2024 synes (82) udtrykkeligt at udelukke afbrydelsen af den omhandlede frist på 60 dage i overensstemmelse med bl.a. den civile retsplejelovs artikel
412, stk. 1, nr. 7), er det min opfattelse, at det er muligt at fortolke den omhandlede nationale lovgivning i overensstemmelse med artikel
267 TEUF. Selv om ÎCCJ således forelægger Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel
267 TEUF, skal den med henblik på at sikre denne bestemmelses effektive virkning i medfør af princippet om forrang udsætte den sag, der er indbragt for den, indtil Domstolens præjudicielle afgørelse foreligger, hvorved udløbet eller risikoen for, at den omhandlede frist udløber, forhindres. Derudover skal ÎCCJ efterfølgende anvende denne afgørelse med henblik på at afgøre den sag, der verserer for den (83). En sådan fortolkning af national ret i overensstemmelse med EU-retten ville efter min opfattelse ikke medføre en fortolkning af national ret contra legem.
VI.    Forslag til afgørelse
61.      På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det af Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) forelagte spørgsmål således:
»Artikel 2 TEU, artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU og artikel 267 TEUF
skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for, at der ved national ret indføres en mekanisme, der fastsætter en forpligtelse for de nationale retter, der behandler sager om fastsættelse og/eller betaling af lønrettigheder eller andre rettigheder af lønmæssig karakter for personale, der er aflønnes med offentlige midler, til at anmode den øverste nationale domstol om at træffe en foreløbig afgørelse om retsspørgsmål, der ikke tidligere er blevet afgjort af sidstnævnte ret, for så vidt som i) de betingelser, hvorunder en sådan henvisning kan foretages, klart fremgår af den lovgivning, der finder anvendelse, ii) henvisningen ikke fratager de berørte personer muligheden for at deltage i sagen ved den øverste nationale domstol, og iii) national ret ikke er til hinder for, at den øverste domstol eller enhver anden retsinstans, hvis afgørelser i henhold til national ret ikke kan appelleres, overholder den i artikel
267, stk. 3, TEUF omhandlede forpligtelse eller fratager de lavere retsinstanser den mulighed, som er tillagt dem i artikel
267, stk. 2, TEUF.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Domstolen har udtalt sig om spørgsmålet om domstolenes uafhængighed i mere end 30 sager siden dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117).
3 –      OUG nr. 62/2024 privind unele măsuri pentru Soluționarea proceselor privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice, preum și a proceselor privind Prestații de asigurări sociale (regeringens lovdekret nr. 62/2024 om visse foranstaltninger til afgørelse af sager vedrørende aflønning af personale, der aflønnes med offentlige midler, og sager vedrørende socialsikringsydelser) af 13.6.2024, offentliggjort i Monitorul Oficial al României, del I, nr. 559 af 14.6.2024 (herefter »OUG nr. 62/2024«).
4 –      Denne domstol er den højeste eller øverste almindelige domstol i Rumænien.
5 –      Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) har også kort henvist til Codul de procedură penală (strafferetsplejeloven).
6 –      Jf. dom af 24.7.2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 114 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) dom af 20.9.2011, Nejdet Şahin og Perihan Şahin mod Tyrkiet (CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, §§ 56-58), og af 29.11.2016, Lupeni Hellenic Catholic Parish m.fl. mod Rumænien (CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, §§ 128, 134 og 135).
7 –      Jf. tredje betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2020/2092 af 16.12.2020 om en generel ordning med konditionalitet til beskyttelse af Unionens budget (EUT 2020, L 433I, s. 1).
8 –      ÎCCJ.
9 –      Menneskerettighedsdomstolen, 4.6.2013, Tudor
Tudor mod Rumænien (ECLI:CE:ECHR:2009:0324JUD002191103, § 29).
10 –      Jf. civilprocesloven og strafferetsplejeloven.
11 –      Jf. rapporten om retsvæsenets uafhængighed del – I: Dommernes uafhængighed, vedtaget af Venedigkommissionen på dens 82. plenarforsamling (Venedig (Italien), 12.-13.3.2010), CDL-AD(2010)004, punkt 68; kan tilgås på https://www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL-AD(2010)004-e
12 –      Jf. f.eks. A. Galič, A civil law perspective on the Supreme Court and its functions, Studia Iuridica, bind 81, Warszawa, 2019, s. 44-86.
13 –      Jf. generaladvokat Emilious forslag til afgørelse KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:522, punkt 3), hvor han anførte, at der i de seneste årtier har været en vis tendens i EU-medlemsstaterne til at indføre filtreringsmekanismer for appeller til den øverste domstol. Selv om der nu findes visse former for filtreringsmekanismer i flere medlemsstater, har de øverste domstole i andre medlemsstater ikke nødvendigvis sådanne mekanismer. Når der findes sådanne mekanismer, kan deres funktion desuden variere fra medlemsstat til medlemsstat.
14 –      Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse.
15 –      Jf. i denne retning dom af 14.11.2024, S. (Ændring af dommerkollegiet) (C-197/23, EU:C:2024:956, præmis 35-39), og af 4.9.2025, AW »T« (C-225/22, EU:C:2025:649, præmis 31-33 og den deri nævnte retspraksis).
16 –      Den rumænske regering har gjort gældende, at hovedsagen udelukkende vedrører en bestemmelse i national ret
17 –      Dom af 8.5.2024, Asociaţia »Forumul Judecătorilor din România« (Dommersammenslutninger) (C-53/23, EU:C:2024:388, præmis 34).
18 –      Jf. i denne retning dom af 11.7.2024, Hann-Invest m.fl. (C-554/21, C-622/21 og C-727/21EU:C:2024:594, præmis 34-36, herefter »Hann-Invest-dommen«).
19 –      Dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 36).
20 –      Både chartrets artikel 47 og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU har direkte virkning (dom af 2.3.2021, A.B. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved den øverste domstol – søgsmål),  C-824/18, EU:C:2021:153, præmis 143-145).
21 –      Jf. analogt dom af 26.3.2020, Miasto Łowicz og Prokurator Generalny (C-558/18 og C-563/18, EU:C:2020:234, præmis 51).
22 –      Dom af 9.1.2024, G. m.fl. (Udnævnelse af dommere ved de almindelige domstole i Polen) (C-181/21 og C-269/21, EU:C:2024:1, præmis 69).
23 –      Dom af 5.6.2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (C-204/18, EU:C:2019:442, præmis 63), og af 14.11.2024, S. (Ændring af dommerkollegiet) (C-197/18, EU:C:2019:956, præmis 31).
24 –      Jf. punkt 28, 30 og 31 i dette forslag til afgørelse.
25 –      Dom af 5.6.2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (C-204/21, EU:C:2023:442, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
26 –      Intern uafhængighed, som er forbundet med uvildighed, kræver, at der opretholdes en ensartet afstand fra parterne i sagen og deres respektive interesser med hensyn til sagens genstand. Jf. i denne retning dom af 21.1.2020, Banco de Santander (C-274/14, EU:C:2020:17, præmis 61). I denne dom afviste Domstolen at antage en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunal Económico-Administrativo Central (centralt ankenævn i skatteretlige sager, Spanien) til realitetsbehandling. Domstolen fastslog bl.a., at visse kendetegn ved den ekstraordinære appelprocedure for Sala Especial para la Unificación de Doctrina (særlig afdeling for ensretning af praksis, Spanien) ved Tribunal Económico-Administrativo Central (centralt ankenævn i skatteretlige sager rejste tvivl om, hvorvidt dette ankenævn var »udenforstående« i forhold til de modstridende interesser som følge af organisatoriske og funktionelle forbindelser mellem dette ankenævn og det spanske økonomi- og finansministerium.
27 –      Ekstern uafhængighed kræver, at den pågældende ret udøver sit virke helt uafhængigt og uden at være underlagt noget hierarkisk forhold eller stå i afhængighedsforhold til nogen og uden at modtage ordrer eller instrukser fra nogen. Jf. i denne retning dom af 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
28 –      Dom af 14.11.2024, S. (Ændring af dommerkollegiet) (C-197/23, EU:C:2024:956, præmis 54 og 61 og den deri nævnte retspraksis).
29 –      Jf. dom af 6.3.2025, D.K. (Ophævelse af immunitet og suspension af en dommer) (C-647/21 og C-648/21, EU:C:2025:143, præmis 71-74 og den deri nævnte retspraksis).
30 –      Dom af 14.11.2024, S. (Ændring af dommerkollegiet) (C-197/23, EU:C:2024:956, præmis 63 og 64 og den deri nævnte retspraksis). Jf. ligeledes dom af 21.12.2023, Krajowa Rada Sądownictwa (En dommers forbliven i sit embede) (C-718/21, EU:C:2023:1015, præmis 47-53), som i vidt omfang henviser til Menneskerettighedsdomstolens praksis vedrørende retsstatsprincippet og tilsidesættelser af EMRK’s artikel 6, stk. 1, i Republikken Polen.
31–      Hann-Invest-dommen, præmis 55 og 59.
32 –      Jf. f.eks. artikel 101 i Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Forbundsrepublikken Tysklands grundlov) af 23.5.1949 (BGBl. s. 1), senest ændret ved Gesetz vom 19.12.2022 (lov af 19.12.2022 (BGBl. I s. 2478), som fastsætter: »1. [...] Ingen må fratages retten til domstolsprøvelse ved en domstol, der er oprettet ved lov [...]« (min fremhævning). Jf. ligeledes D. Dero-Bugny, »Le Principe du juge légisée en droit de l’Union européenne«, Journal du droit européen, 2022, s. 154.
33 –      Dom af 5.6.2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (C-204/21, EU:C:2023:442, præmis 264-266 og 279 og den deri nævnte retspraksis). Henset til de lavere retsinstansers forpligtelse i henhold til OUG nr. 62/2024 til at henvise retsspørgsmål til ÎCCJ i visse tilfælde, er det min opfattelse, at denne retspraksis er relevant analogt. Proceduren i OUG nr. 62/2024 synes at have til formål at sikre en ensartet praksis i Rumænien på et bestemt retsområde og dermed bidrage til retssikkerheden.
34 –      Domstolen har desuden fastslået, at artikel 2 TEU og artikel 19, stk. 1, andet afsnit, TEU ikke er til hinder for en national lovgivning eller praksis, hvorefter forfatningsdomstolens afgørelser er bindende for de almindelige domstole, forudsat at den nationale lovgivning sikrer den nævnte forfatningsdomstols uafhængighed i forhold til navnlig den lovgivende og den udøvende magt, således som det kræves i henhold til disse bestemmelser (dom af 22.2.2022, RS (Virkningen af domme afsagt af en forfatningsdomstol) C-430/21, EU:C:2022:99, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
35 –      Jf. dommens præmis 48.
36 –      Jf. præmis 80.
37 –      Dette afspejler navnlig gennemsigtighedsprincippet og retssikkerhedsprincippet.
38 –      Dette afspejler princippet om, at parterne i en sag skal høres på passende vis, eller kontradiktionsprincippet.
39 –      C-204/21, EU:C:2023:442.
40 –      Ibidem, præmis 276-279.
41 –      Jf. imidlertid punkt 15 og 48-51 i dette forslag til afgørelse.
42 –      Jf. dom af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed) (C-585/18, C-624/18 og C-625/18, EU:C:2019:982, præmis 123).
43 –      Jf. første, anden og fjerde grund til, at den forelæggende ret har forelagt Domstolen et spørgsmål, jf. punkt 11-15 og 17 i dette forslag til afgørelse. For nemheds skyld vil jeg behandle disse grunde samlet.
44 –      Procurorul General al României (statsadvokaten i Rumænien) kan bl.a. anmode ÎCCJ om at udtale sig om retsspørgsmål, der har givet anledning til forskelle i retspraksis.
ÎCCJ’s afgørelse træffes udelukkende i lovens interesse og berører hverken de pågældende retsafgørelser eller situationen for parterne i denne sag.
45 –      Og ÎCCJ’s retspraksis i denne henseende.
46 –      Den civile retsplejelovs artikel 520.
47 –      Jf. i den retning punkt 33 i dette forslag til afgørelse. Flere medlemsstater har indført interne mekanismer for henvisninger om foreløbig afgørelse til deres øverste domstole med henblik på at afklare vigtige retsspørgsmål i tvister, der verserer for de lavere retsinstanser.
Jf. f.eks. artikel 390 i Kodeks postępowania cywilnego (den polske retsplejelov), som fastsætter følgende: »§ 1. Hvis der i forbindelse med behandlingen af en appel opstår et retsspørgsmål, der giver anledning til alvorlig tvivl, kan retten udsætte retsmødet og henvise dette spørgsmål til den øverste domstol til behandling. Den øverste domstol har kompetence til enten at behandle selve sagen eller henvise spørgsmålet til behandling til det udvidede dommerkollegium. § 2. Den øverste domstols afgørelse vedrørende retsspørgsmålet er bindende i sagen.« Jf. for den officielle udgave på polsk: https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19640430296/U/D19640296Lj.pdf. Jf. endvidere artikel 392-395 i
Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (den nederlandske civilretlige proceslov), der
kan tilgås på https://www.rechtspraak.nl/SiteCollectionDocuments/dutch-code-of-civil-procedure-2025.pdf. Det unikke ved den rumænske procedure, der er indført i henhold til OUG nr. 62/2024, følger imidlertid af dens obligatoriske karakter i visse tilfælde, hvilket begrænser de lavere domstoles skønsbeføjelse.
48 –      Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse.
49 –      I lighed med den procedure, der er fastsat i den civile retsplejelovs artikel 519 og 520.
50 –      Navnlig kravet om, at der skal foreligge et »et retspørgsmål, hvis afklaring er nødvendig for at træffe afgørelse om sagens realitet«.
51 –      Da OUG nr. 62/2024 synes at bevare de lavere retsinstansers kompetence til at fastlægge de faktiske omstændigheder og anvende ÎCCJ’s abstrakte afgørelse om et retsspørgsmål på de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag, sikrer den, at retspraksis ikke gøres til genstand for en »overdreven centralisering«. Jf. den forelæggende rets bemærkninger, som er sammenfattet i punkt 16 i dette forslag til afgørelse.
52 –      Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse.
53 –      Jeg har indsat ordet »endelig«, som ikke blev anvendt i Hann-Invest-dommen, da det er min opfattelse – med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse – at de lavere retsinstanser i Rumænien kan anlægge sag ved ÎCCJ i henhold til OUG nr. 62/2024, selv om de har påbegyndt rådslagningen af en sag, idet behovet for en sådan henvisning først kan vise sig under disse rådslagninger. Desuden kan andre lavere retsinstanser være forpligtet til at udsætte indledte rådslagninger, hvis et retsspørgsmål, der er relevant for en verserende sag, er blevet henvist til ÎCCJ.
54 –      Jf. punkt 38 i dette forslag til afgørelse. En lignende tilgang blev anvendt af Europarådets Ministerkomité, som anbefalede, at »retsvæsenets hierarkiske opbygning ikke berører den enkeltes uafhængighed«, og at »de øverste domstole ikke bør give dommere instrukser om, hvordan de bør træffe afgørelse i individuelle sager, undtagen i forbindelse med foreløbige afgørelser [...]« (min fremhævelse). Henstilling til medlemsstaterne om dommere: uafhængighed, effektivitet og ansvar (vedtaget af Ministerkomitéen den 17.11.2010 på ministerrepræsentanternes 1098. møde), CM/Rec (2010)12, punkt 22 og 23.
55 –      Jf. f.eks. artikel 163 i Civilinio Proceso Kodekso (den litauiske civile retsplejelov), der foreskriver obligatorisk udsættelse af en sag ved den ret, der henviser et spørgsmål om forfatningsmæssigheden eller lovligheden af en retsakt, der finder anvendelse i en sag, til Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Republikken Litauens forfatningsdomstol) eller Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), eller forelægger Domstolen et præjudicielt spørgsmål i henhold til artikel 267 TEUF. Forpligtelsen til at udsætte sagen gælder også, når andre retter allerede har stillet det samme spørgsmål. Kan tilgås her: https://e-seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/TAIS.162435/asr
56 –      Jf. punkt 38 i dette forslag til afgørelse.
57 –      [O.a.: ikke relevant for den danske sprogudgave.]
58 –      Jf. Hann-Invest-dommen, præmis 58.
59 –      Jf. punkt 38 i dette forslag til afgørelse. Overholdelsen af disse tre betingelser skal efterprøves af den forelæggende ret.
60 –      Jf. artikel 2, stk. 3, i OUG nr. 62/2024.
61 –      Den måde, hvorpå proceduren rent faktisk fungerer, skal efterprøves af den forelæggende ret.
62 –      Jf. punkt 16 i dette forslag til afgørelse.
63 –      Jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Polen (Disciplinærordning for dommere) (C-791/19, EU:C:2021:596, præmis 59).
64 –      Jf. punkt 18 i dette forslag til afgørelse.
65 –      Jf. punkt 33 i dette forslag til afgørelse.
66 –      Jf. i denne retning dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 32).
67 –      Dom af 5.6.2023, Kommissionen mod Polen (Dommeres uafhængighed og privatliv) (C-204/21, EU:C:2023:442, præmis 274 og 275), og udtalelse 2/13 (Unionens tiltrædelse af EMRK) af 18.12.2014 (EU:C:2014:2454, præmis 198).
68 –      Dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 35).
69 –      Jf. hvad angår denne rets forpligtelse til at begrunde, hvorfor sagen ikke er indbragt for Domstolen, dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 61-65). Jf. ligeledes generaladvokat Ćapetas forslag til afgørelse Remling (C-767/23, EU:C:2025:486, punkt 62-85). Jf. om spørgsmålet om medlemsstaternes erstatningsansvar som følge af, at en national domstol i sidste instans ikke har forelagt en sag for Domstolen i henhold til artikel 267, stk. 3, TEUF, og navnlig betydningen af begrundelsen i denne sammenhæng, generaladvokat Ćapetas forslag til afgørelse Ferreira da Silva e Brito m.fl. (C-293/24, EU:C:2025:850).
70 –      Jf. i denne retning dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 34 og 36). Jf. ligeledes dom af 6.10.2021, Consorzio Italian Management og Catania Multiservizi (C-561/19, EU:C:2021:799, præmis 40-51), hvori Domstolen fastlagde detaljerede kriterier for vurderingen af, om en ret, hvis afgørelser i henhold til national ikke kan appelleres, er fritaget for sin forpligtelse til at forelægge spørgsmål for Domstolen i henhold til artikel 267 TEUF. I denne dom præciserede og uddybede Domstolen sin tidligere retspraksis, bl.a. i sin banebrydende dom af 6.10.1982, Cilfit (283/81, EU:C:1982:335).
71 –      Denne mulighed følger af artikel 267, stk. 2, TEUF.
72 –      Jf. i denne retning dom af 15.9.2005, Intermodal Transports (C-495/03, EU:C:2005:552, præmis 31).
73 –      Dom af 22.2.2022, RS (Virkningen af domme afsagt af en forfatningsdomstol) (C-430/21, EU:C:2022:99, præmis 74).
74 –      Dom af 24.7.2023, Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 134 og den deri nævnte retspraksis).
75 –      I henhold til den civile retsplejelovs artikel 521, stk. 3, er enhver afgørelse af retsspørgsmål bindende fra datoen for offentliggørelsen af afgørelsen.
76 –      I dom af 15.7.1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66), anerkendte Domstolen, at Giudice conciliatore di Milano (forligsdommeren i Milano, Italien) var en national ret, hvis afgørelser ikke kan appelleres, og at sidstnævnte derfor var forpligtet til at forelægge Domstolen spørgsmål om fortolkningen af traktaten.
77 –      Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse.
78 –      Jf. analogt dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 32).
79 –      Jf. analogt dom af 22.6.2010, Melki og Abdeli (C-188/10 og C-189/10, EU:C:2010:363, præmis 52). Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve dette.
80 –      Dom af 24.7.2023, Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 128 og 128 og den deri nævnte retspraksis).
81 –      Jf. analogt dom af 15.10.2024, KUBERA (C-144/23, EU:C:2024:881, præmis 51-53).
82 –      Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse.
83 –      Dom af 24.7.2023, Lin (C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 132 og den deri nævnte retspraksis).