61991CJ0189_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 3. maj 1991 indgaaet til Domstolen den 25. juli 1991 har Arbeitsgericht Reutlingen i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 92 samt artikel 2 og 5 i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40, herefter benaevnt "direktivet").
2 Spoergsmaalene blevet rejst under en tvist mellem P. Kirsammer-Hack (herefter benaevnt "sagsoegeren") og hendes arbejdsgiver, N. Sidal (herefter benaevnt "sagsoegte").
3 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegeren var beskaeftiget som klinikassistent i sagsoegtes tandlaegepraksis, hvor det samlede personale bestod af to fuldtidsbeskaeftigede, to ansatte, som ikke var fuldtidsbeskaeftigede, men arbejdede mere end ti timer om ugen ° herunder sagsoegeren ° og fire deltidsbeskaeftigede, der arbejdede under ti timer om ugen eller 45 timer om maaneden.
4 Den 13. februar 1991 blev sagsoegeren opsagt med den begrundelse, at hun ikke var tilstraekkelig punktlig og paalidelig, og at kvaliteten af hendes arbejde ikke var tilfredsstillende.
5 Sagsoegeren anlagde sag ved Arbeitsgericht Reutlingen med paastand om, at hendes opsigelse kendtes socialt uberettiget i henhold til Kuendigungsschutzgesetz (lov om beskyttelse mod opsigelse, BGBl. I, s. 1317, herefter benaevnt "KSchG").
6 Ifoelge §§ 9 og 10 i KSchG skal arbejdstageren genansaettes, saafremt hans opsigelse ikke er begrundet i hans adfaerd eller i tvingende forretningsmaessige hensyn, der er til hinder for en fortsaettelse af arbejdsforholdet. Fremgaar det imidlertid af sagens omstaendigheder, at arbejdsforholdet ikke kan fortsaettes, kan retten beslutte at oploese arbejdsforholdet og tilkende arbejdstageren en godtgoerelse.
7 Sagsoegte i hovedsagen har gjort gaeldende, at denne regel om beskyttelse mod opsigelse ikke finder anvendelse paa hendes tandlaegepraksis i medfoer af § 23, stk. 1, andet punktum, i KSchG.
8 Ifoelge naevnte bestemmelse gaelder den paagaeldende beskyttelsesordning ikke
"for virksomheder og forvaltninger, hvor der normalt, bortset fra beskaeftigede, der udelukkende er erhvervspraktikanter, beskaeftiges fem arbejdstagere eller derunder. Ved fastsaettelsen af antallet af beskaeftigede arbejdstagere efter andet punktum medtages kun arbejdstagere, hvis regelmaessige arbejdstid overstiger ti timer ugentligt eller 45 timer maanedligt".
9 Den forelaeggende ret var enig med sagsoegte, men fandt, at KSchG' s § 23, stk. 1, muligvis burde kendes uanvendelig med den begrundelse, at den udgoer en stoette, der er uforenelig med faellesmarkedet i henhold til EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1, og strider mod princippet om ligebehandling af maend og kvinder i henhold til direktivets artikel 2 og 5.
10 Arbeitsgericht forelagde derfor Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er undtagelsen af saakaldte mindre virksomheder (Kleinbetriebe) fra beskyttelsen mod opsigelse i henhold til § 23, stk. 1, andet punktum, i Kuendigungsschutzgesetz (den tyske lov om beskyttelse mod opsigelse) (som affattet ved Erste Arbeitsrechtsbereinigungsgesetz (den foerste lov om arbejdsretlig regelsanering) af 25. august 1969, BGBl. I, s. 1317) forenelig med EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1?
2) Indebaerer bestemmelsen i § 23, stk. 1, tredje punktum, i lov om beskyttelse mod opsigelse (som affattet ved artikel 3 i Beschaeftigungsfoerderungsgesetz (lov om fremme af beskaeftigelsen) af 26. april 1985, BGBl. I, s. 710 ff.) en indirekte forskelsbehandling af kvinder, der er i strid med artikel 5 og 2 i Raadets direktiv af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (76/207/EOEF)?"
11 Hvad angaar de faktiske omstaendigheder og de relevante retsregler i hovedsagen, retsforhandlingernes forloeb samt de til Domstolen indgivne skriftlige indlaeg henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Fordelen indroemmet mindre virksomheder
12 Den nationale domstol soeger med sit foerste spoergsmaal oplyst, om mindre virksomheders undtagelse fra den nationale ordnings beskyttelse mod uberettiget opsigelse udgoer en stoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 1.
13 Den tyske regering har angaaende dette spoergsmaal indledningsvis gjort gaeldende, at gennemfoerelsen af faellesskabsregler om statsstoette med forbehold af Domstolens efterfoelgende kontrol henhoerer under Kommissionens kompetence, og at sagsoegeren derfor ikke for den forelaeggende ret kan paaberaabe sig de tyske retsforskrifters uforenelighed med disse regler.
14 Herom skal der blot henvises til Domstolens praksis, hvorefter Kommissionens kompetence ikke hindrer, at private anlaegger sag for en national domstol for at faa fastslaaet, at en statslig foranstaltning, der ikke er blevet anmeldt, burde have vaeret anmeldt i henhold til EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, hvorefter den nationale domstol kan stille Domstolen et praejudicielt spoergsmaal om fortolkningen af stoettebegrebet (jf. dom af 17.3.1993, forenede sager C-72/91 og C-73/91, Sloman Neptun, Sml. I, s. 887, praemis 12).
15 Den forelaeggende ret har bemaerket, at mindre virksomheder opnaar en betydelig konkurrencefordel i forhold til andre virksomheder, idet de i tilfaelde af socialt uberettigede opsigelser ikke er forpligtede til at betale nogen affindelsessum eller afholde sagsomkostninger i forbindelse med retstvister vedroerende opsigelse af arbejdstagere.
16 Herved maa det paapeges, at alene fordele, der direkte eller indirekte ydes ved hjaelp af statsmidler, skal betragtes som stoette i henhold til artikel 92, stk. 1. Den sondring, der i denne bestemmelse foretages mellem "statsstoette" og "stoette, som ydes ved hjaelp af statsmidler", betyder nemlig ikke, at alle de fordele, der indroemmes af en stat, udgoer stoette, uanset om de er finansieret ved hjaelp af statsmidler eller ej. Sondringen har alene til formaal at sikre, at stoettebegrebet ikke alene omfatter stoette ydet direkte af staten, men ligeledes stoette ydet af offentlige eller private organer, der er udpeget eller oprettet af staten (jf. ovennaevnte Sloman Neptun-dom, praemis 19).
17 I den foreliggende sag indebaerer undtagelsen af en gruppe virksomheder fra den paagaeldende stoetteordning ingen direkte eller indirekte overfoersel af statsmidler til disse virksomheder. Den er alene udtryk for lovgivers vilje til at fastsaette saerlige retlige rammer for det arbejdsretlige forhold mellem arbejdsgivere og arbejdstagere i mindre virksomheder samt til at undgaa, at disse paalaegges oekonomiske byrder, som kan hindre deres udvikling.
18 Foelgelig udgoer en foranstaltning som den, der er tale om i hovedsagen, ikke noget middel til direkte eller indirekte at tillaegge nogen fordele ved hjaelp af statsmidler.
19 Under disse omstaendigheder maa det foerste spoergsmaal besvares med, at undtagelsen af mindre virksomheder fra nationale bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagere mod uberettiget opsigelse ikke er stoette som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1.
Spoergsmaalet om indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere
20 Med sit andet spoergsmaal soeger den forelaeggende ret oplyst, om princippet om ligebehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere for saa vidt angaar opsigelsesvilkaar, jf. direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, er tilhinder for at anvende en national retsforskrift, der som § 23, stk. 1, tredje punktum, ikke tager hensyn til arbejdstagere (herefter benaevnt "deltidsbeskaeftigede arbejdstagere"), der arbejder ti timer eller derunder om ugen eller 45 timer eller derunder om maaneden ved afgoerelsen af, om en virksomhed er undergivet reglerne om beskyttelse mod uberettiget opsigelse.
21 Den forelaeggende ret har i denne forbindelse anfoert, at den omtalte bestemmelse fratager deltidsbeskaeftigede arbejdstagere beskyttelsen mod opsigelse i henhold til den nationale ordning. Da naesten 90% af alle deltidsbeskaeftigede arbejdstagere i Forbundsrepublikken Tyskland er kvinder, indebaerer en saadan bestemmelse en indirekte forskelsbehandling i strid med direktivet.
22 Ifoelge fast retspraksis foerer en national bestemmelse til en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, saafremt den, selv om den er affattet neutralt, faktisk forfordeler procentvis betydelig flere kvinder end maend, saafremt denne forskelsbehandling ikke er berettiget af objektive faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen (dom af 13.6.1989, sag 171/88, Rinner-Kuehn, Sml. s. 2743, praemis 12).
23 I den foreliggende sag gaelder reglerne om beskyttelse mod uberettiget opsigelse i medfoer af § 23, stk. 1, andet punktum, i KSchG alene virksomheder, der beskaeftiger mere end fem arbejdstagere, mens det i tredje punktum anfoeres, at deltidsbeskaeftigede arbejdstagere ikke medregnes ved optaellingen af ansatte med henblik paa anvendelsen af andet punktum.
24 Herom bemaerkes, at den omstaendighed alene, at deltidsbeskaeftigede arbejdstagere ikke medregnes ved afgoerelsen af, om virksomheden er omfattet af de nationale bestemmelser om beskyttelse mod uberettiget opsigelse, ikke i sig selv indebaerer en ulempe for disse arbejdstagere.
25 Foerst naar § 23, stk. 1, andet punktum, i KSchG anvendes i forbindelse med tredje punktum, fritages virksomheder, som beskaeftiger et mindre antal arbejdstagere end det ved loven fastsatte, fra den nationale beskyttelsesordning, hvorved deres ansatte bliver undtaget fra ordningen.
26 Forbindelsen mellem de to punktummer skaber saaledes ikke en forskelsbehandling mellem deltidsbeskaeftigede arbejdstagere og oevrige arbejdstagere, men mellem alle arbejdstagere beskaeftiget i mindre virksomheder, der er fritaget fra ordningen, paa den ene side, og alle arbejdstagere beskaeftiget i virksomheder, som paa grund af et stoerre antal ansatte er underkastet ordningen, paa den anden side.
27 Undtagelsen fra de nationale regler om beskyttelse mod uberettiget opsigelse paavirker saaledes ikke saerlig de deltidsbeskaeftigede arbejdstagere, men rammer samtlige ansatte i virksomheder, der ikke er omfattet af ordningen, uanset om de er fuldtids-, halvtids- eller deltidsbeskaeftigede.
28 Saaledes er arbejdstagere som sagsoegeren ikke beskyttet mod uberettiget opsigelse, selv om de ikke er deltidsbeskaeftigede. Omvendt er deltidsbeskaeftigede arbejdstagere beskyttet, saafremt de er ansat i virksomheder omfattet af beskyttelsesordningen.
29 Det foelger heraf, at man ikke ud fra det forholdsmaessige antal kvinder blandt de deltidsbeskaeftigede i Tyskland, som den forelaeggende ret har henvist til, kan slutte, at den paagaeldende bestemmelse indebaerer en indirekte forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere, som er i strid med direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1.
30 En saadan forskelsbehandling ville kun foreligge, saafremt det var godtgjort, at der procentvis var betydelig flere kvinder end maend beskaeftiget i de mindre virksomheder.
31 Det maa fastslaas, at et saadant misforhold ikke fremgaar af de oplysninger, der er forelagt Domstolen.
32 Det skal i oevrigt tilfoejes, at man, selv om et saadant misforhold bevises, ogsaa maa efterproeve, om den omtvistede foranstaltning er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen.
33 Som den tyske regering og Kommissionen med rette har gjort gaeldende, er dette tilfaeldet med en lovgivning, der som den anfaegtede indgaar i en raekke foranstaltninger til lettelse af byrderne for de mindre virksomheder, der spiller en vaesentlig rolle i den oekonomiske udvikling og bidrager til jobskabelsen i Faellesskabet.
34 Ifoelge artikel 118 A, som er indfoejet ved den faelles akt i EOEF-traktatens kapitel om sociale bestemmelser, skal det i direktiver om arbejdstagernes sikkerhed og sundhed undgaas, at der paalaegges administrative, finansielle og retlige byrder af en saadan art, at de haemmer oprettelse og udvikling af smaa og mellemstore virksomheder. Dette viser, at der kan vedtages saerlige oekonomiske regler for saadanne virksomheder.
35 Foelgelig maa der svares paa det andet praejudicielle spoergsmaal, at princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar afskedigelsesvilkaar, saaledes som det fremgaar af direktivets artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, ikke er til hinder for at anvende en national bestemmelse som § 23, stk. 1, tredje punktum, i KSchG, hvorefter der ikke tages hensyn til loenmodtagere, som ugentligt arbejder ti timer eller mindre eller maanedligt 45 timer eller mindre, ved afgoerelsen af, om en virksomhed skal anvende bestemmelserne om beskyttelse mod uberettiget opsigelse, naar det ikke er godtgjort, at de virksomheder, der er undtaget fra disse bestemmelser, beskaeftiger et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend. Selv hvis dette var tilfaeldet, kunne en saadan foranstaltning vaere berettiget af objektive grunde, der intet har med arbejdstagernes koen at goere, for saa vidt den har til formaal at lette de byrder, som paahviler mindre virksomheder.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Arbeitsgericht Reutlingen ved kendelse af 3. maj 1991, for ret:
1) Undtagelsen af mindre virksomheder fra nationale bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagere mod uberettiget opsigelse er ikke stoette som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 1.
2) Princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar afskedigelsesvilkaar, saaledes som det fremgaar af artikel 2, stk. 1, og artikel 5, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar, er ikke til hinder for at anvende en national bestemmelse som § 23, stk. 1, tredje punktum, i Kuendigungsschutzgesetz (lov af 25.8.1969 om beskyttelse mod uberettiget opsigelse), hvorefter der ikke tages hensyn til loenmodtagere, som ugentligt arbejder ti timer eller mindre eller maanedligt 45 timer eller mindre, ved afgoerelsen af, om en virksomhed skal anvende bestemmelserne om beskyttelse mod uberettiget opsigelse, naar det ikke er godtgjort, at de virksomheder, der er undtaget fra disse bestemmelser, beskaeftiger et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend. Selv hvis dette var tilfaeldet, kunne en saadan foranstaltning vaere berettiget af objektive grunde, der intet har med arbejdstagernes koen at goere, for saa vidt den har til formaal at lette de byrder, som paahviler mindre virksomheder.