62008CP0296
GENERALADVOKAT JULIANE KOKOTTS
STILLINGTAGEN
af 6. august 2008 (
1
)
Sag C-296/08 PPU
Sag om udlevering
af
Ignacio Pedro Santesteban Goicoechea
»Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager — rammeafgørelse 2002/584/RIA — artikel 31 og 32 — den europæiske arrestordre og procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne — mulighed for en stat, der skal fuldbyrde en udleveringsanmodning, for at anvende en konvention vedtaget inden den 1. januar 2004, men anvendelig i denne stat på et senere tidspunkt«
I — Indledning
1.
I forlængelse af en udleveringsbegæring af 2. juni 2008, som de spanske myndigheder har fremsat i henhold til konventionen af 27. september 1996 (
2
), er Ignacio Santesteban Goicoechea (
3
) blevet varetægtsfængslet i Frankrig i afventning af udlevering (
4
).
2.
Ignacio Santesteban Goicoechea er ifølge den forelæggende rets oplysninger medlem af terrororganisationen Euskadi Ta Askatasuna Tierra Vasca y Libertad (ETA). Han anklages for at have begået en række handlinger på spansk område i februar og marts 1992. Det drejer sig om opbevaring af militærvåben, ulovlig besiddelse af sprængstoffer, ulovlig brug af køretøj tilhørende en anden, ulovlig udskiftning af nummerplader og medlemskab af en terrororganisation (
5
).
3.
Chambre de l’instruction de la cour d’appel de Montpellier (Frankrig), der skal tage stilling til udleveringsbegæringen, er i tvivl om, hvorvidt konventionen af 1996 finder anvendelse. Det kan efter dens opfattelse være i strid med rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
6
) (herefter »rammeafgørelsen«), at Den Franske Republik anvender denne konvention. Den har derfor forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af rammeafgørelsen:
»1)
Bevirker det forhold, at en medlemsstat, i det foreliggende tilfælde [Kongeriget] Spanien, har undladt i medfør af rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, […] at meddele sin hensigt om fortsat at anvende bilaterale eller multilaterale aftaler, henset til anvendelsen af udtrykket »træder i stedet for« i rammeafgørelsens artikel 31, at det ikke er muligt for denne medlemsstat sammen med en anden medlemsstat, i dette tilfælde Den Franske Republik, som har fremsat en erklæring i medfør af rammeafgørelsens artikel 32, at anvende andre procedurer end proceduren vedrørende den europæiske arrestordre?
2)
Dersom det foregående spørgsmål besvares benægtende:
Bevirker de af den fuldbyrdende medlemsstat trufne forbehold, at denne medlemsstat kan anvende konventionen af 27. september 1996, som således var vedtaget før den 1. januar 2004, men som i denne fuldbyrdende medlemsstat trådte i kraft efter den 1. januar 2004, som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 32?«
4.
Den eneste grund til, at Ignacio Santesteban Goicoechea stadig er i de franske myndigheders varetægt, er, at de spanske myndigheder har begæret ham udleveret. Den forelæggende ret har derfor anmodet om, at den foreliggende præjudicielle sag undergives hasteproceduren (procesreglementets artikel 104b), hvilket Domstolens Tredje Afdeling har indvilget i.
II — Formaliteten med hensyn til den præjudicielle forelæggelse
5.
Formaliteten med hensyn til den foreliggende præjudicielle forelæggelse skal vurderes på grundlag af artikel 234 EF og 35 EU. Det er i den forbindelse nødvendigt at sondre mellem to forhold, nemlig om den forelæggende ret er en »national ret« i henhold til Domstolens faste praksis vedrørende præjudicielle forelæggelser (
7
), og om denne ret i det foreliggende tilfælde udøver domstolsfunktioner og ikke administrative funktioner (
8
).
6.
Med hensyn til det første forhold er der ingen tvivl om, at en fransk appelrets undersøgelsesafdeling, der forelægges en udleveringsbegæring, kan anses for en »national ret« i henhold til traktatens bestemmelser om præjudicielle sager. Som den franske regering har forklaret i sine skriftlige indlæg, er den nævnte afdeling et permanent organ, der er oprettet ved lov, bestående af dommere, der er uafhængige og ikke kan afskediges, og den udøver sine funktioner som led i en obligatorisk og kontradiktorisk sagsbehandling og træffer afgørelse på grundlag af retsregler.
7.
Med hensyn til det andet forhold er det selvfølgelig spørgsmålet, om den udleveringsprocedure, som cour d’appels undersøgelsesafdeling deltager i, reelt er af retslig karakter. Det franske Conseil d’État har således tidligere fastslået, at der er tale om en administrativ funktion og ikke om en domstolsfunktion efter fransk ret (
9
). En sådan vurdering, der er baseret på national ret, har dog ingen betydning for spørgsmålet, om den forelæggende ret udøver en domstolsfunktion i fællesskabsrettens forstand.
8.
Den franske regering har med rette påpeget, at der foreligger en tvist, som i den foreliggende sag skal afgøres af cour d’appels undersøgelsesafdeling. Det drejer sig om en tvist mellem anklagemyndigheden og den person, der begæres udleveret. Der foreligger tydeligvis en tvist i den foreliggende sag, eftersom den pågældende har modsat sig udleveringen og endvidere har bestridt dens lovlighed.
9.
Cour d’appels undersøgelsesafdeling er ikke ene om at tage stilling til udleveringen. Udleveringsafgørelsen træffes efterfølgende af en administrativ myndighed. Det er imidlertid cour d’appels undersøgelsesafdeling, der i fuld uafhængighed og som led i en kontradiktorisk sagsbehandling skal vurdere, om den udlevering, der anmodes om, er lovlig. Hvis den udtaler sig imod udlevering, kan den pågældende person ikke udleveres, hvilket ex officio resulterer i, at han løslades.
10.
Set i et større perspektiv må det ikke glemmes, at de forskellige nationale udleveringsprocedurer — også dem, der er indført i forbindelse med gennemførelsen af rammeafgørelsen — ofte på en eller anden måde kræver, at der medvirker en administrativ myndighed (
10
), ligesom det er tilfældet med den omhandlede franske procedure. Hvis de formalitetskriterier, der gælder for præjudicielle forelæggelser, fortolkes for strengt, kan det i sådanne tilfælde blokere for, at sådanne sager forelægges Domstolen, og dermed gøre det vanskeligt at sikre en ensartet fortolkning af rammeafgørelsen.
11.
I betragtning af rammeafgørelsens karakter kan der endelig være tvivl om, hvorvidt Domstolen har kompetence til at besvare spørgsmålene. Rammeafgørelsen finder ifølge artikel 34, stk. 2, litra b), EU ikke umiddelbar anvendelse. Rammeafgørelsen kan som følge heraf ikke påberåbes mod anvendelsen af nationale udleveringsbestemmelser. Det er derfor spørgsmålet, om Domstolens svar vil have nogen betydning i den foreliggende sag.
12.
Det skal dog understreges, at den formodning om relevans, som er knyttet til spørgsmål, der forelægges af nationale domstole til præjudiciel afgørelse, kun kan afvises i helt særlige tilfælde. Det drejer sig om tilfælde, hvor det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af de EU-retlige bestemmelser i spørgsmålene savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller hvor problemet er af hypotetisk karakter, eller Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål. Bortset fra sådanne tilfælde er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse om præjudicielle spørgsmål, der vedrører fortolkningen af de retsakter, der er omhandlet i artikel 35, stk. 1, EU (
11
). Det kan dog ikke umiddelbart udelukkes, at Domstolens svar bl.a. kan have betydning for, om den franske lovgivning fortolkes ensartet.
13.
Den foreliggende præjudicielle sag bør på dette grundlag antages til realitetsbehandling.
III — Vurdering af de præjudicielle spørgsmål
A — Indledende bemærkninger
14.
Den forelæggende rets tvivl om, hvorvidt konventionen af 1996 finder anvendelse, bygger i det væsentlige på følgende forhold:
—
Det bestemmes for det første i rammeafgørelsen, at den træder i stedet for konventionen af 1996 [artikel 31, stk. 1, litra d), i rammeafgørelsen], og Kongeriget Spanien har ikke meddelt Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, at det fortsat ønsker at anvende denne konvention (artikel 31, stk. 2, fjerde afsnit, i rammeafgørelsen).
—
Den Franske Republik har for det andet i overensstemmelse med rammeafgørelsens artikel 32 erklæret, at den fortsat vil behandle anmodninger vedrørende handlinger, der er begået inden den 1. november 1993, efter den ordning for udlevering, der var gældende inden den 1. januar 2004, og ikke efter ordningen vedrørende den europæiske arrestordre. Konventionen af 1996 fandt dog først anvendelse i Frankrig fra den 1. juli 2005.
15.
Det er under disse omstændigheder muligt, at der findes en »lakune« i den udleveringsordning, der gælder mellem Den Franske Republik og Kongeriget Spanien, hvad angår handlinger som de i hovedsagen omhandlede, der er begået inden den 1. november 1993. De to præjudicielle spørgsmål har til formål at klarlægge, om der findes en sådan lakune.
B — Det første præjudicielle spørgsmål
16.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 31, stk. 1, er til hinder for, at en udleveringsbegæring behandles efter bestemmelserne i en international konvention, når den medlemsstat, der har fremsat begæringen, ikke har meddelt sin hensigt om at anvende denne internationale konvention i henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, fjerde afsnit, og den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til rammeafgørelsens artikel 32 har fremsat en erklæring om, at den ikke vil anvende proceduren vedrørende den europæiske arrestordre.
17.
Jeg skal straks bemærke, at udleveringsbegæringer, der modtages efter den 1. januar 2004, i princippet er omfattet af proceduren vedrørende den europæiske arrestordre (
12
). Det er hovedreglen ifølge rammeafgørelsens artikel 32, andet punktum. En udleveringsbegæring som den, Kongeriget Spanien fremsatte den 2. juni 2008, skal derfor i princippet behandles efter proceduren vedrørende den europæiske arrestordre (
13
).
18.
I rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2 og 3, og artikel 32 fastsættes der imidlertid en række undtagelser til den nævnte hovedregel. Medlemsstaterne kan bl.a. vælge ikke at anvende proceduren vedrørende den europæiske arrestordre i forbindelse med udleveringsbegæringer vedrørende handlinger, der er begået inden en nærmere angivet dato (rammeafgørelsens artikel 32, tredje til sjette punktum). Den Franske Republik har således erklæret, at den fortsat vil behandle anmodninger vedrørende handlinger, der er begået inden den 1. november 1993, efter den udleveringsordning, der fandt anvendelse inden den 1. november 2004. De handlinger, som Ignacio Santesteban Goicoechea anklages for, blev begået i 1992, og Den Franske Republik skal derfor behandle den foreliggende spanske udleveringsbegæring efter den ordning, der var gældende før den 1. januar 2004, og ikke efter proceduren vedrørende den europæiske arrestordre.
19.
Det skal dog undersøges, om anvendelsen af den tidligere ordning både forudsætter, at den fuldbyrdende medlemsstat (Den Franske Republik) har afgivet en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, og at den medlemsstat, der har fremsat begæringen (Kongeriget Spanien), har givet meddelelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, fjerde afsnit.
20.
Ifølge den forelæggende rets oplysninger foreligger der ikke en meddelelse om, at Kongeriget Spanien fortsat ønsker at anvende de forud eksisterende aftaler, herunder konventionen af 1996, som det har støttet den foreliggende udleveringsbegæring på, eller konventionen af 13. december 1957 (
14
).
21.
Den manglende meddelelse fra Kongeriget Spaniens side kunne umiddelbart tyde på, at rammeafgørelsen (jf. artikel 31, stk. 1, heri) er trådt i stedet for konventionen af 1996 — og for konventionen af 1957 — som derfor ikke kan anvendes i den foreliggende sag. Det synes dog ikke at være foreneligt med rammeafgørelsens generelle opbygning og formål.
22.
Den meddelelsesordning, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, finder ikke anvendelse på instrumenter såsom konventionen af 1996. Som Kommissionen har præciseret, er de multilaterale instrumenter, der udtrykkeligt er nævnt i artikel 31, stk. 1, herunder konventionen af 1996, allerede en del af gældende EU-ret (
15
), og de er velkendte i medlemsstaterne. Den Franske Republik har med rette tilføjet, at rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, faktisk udelukkende omhandler udleveringsprocedurer, som er mere ambitiøse end proceduren vedrørende den europæiske arrestordre, og som vil kunne supplere og forbedre denne procedure, f.eks. udleveringsordningen mellem de lande, der deltager i det nordiske samarbejde (
16
).
23.
Selv om det antages, at det er muligt at give meddelelse vedrørende konventionen af 1996 i henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, kan det ikke anses for en hindring for den effektive gennemførelse af denne konvention, at der ikke er givet meddelelse i den foreliggende sag. Til forskel fra de erklæringer, der er omhandlet i rammeafgørelsens artikel 32, offentliggøres meddelelserne i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, fjerde og femte afsnit, således ikke i Den Europæiske Unions Tidende, og de øvrige medlemsstater underrettes ikke om dem. Det kan heraf udledes, at disse meddelelser skal ses som rent deklaratoriske handlinger, der ikke er nødvendige for, at medlemsstaterne kan anvende allerede gældende eller nye aftaler.
24.
Rammeafgørelsens artikel 31 skal desuden fortolkes i lyset af rammeafgørelsens hovedformål, som er at bidrage til, at der skabes et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvilket kræver, at der fastlægges bedre og hurtigere udleveringsprocedurer (
17
). Erstatningen af de allerede gældende aftaler, der er nævnt i rammeafgørelsens artikel 31, stk. 1, har således også til formål at forbedre og fremskynde udleveringsprocedurerne og på ingen måde at gøre dem langsommere eller mere besværlige (
18
). Det er vanskeligt at forestille sig, at rammeafgørelsens artikel 31, stk. 1, skulle kunne forringe den udleveringsordning, der fandtes mellem medlemsstaterne, da rammeafgørelsen trådte i kraft.
25.
Det følger heraf, at rammeafgørelsen kun kan anses for at være trådt i stedet for allerede gældende aftaler såsom konventionen af 1996 og konventionen af 1957 i det bilaterale forhold mellem to medlemsstater, for så vidt som rammeafgørelsen rent faktisk anvendes mellem disse medlemsstater. Når en af de to medlemsstater, i dette tilfælde Den Franske Republik, ikke anvender rammeafgørelsen i forbindelse med visse udleveringsbegæringer, kan disse begæringer fremsættes og behandles i overensstemmelse med allerede gældende aftaler, forudsat at bestemmelserne i rammeafgørelsens artikel 32 er overholdt.
26.
Det første spørgsmål bør på grundlag af det ovenfor anførte besvares benægtende.
C — Det andet præjudicielle spørgsmål
27.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en medlemsstat, der har afgivet en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, må behandle udleveringsbegæringer efter en konvention, der er indgået inden den 1. januar 2004, men først fandt anvendelse i den pågældende medlemsstat efter denne dato. Det fremgår af baggrunden for den omhandlede anmodning om præjudiciel afgørelse og af parternes indlæg, at dette spørgsmål sigter til konventionen af 1996, som Kongeriget Spanien lagde til grund for sin udleveringsbegæring af 2. juni 2008.
28.
Konventionen af 1996 blev ganske vist undertegnet inden den 1. januar 2004, jf. rammeafgørelsens artikel 32, men fandt først anvendelse i Den Franske Republik den 1. juli 2005 (
19
) og omfatter udleveringsbegæringer, der er modtaget efter denne dato (
20
). Det er så spørgsmålet, om konventionen af 1996 kan anses for at udgøre en del af den »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, i forholdet mellem Kongeriget Spanien og Den Franske Republik.
29.
Dette spørgsmål må umiddelbart besvares benægtende, eftersom konventionen af 1996 ikke fandt anvendelse i Frankrig den 1. januar 2004, som er den dato, der er nævnt i rammeafgørelsens artikel 32. Det vil i så fald være konventionen af 1957 og ikke konventionen af 1996, der finder anvendelse i den foreliggende sag.
30.
Dette svar tager imidlertid ikke tilstrækkeligt hensyn til rammeafgørelsens generelle opbygning og formål. Som jeg har forklaret tidligere (
21
), er hovedformålet med rammeafgørelsen at bidrage til, at der skabes et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hvilket kræver, at der fastlægges bedre og hurtigere udleveringsprocedurer (
22
).
31.
Bestemmelsen i rammeafgørelsens artikel 32 om, at proceduren vedrørende den europæiske arrestordre kan fraviges, udelukker ikke, at medlemsstaterne kan udvikle udleveringsprocedurer indbyrdes, og at de kan forbedre dem og efterhånden gøre dem hurtigere. At en medlemsstat ved en erklæring i henhold til rammeafgørelsens artikel 32 undtager visse udleveringsbegæringer fra proceduren vedrørende den europæiske arrestordre, betyder dog ikke, at den tvinges til at »fastfryse« de interne regler, der gjaldt for sådanne begæringer inden den 1. januar 2004. Det kan ikke hævdes, at den pågældende medlemsstat kun kunne vælge mellem at fastholde status quo pr. 1. januar 2004 eller at indføre proceduren vedrørende den europæiske arrestordre. Der er i betragtning af rammeafgørelsens formål intet til hinder for, at medlemsstaten efterhånden tilpasser sin udleveringsprocedure vedrørende de ældre sager, der er omfattet af dens erklæring i henhold til artikel 32.
32.
Medlemsstaterne har stadig mulighed for løbende at forbedre deres procedureregler for de udleveringsbegæringer, som de ikke har ønsket straks at underlægge proceduren vedrørende den europæiske arrestordre. De kan til det formål benytte en international konvention såsom konventionen af 1996, som de allerede har indgået inden den 1. januar 2006, men endnu ikke har ratificeret og taget i anvendelse (
23
). En sådan forbedring af de gældende procedurer er i fuld overensstemmelse med rammeafgørelsens generelle opbygning og formål (
24
).
33.
Rammeafgørelsens artikel 32 bør i det mindste fortolkes således, at den ikke er til hinder for en yderligere forbedring af en udleveringsordning, som fandt anvendelse i den fuldbyrdende medlemsstat før den 1. januar 2004.
34.
Da Den Franske Republik den 1. juli 2005 tog konventionen af 1996 i anvendelse, var det netop en sådan eksisterende udleveringsordning, der blev forbedret. Konventionen af 1996 sigter således mod at supplere bestemmelserne i og lette anvendelsen af konventionen af 1957 (jf. artikel 1, stk. 1, første led, i konventionen af 1996 og næstsidste betragtning i præamblen til denne konvention) (
25
). Det fremgik allerede af artikel 28 i konventionen af 1957, at de kontraherende parter kunne indgå bilaterale eller multilaterale overenskomster indbyrdes for at supplere denne konventions bestemmelser eller for at lette anvendelsen af de deri indeholdte principper.
35.
Antagelsen om, at konventionen af 1996 supplerer og forbedrer en eksisterende udleveringsordning i henhold til rammeafgørelsens artikel 32, bekræftes endvidere af rammeafgørelsen, hvori denne konvention er nævnt blandt de internationale instrumenter, der er en del af gældende EU-ret (
26
).
36.
Det andet spørgsmål bør på grundlag af det ovenfor anførte besvares bekræftende.
D — Almindelige principper
37.
Ignacio Santesteban Goicoechea har i sit indlæg for Domstolen gjort gældende, at det i den foreliggende sag vil være i strid med almindelige retsprincipper og grundlæggende rettigheder at anvende konventionen af 1996.
38.
Den Europæiske Union bygger ifølge artikel 6 EU på retsstatsprincippet og respekterer de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved EMRK (
27
), og således som de følger af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, som generelle principper for fællesskabsretten. Det følger heraf, at medlemsstaterne er undergivet en kontrol af, at deres retsakter er forenelige med traktaterne og almindelige retsgrundsætninger, når de gennemfører EU-retten (
28
) (jf. også artikel 51, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, proklameret i Nice den 7. december 2000 (EFT C 364, s. 1)).
39.
Det kan derfor argumenteres, at medlemsstaterne ikke kan påberåbe sig rammeafgørelsens artikel 32 til støtte for anvendelsen af en udleveringsordning, der ikke respekterer de grundlæggende rettigheder (
29
). Det er dog ikke nødvendigt, at Domstolen udtaler sig om dette spørgsmål inden for rammerne af denne præjudicielle hasteprocedure. Der er ikke stillet spørgsmål herom i forbindelse med den præjudicielle forelæggelse, og som det fremgår af det følgende, ser det heller ikke ud til, at der er sket en tilsidesættelse af almindelige principper.
40.
EMRK giver ikke i sig selv en person ret til ikke at blive udleveret (
30
) og indeholder ingen bestemmelser om, på hvilke betingelser der kan ske udlevering, og hvilken procedure der skal anvendes (
31
). Udleveringsproceduren vedrører heller ikke tiltaltes borgerlige rettigheder og forpligtelser eller en strid om en mod ham rettet anklage for en forbrydelse i henhold til artikel 6 i EMRK (
32
).
41.
Der kan dog være tvivl om, hvorvidt de generelle principper i EU-retten er til hinder for, at Den Franske Republik behandler udleveringsbegæringen fra Kongeriget Spanien i medfør af konventionen af 1996. Ignacio Santesteban Goicoechea har navnlig henholdt sig til legalitetsprincippet, princippet om, at straffebestemmelser ikke kan finde anvendelse med tilbagevirkende kraft, dersom det indebærer strengere straffe, og retssikkerhedsprincippet.
Princippet om, at straffe skal have lovhjemmel
42.
Princippet ingen forbrydelse uden lov, ingen straf uden lov (nullum crimen, nulla poena sine lege) hører til de almindelige retsgrundsætninger, der danner grundlaget for medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner. Det indgår i forskellige internationale traktater og er bl.a. nævnt i artikel 7, stk. 1, i EMRK (
33
) og senest i artikel 49 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
43.
Dette princip vil muligvis være tilsidesat, når en medlemsstat uanset ordlyden af rammeafgørelsens artikel 32, hvori der tales om den »ordning for udlevering, der var gældende før den 1. januar 2004«, ønsker at anvende regler, der fandt anvendelse efter dette tidspunkt.
44.
Princippet nullum crimen, nulla poena sine lege indebærer, at loven klart skal definere overtrædelserne og den straf, de medfører (
34
). Det er tæt knyttet til princippet om, at strafbare forhold og straffe ikke kan have tilbagevirkende kraft (nullum crimen, nulla poena sine lege praevia), hvorefter lovgiver ikke må træffe bestemmelse om et strafbart forhold eller en straf eller forhøje en straf med tilbagevirkende kraft.
45.
Princippet nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) finder dog kun anvendelse på den materielle ret, dvs. spørgsmålet om, hvorvidt en handling er strafbar eller ej. Dette princip finder ikke anvendelse på de processuelle aspekter af strafferetten (
35
). En person kan derfor omfattes af procedurebestemmelser, som er vedtaget eller ændret efter tidspunktet for de påståede strafbare handlinger, uden at det strider mod princippet nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia). Det gælder navnlig for bestemmelser om udlevering af personer mellem stater (
36
), som udelukkende er af proceduremæssig karakter.
46.
Ignacio Santesteban Goicoechea kan derfor ikke med føje påberåbe sig princippet nullum crimen, nulla poena sine lege (praevia) for at undgå, at konventionen af 1996 anvendes på den foreliggende spanske udleveringsbegæring.
Retssikkerhedsprincippet og princippet non bis in idem
47.
Ignacio Santesteban Goicoechea har påberåbt sig disse to principper i den foreliggende sag, fordi han mener, at hans situation blev »endeligt fastlagt« ved afvisningen af Kongeriget Spaniens tidligere udleveringsbegæring af 11. oktober 2000 (
37
). Det er derfor spørgsmålet, om den foreliggende udleveringsbegæring, der blev fremsat den 2. juni 2008, strider mod retssikkerhedsprincippet eller princippet non bis in idem.
48.
Dette spørgsmål vil dog skulle afklares i forbindelse med den nationale rets vurdering af udleveringsbegæringen og ikke i forbindelse med den indledende undersøgelse af, hvilke regler der gælder for denne vurdering. Genstanden for denne præjudicielle forelæggelse er blot spørgsmålet om, hvilken udleveringsordning der finder anvendelse i den foreliggende sag. Den nationale ret har naturligvis pligt til at kontrollere og sikre sig, at de grundlæggende rettigheder, herunder retssikkerheden og princippet non bis in idem, er blevet overholdt, når den vurderer begæringen. Domstolen kan dog give nogle anvisninger herom.
49.
Retssikkerhedsprincippet og det tilhørende retskraftprincip er efter fast retspraksis et af de almindelige retsprincipper, der anvendes af Domstolen (
38
). Retskraften vedrører dog kun de faktiske og retlige omstændigheder, som der rent faktisk eller nødvendigvis er taget stilling til i den pågældende retsafgørelse (
39
).
50.
Den tidligere afgørelse drejede sig ganske vist om en udleveringsbegæring, der vedrørte den samme person og de samme strafbare handlinger som den foreliggende begæring, Den kompetente ret påkendte dog ikke denne begæring efter konventionen af 1996, som på daværende tidspunkt ikke fandt anvendelse. Den tidligere negative udtalelses retskraft er derfor ikke til hinder for, at den foreliggende udleveringsbegæring, der vedrører den samme person og de samme strafbare handlinger, behandles efter et nyt retsgrundlag, nemlig konventionen af 1996 (
40
).
51.
Når udleveringsbegæringen af 11. oktober 2000 blev afvist, skyldtes det som bekendt, at der i henhold til fransk ret var indtrådt forældelse med hensyn til de forhold, der var gjort gældende over for Ignacio Santesteban Goicoechea. På netop dette punkt er lovgivningen blevet ændret, eftersom konventionen af 1996 ikke tillader, at den fuldbyrdende medlemsstat påberåber sig, at der i henhold til intern ret er indtrådt forældelse med hensyn til de pågældende forhold (
41
).
52.
Princippet non bis in idem, der er fastslået ved artikel 4 i protokol nr. 7 til EMRK og ved artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, udgør et grundlæggende fællesskabsretligt princip, som domstolene skal sikre overholdelsen af (
42
).
53.
Anvendelsen af princippet non bis in idem afhænger af, at tre betingelser er opfyldt, nemlig at de faktiske omstændigheder er identiske, at lovovertræderen er den samme person, og at den retsbeskyttede interesse er den samme. Efter dette princip er det således forbudt at straffe [og at retsforfølge (
43
)] den samme person mere end en gang for samme ulovlige adfærd for at beskytte det samme retsgode (
44
).
54.
Det ligger fast, at Ignacio Santesteban Goicoechea ifølge Domstolens oplysninger ikke er blevet retsforfulgt flere gange for samme strafbare handlinger, og at de kompetente myndigheder ikke har til hensigt at straffe ham flere gange for de samme handlinger (
45
). De spanske myndigheder har blot forsøgt at få ham udleveret fra Den Franske Republik flere gange som led i samme straffesag.
55.
Udleveringen er dog ikke en straf som sådan, og udleveringen af en person foregriber ikke spørgsmålet om, hvorvidt den stat, der har begæret denne person udleveret, kan idømme ham en straf og fuldbyrde denne straf.
56.
Princippet non bis in idem gælder som følge heraf ikke for de egentlige udleveringsprocedurer. Det er derfor ikke til hinder for, at Kongeriget Spanien fremsætter en ny begæring om udlevering af Ignacio Santesteban Goicoechea, og at Den Franske Republik behandler denne begæring.
IV — Stillingtagen
57.
De præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af cour d’appel de Montpellier, bør på baggrund af det ovenfor anførte besvares således:
»1)
Når den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til artikel 32 i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 har afgivet en erklæring om, at den ikke vil anvende proceduren vedrørende den europæiske arrestordre, er denne rammeafgørelses artikel 31 ikke til hinder for, at en udleveringsbegæring behandles efter bestemmelserne i en international konvention, selv om den medlemsstat, der har fremsat begæringen, ikke har meddelt sin hensigt om at anvende denne internationale konvention i henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, fjerde afsnit.
2)
En medlemsstat, der i henhold til artikel 32 i rammeafgørelse 2002/584 har afgivet en erklæring om, at den ikke vil anvende proceduren vedrørende den europæiske arrestordre i forbindelse med visse udleveringsbegæringer, kan som fuldbyrdende medlemsstat behandle disse begæringer i overensstemmelse med en international konvention, der er undertegnet inden den 1. januar 2004 for at supplere en eksisterende udleveringsordning, selv om denne konvention først fandt anvendelse i denne medlemsstat efter den 1. januar 2004.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Den såkaldte »Dublinkonvention« udarbejdet på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union, om udlevering mellem Den Europæiske Unions medlemsstater (EFT C 313, s. 12, herefter »konventionen af 1996«).
(
3
) – Eller Inaki Santesteban Goikoetxea, jf. hans eget indlæg.
(
4
) – Forud for den her omhandlede udleveringsbegæring prøvede de spanske myndigheder to gange at pågribe Ignacio Santesteban Goicoechea, uden at det lykkedes. En formel begæring om udlevering af 11.10.2000 over for de franske myndigheder blev ikke taget til følge af Cour d’appel de Versailles (dom af 19.6.2001) med den begrundelse, at der i henhold til fransk ret var indtrådt forældelse med hensyn til de handlinger, der blev lagt den pågældende til last, og en europæisk arrestordre udstedt den 31.3.2004 resulterede heller ikke i, at Ignacio Santesteban Goicoechea blev udleveret til Spanien.
(
5
) – Det skal bemærkes, at Ignacio Santesteban Goicoechea netop har afsonet en fængselsstraf i Frankrig, som han blev idømt for en række andre strafbare handlinger end dem, der ligger til grund for de spanske myndigheders aktuelle begæring om udlevering. Dette fremgår af den franske regerings skriftlige svar på de spørgsmål, som Domstolen har stillet i forbindelse med den foreliggende præjudicielle sag.
(
6
) – Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 (EFT L 190, s. 1, berigtiget i EUT 2006 L 279, s. 30).
(
7
) – Jf. blandt mange andre afgørelser dom af 17.9.1997, sag C-54/96, Dorsch Consult, Sml. I, s. 4961, præmis 23, og kendelse af 14.5.2008, sag C-109/07, Pilato, Sml. I, s. 3503, præmis 22.
(
8
) – Jf. dom af 30.6.2005, sag C-165/03, Längst, Sml. I, s. 5637, præmis 25, og af 27.4.2006, sag C-96/04, Standesamt Stadt Niebüll, Sml. I, s. 3561, præmis 13, samt kendelse af 18.6.1980, sag 138/80, Borker, Sml. s. 1975, præmis 4.
(
9
) – Conseil d’États dom af 7.7.1978 i Croissant-sagen.
(
10
) – Jf. hvad angår tysk ret beskrivelsen i dom af 17.7.2008, sag C-66/08, Kozlowski, Sml. I, s. 6041, præmis 14 og 15. I denne sag stillede Domstolen ikke spørgsmålstegn ved, om proceduren for den forelæggende tyske ret var af retslig karakter.
(
11
) – Dom af 16.6.2005, sag C-105/03, Pupino, Sml. I, s. 5285, præmis 30.
(
12
) – Rammeafgørelsen kan således anvendes på udleveringsbegæringer vedrørende handlinger, der er begået, før den trådte i kraft.
(
13
) – Der blev som tidligere nævnt udstedt en europæisk arrestordre mod Ignacio Santesteban Goicoechea i 2004.
(
14
) – Den europæiske konvention om udlevering, undertegnet i Paris, der blev indgået i Europarådet, (herefter »konventionen af 1957«).
(
15
) – Jf. fjerde betragtning til rammeafgørelsen.
(
16
) – Det er ifølge den franske regerings oplysninger kun Kongeriget Danmark, Republikken Finland og Kongeriget Sverige, der har givet meddelelse i henhold til rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2.
(
17
) – Jf. i denne retning første og femte betragtning til rammeafgørelsen.
(
18
) – Der vil i denne sammenhæng fortsat kunne anvendes gældende aftaler og indgås nye aftaler mellem medlemsstaterne, i det omfang det kan bidrage til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre (jf. rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, første og andet afsnit).
(
19
) – Konventionen af 1996 er stadig ikke blevet ratificeret af alle medlemsstater, og den er derfor ikke formelt trådt i kraft endnu (jf. dens artikel 18, stk. 2). Konventionen af 1996 er dog blevet anvendt mellem Den Franske Republik og Kongeriget Spanien siden den 1.7.2005, eftersom de to medlemsstater har ratificeret den og afgivet erklæringer i henhold til denne konventions artikel 18, stk. 4.
(
20
) – Artikel 18, stk. 5, i konventionen af 1996.
(
21
) – Jf. vurderingen af det første præjudicielle spørgsmål og navnlig punkt 24 ovenfor.
(
22
) – Jf. i denne retning første og femte betragtning til rammeafgørelsen.
(
23
) – Artikel 18 i konventionen af 1996.
(
24
) – Ifølge rammeafgørelsens artikel 31, stk. 2, kan medlemsstaterne også for udleveringsbegæringer, der falder ind under anvendelsesområdet for proceduren vedrørende den europæiske arrestordre, gå endnu videre og anvende — allerede gældende eller nye — bilaterale eller multilaterale aftaler, der bidrager til yderligere at forenkle eller lette procedurerne for overgivelse af personer, der er omfattet af en europæisk arrestordre. En sådan forbedring af proceduren må så meget desto mere være mulig, når der er tale om udleveringsbegæringer, som falder uden for anvendelsesområdet for proceduren vedrørende den europæiske arrestordre.
(
25
) – Konventionen af 1996 medførte en række ændringer i ordningen fra 1957. Udlevering kan for det første ikke afslås med den begrundelse, at der er indtrådt forældelse med hensyn til tiltale eller fuldbyrdelse af straf i henhold til lovgivningen i den anmodede medlemsstat (artikel 8, stk. 1, i konventionen af 1996). For det andet må ingen forbrydelse af den anmodede stat anses for en politisk forbrydelse (artikel 5 i konventionen af 1996, »afpolitisering« af forbrydelser). Udlevering kan således ikke længere afslås med den begrundelse, at der er tale om en »politisk« forbrydelse.
(
26
) – Fjerde betragtning til rammeafgørelsen.
(
27
) – Den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4.11.1950 (herefter »EMRK«).
(
28
) – Dom af 3.5.2007, sag C-303/05, Advocaten voor de Wereld, Sml. I, s. 3633, præmis 45.
(
29
) – Jf. i denne retning dom af 27.6.2006, sag C-540/03, Parlamentet mod Rådet, Sml. I, s. 5769, præmis 70 og 71.
(
30
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 7.7.1989 i sagen Soering mod Det Forenede Kongerige, Serie A, nr. 161, s. 33, præmis 85.
(
31
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse af 31.8.1999 i sag 39912/98, Di Giovine mod Portugal.
(
32
) – Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols domme af 4.2.2005 i sagen Mamatkoulov og Askarov mod Tyrkiet (sag nr. 46827/99 og nr. 46951/99, Reports of Judgments and Decisions, 2005-I, præmis 82), af 21.11.2000 i sagen Raf mod Spanien (sag nr. 53652/00, Reports of Judgments and Decisions, 2000-XI), af 8.1.2004 i sagen Sardinas Albo mod Italien (sag nr. 6271/00, Reports of Judgments and Decisions, 2004-I) og af 23.11.2006 i sagen Zaratin mod Italien (sag nr. 33104/06).
(
33
) – Jf. Advocaten voor de Wereld-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 28, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 22.5.2008, sag C-266/06 P, Evonik Degussa mod Kommissionen mod Rådet, Sml. I, s. 81, præmis 38.
(
34
) – Jf. Advocaten voor de Wereld-dommen, nævnt ovenfor i fodnote 28, præmis 50, og dommen i sagen Evonik Degussa mod Kommissionen og Rådet, nævnt ovenfor i fodnote 33, præmis 39.
(
35
) – Jf. i denne retning dom af 16.6.2005, Pupino, nævnt ovenfor i fodnote 11, præmis 46, sammenholdt med præmis 44 og 45. Jf. endvidere den tyske Bundesverfassungsgerichts kendelse af 26.2.1969, sag 2 BvL 15, 23/68, trykt i Neue Juristische Wochenschrift 1969, s. 1059, på s. 1061, og i Sammlung der Entscheidungen des Bundesverfassungsgerichts, BVerfGE, bind 25, s. 269, på s. 286 ff.
(
36
) – Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse af 6.7.1976, sag 7512/76, X mod Nederlandene, D. R. 6, s. 184, af 6.3.1991, sag 12192/86, Polley mod Belgien, og af 18.1.1996, sag 27292/95, Bakhtiar mod Schweiz.
(
37
) – Cour d’appel de Versailles afgav som tidligere nævnt en negativ udtalelse vedrørende denne udleveringsbegæring (dom af 19.6.2001), fordi der i henhold til fransk ret var indtrådt forældelse med hensyn til de forhold, der blev lagt den pågældende til last.
(
38
) – Dom af 12.2.2008, sag C-2/06, Kempter, Sml. I, s. 411, præmis 37.
(
39
) – Dom af 12.6.2008, sag C-462/05, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 4183, præmis 23.
(
40
) – Jf. dom afsagt den 15.2.2006 af cour de cassation (Frankrig), chambre criminelle, sag 05-86.095, Zurutuza Sarasola, den 12.5.1987, Dario Fantig, Bull. Crim. 1987, nr. 194, og den 9.7.1987, Imaz-Martiarena, Bull. Crim. 1987, nr. 229.
(
41
) – Artikel 8, stk. 1, i konventionen af 1996.
(
42
) – Dom af 29.6.2006, sag C-308/04 P, SGJ Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 5977, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis.
(
43
) – Artikel 50 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
(
44
) – Dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 338.
(
45
) – Hvilket ikke var tilfældet i dom af 28.9.2006, sag C-467/04, Gasparini m.fl., Sml. I, s. 9199.