61998CO0428_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-428/98 P,
Deutsche Post AG, Bonn (Tyskland), ved advokat D. Schroeder, Köln, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokaterne Loesch og Wolter, 11, rue Goethe
appellant,
angående appel af dom afsagt den 16. september 1998 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Tredje Udvidede Afdeling) i sagerne T-133/95 og T-204/95, IECC mod Kommissionen (Sml. II, s. 3645), hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af dommen,
de andre parter i appelsagen er
International Express Carriers Conference (IECC), Genève (Schweiz), ved advokaterne E. Morgan de Rivery, Paris, J. Derenne og M. Cunningham, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat A. Schmitt, 7, Val Sainte-Croix,
sagsøgt i første instans,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved K. Wiedner, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, bistået af N. Forwood, QC, og med valgt adresse hos C. Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsøgt i første instans
La Poste ved advokat H. Lehman, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat A. May, 398, route d'Esch,
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland
og
The Post Office
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, D.A.O. Edward, og dommerne P.J.G. Kapteyn (refererende dommer) og A. La Pergola,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer
justitssekretær: R. Grass,
efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 30. november 1998 har Deutsche Post AG (herefter »Deutsche Post«) i medfør af EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF) og artikel 49 i EF-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 16. september 1998 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sagerne T-133/95 og T-204/95, IECC mod Kommissionen (Sml. II, s. 3645, herefter »den appellerede dom«), hvori Retten annullerede Kommissionens beslutning af 6. april 1995 vedrørende en klage fra International Express Carriers Conference (herefter »IECC«), for så vidt den vedrørte »fysisk, kommerciel ABA-remail«.
Sagens faktiske omstændigheder
2 IECC er en organisation, der varetager interesserne for en række virksomheder, som udfører ekspresbesørgelse af post. Sammenslutningens medlemmer tilbyder bl.a. såkaldt »remail«, som består i at befordre post fra et land A til et andet land B, hvor posten overgives til den lokale offentlige posttjeneste med henblik på udbringning på dens eget område (kaldet »ABB-remail«) eller til forsendelse til land A (kaldet »ABA-remail«) eller til land C (kaldet »ABC-remail«).
3 Den 13. juli 1988 indgav IECC en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81).
4 Klagen angik to punkter henholdsvis vedrørende EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) og EF-traktatens artikel 86 (nu artikel 82 EF). I det andet punkt i klagen, som er det eneste af relevans for nærværende appelsag, anførte IECC, at visse offentlige posttjenester tilstræbte at anvende en aftale om opdeling af markederne ved med henvisning til artikel 23 i verdenspostkonventionen at nægte at omdele post, som indleveres af en kunde til en offentlig posttjeneste i et andet land end det land, hvori afsenderen er bosiddende.
5 Verdenspostkonventionen, der blev vedtaget den 10. juli 1964 inden for rammerne af De Forenede Nationer, udgør grundlaget for forholdet mellem postvæsener i hele verden. Alle Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater har tiltrådt konventionen.
6 I postsystemerne medfører sorteringen af indgående post og omdelingen heraf til de endelige modtagere store omkostninger for de offentlige posttjenester. Verdenspostforeningens medlemsstater vedtog derfor i 1969 en ordning med faste udligningstakster for forskellige typer post, benævnt »terminalafgifter«. Herved ændrede man den ordning, som havde været gældende siden oprettelsen af Verdenspostforeningen, og hvorefter de respektive offentlige posttjenester afholdt udgifterne ved sortering og udbringning af indgående post og ikke fakturerede de offentlige posttjenester i oprindelseslandene disse udgifter. Den økonomiske værdi af den tjenesteydelse, der blev præsteret af de nationale postvæsener, deres omkostningsstruktur og de beløb, som blev faktureret kunderne, kunne variere meget. Forskellen mellem prisen for forsendelse af indenlandsk og udenlandsk post i de forskellige medlemsstater og størrelsen af terminalafgifterne i forhold til de forskellige priser, som gælder på nationalt plan, er blandt de afgørende forhold, der ligger til grund for fremkomsten af remail. De virksomheder, som forestår remail, ønsker bl.a. at opnå fordel af prisforskellene ved at tilbyde erhvervsvirksomheder at befordre deres post til de offentlige posttjenester, som tilbyder det bedste forhold mellem kvalitet og pris for en bestemt destination.
7 Det bestemmes i artikel 23 i verdenspostkonventionen fra 1984, der svarer til artikel 25 i verdenspostkonventionen fra 1989:
»1. Intet medlemsland er forpligtet til at befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere, der er bosiddende på dets territorium, afgiver eller lader afgive til postbesørgelse i et andet land for at drage fordel af de dér gældende lavere takster. Dette gælder ligeledes forsendelser af den omhandlede art, som indleveres i stort antal, hvad enten indleveringen er foretaget for at drage fordel af lavere takster eller ej.
2. Stk. 1 finder anvendelse uden forskel såvel med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i det land, i hvilket afsenderen bor, og derefter er bragt over grænsen, som med hensyn til forsendelser, der er bragt i stand til afsendelse i et andet land.
3. Vedkommende poststyrelse har ret til enten at tilbagesende de omhandlede forsendelser til afsendelsesstedet eller til at opkræve sin indenrigske porto for dem. Hvis afsenderen nægter at betale denne porto, kan forsendelserne behandles i overensstemmelse med den pågældende poststyrelses nationale lovgivning.
4. Intet medlemsland er forpligtet til at modtage, befordre eller omdele til adressaterne brevpostforsendelser, som afsendere afgiver eller lader afgive til postbesørgelse i store mængder i et andet land end det, hvori de er bosiddende. Den pågældende poststyrelse kan tilbagesende sådanne forsendelser til afsendelsesstedet eller tilbagesende dem til afsenderne uden at tilbagebetale forudbetalt porto.«
8 Som det andet punkt i klagen, som er relevant for appelsagen, anførte IECC, at visse posttjenester anvendte en ordning med henblik på at opdele de nationale postmarkeder på grundlag af verdenspostkonventionens artikel 23. Ifølge IECC forsøgte den britiske, den tyske og den franske posttjeneste (herefter henholdsvis »Post Office«, »Deutsche Post« og »La Poste«) endvidere at tilskynde erhvervsvirksomheder til ikke at anvende private remail-virksomheder som f.eks. IECC's medlemmer, og at tilskynde andre offentlige posttjenester til ikke at samarbejde med sådanne private virksomheder.
9 Endvidere anførte IECC, at Deutsche Post i foråret 1988 forsøgte at lægge hindringer i vejen for remail ved over for de tyske brugere heraf at henvise til bestemmelsen i verdenspostkonventionens artikel 23, og ved at nægte at viderebefordre og tilbagesende indgående udenlandsk post, når modtageren var hjemmehørende i Tyskland.
10 Den 6. april 1995 fremsendte Kommissionen til IECC en beslutning vedrørende det andet punkt i klagen (herefter »den anfægtede beslutning«), hvori den bl.a. anførte:
»4. [...] Formålet med nærværende skrivelse er at orientere Dem om Kommissionens endelige beslutning vedrørende det, De har anført i Deres klage med hensyn til posttjenesters nægtelse af at befordre post med henvisning til verdenspostkonventionens artikel [23].
5. [...]
6. Hvad angår kommerciel, fysisk ABA-remail er det Kommissionens opfattelse, at da erhvervsmæssig indsamling af post hos personer hjemmehørende i land B med henblik på remail-forsendelse i land A til en endelig modtager i land B er en omgåelse af det nationale monopol på indenlandsk postudlevering, som er fastsat i lovgivningen i land B, kan nægtelsen af at befordre denne post, når den kommer tilbage til land B, under de foreliggende omstændigheder anses for en lovlig handling og er derfor ikke udtryk for et misbrug af en dominerende stilling i henhold til EF-traktatens artikel 86. [[...] Kommissionen har [...]] særligt kunnet konstatere, at denne omgåelse af det nationale monopol kun er lønsom på grund af uligevægten i terminalafgifternes nuværende størrelse, og det er netop af denne grund, at en vis beskyttelse på nuværende tidspunkt kan være begrundet [...]
7. [...]
8. På grundlag af det anførte skal jeg meddele, at Deres anmodning af 13. juli 1988 i henhold til artikel 3, stk. 2, i forordning nr. 17/62 forkastes, for så vidt den vedrører nægtelsen af at viderebefordre kommerciel, fysisk ABA-remail [...]«
11 Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 1995 og registreret under nr. T-133/95 anlagde IECC i henhold til traktatens artikel 173 (efter ændring nu artikel 230 EF) sag med påstand om annullation af den anfægtede beslutning.
Den appellerede dom
12 Ved den appellerede dom annullerede Retten den anfægtede beslutning, for så vidt den vedrørte fysisk, kommerciel ABA-remail, og frifandt i øvrigt Kommissionen. Kommissionen blev tilpligtet at betale IECC's omkostninger i sag T-133/95, og intervenienterne blev tilpligtet at bære deres egne omkostninger.
13 Retten gav følgende begrundelse for annullationen af den anfægtede beslutning:
»94 I beslutningen af 6. april 1995 har Kommissionen fastslået, at kommerciel ABA-remail i virkeligheden er en omgåelse af de offentlige posttjenesters nationale postmonopol. Endvidere har Kommissionen fastslået, at det under de foreliggende omstændigheder var lovligt at nægte at viderebefordre denne form for remail, og der var derfor ikke tale om misbrug efter traktatens artikel 86. Kommissionen anførte i denne forbindelse, at ABA-remail var til hinder for, at den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet kunne få dækket udgifterne ved udlevering af posten, idet terminalafgifterne ikke er fastsat ud fra de reelle udgifter.
95 På baggrund af Kommissionens argumentation må det undersøges, om de omstændigheder, den har påberåbt sig, er af en sådan karakter, at traktatens artikel 86 ikke finder anvendelse.
96 Postmonopolet og dermed den påståede omgåelse heraf ved hjælp af ABA-remail kan ikke i sig selv antages at begrunde, at denne form for remail nægtes gennemført.
97 Hverken i den nationale lovgivning, hvorved de offentlige posttjenester tillægges monopol, eller i verdenspostkonventionen pålægges det disse tjenester at nægte at befordre remail-post. De offentlige posttjenester havde derfor en handlefrihed, som gjorde det muligt for dem at undlade at nægte at befordre post.
98 Det forhold, at det måtte have været nødvendigt for de offentlige posttjenester at forsvare deres monopol, kan ikke som sådant medføre, at nægtelsen af at befordre indgående ABA-post falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 86. Såfremt man fulgte denne argumentation, ville det medføre, at en praksis, som henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, holdes uden for dette, alene fordi der findes en dominerende stilling.
99 I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, kan den omhandlede nægtelse af at befordre post ikke begrundes objektivt med, at terminalafgifterne, som udgør de offentlige posttjenesters vederlag ved ABA-remail, ikke kan dække disses omkostninger ved udleveringen af post.
100 Selv om der er en uligevægt mellem omkostningerne ved en offentlig posttjenestes udlevering af indgående post og vederlaget herfor, må det fastslås, at det er resultatet af en aftale, som de offentlige posttjenester, herunder de tre offentlige posttjenester, der er omhandlet i denne sag, selv har indgået, og hvorefter terminalafgifterne udgør faste beløb, som er fastsat uden hensyn til de omkostninger, den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet faktisk afholder.
101 En sådan fremgangsmåde, hvorved de negative virkninger for en virksomhed, der har en dominerende stilling, af en aftale, den selv har deltaget i udarbejdelsen af og har tiltrådt, søges afhjulpet, kan ikke anses for en objektiv begrundelse, som indebærer, at en fremgangsmåde, der går ud på at nægte at befordre kommerciel ABA-post, falder uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 86.
102 Endvidere synes nægtelsen af at befordre indgående post ikke at være den eneste måde, hvorpå den offentlige posttjeneste i bestemmelseslandet kan få dækket omkostningerne ved udlevering af denne post, således som det fremgår af, at Deutsche Post i flere tilfælde har foretaget opkrævning hos afsenderen. Det fremgår ikke af den anfægtede beslutning, at Kommissionen har undersøgt, om andre foranstaltninger kunne være mindre indgribende end nægtelsen af at befordre post.
103 La Poste, Post Office og - om end kun indirekte - Det Forenede Kongerige har anført, at det efter traktatens artikel 90, stk. 2, var berettiget at nægte at viderebefordre kommerciel ABA-remail, fordi det var nødvendigt at sikre, at de offentlige posttjenester kunne opfylde deres forpligtelser til at sikre en universel postbetjening. Det fremgår imidlertid af beslutningen af 6. april 1995, at Kommissionen ikke har henvist til eller anvendt denne bestemmelse i nærværende sag, hvilket den bekræftede i retsmødet.
104 De argumenter, som på dette punkt er fremført af intervenienterne, falder således uden for rammerne for nærværende sag. Retten kan derfor ikke under den efterprøvelse, som den skal foretage i henhold til traktatens artikel 173, tage stilling til disse argumenter.
105 Det må fastslås, at Kommissionen begik en retlig fejl, da den fastslog, at nægtelsen af at viderebefordre kommerciel ABA-remail ikke udgjorde et misbrug i henhold til traktatens artikel 86.
106 Beslutningen af 6. april 1995 må derfor annulleres, for så vidt Kommissionen herved tager stilling til lovligheden af, at de offentlige posttjenester nægtede at befordre kommerciel ABA-post.«
Appellen
14 Deutsche Post, Kommissionen og La Poste har nedlagt følgende påstande:
- Den appellerede dom ophæves, for så vidt som den anfægtede beslutning herved annulleres.
- IECC tilpligtes at betale sagens omkostninger.
15 Til støtte for appellen har Deutsche Post støttet af Kommissionen i det væsentlige gjort gældende, at der er sket en urigtig retsanvendelse i den appellerede dom. Retten har tilsidesat fællesskabsretten, konkret traktatens artikel 86, ved i præmis 105 i den appellerede dom at fastslå, at nægtelsen af at viderebefordre kommerciel ABA-remail udgjorde et misbrug i henhold til denne artikel.
16 Deutsche Post er af den opfattelse, at Retten nåede frem til dette på grundlag af tre argumenter, der fremgår henholdsvis af præmis 98, af præmis 100 og 101 og af præmis 102 i den appellerede dom, og som selv er uforenelige med traktatens artikel 86.
17 Ifølge Deutsche Post og La Poste burde Retten ikke have nøjedes med at undersøge, om den praksis at nægte at befordre kommerciel ABA-remail kunne anses for berettiget i medfør af artikel 86, eller om den ikke kunne anses for omfattet af bestemmelsens anvendelsesområde, uden først at tage stilling til, om denne praksis i sig selv udgjorde misbrug.
18 Appellanten har særligt gjort gældende, at Retten på intet tidspunkt undersøgte, om - eller forklarede, hvorfor - anvendelsen af artikel 25 i verdenspostkonventionen (ved, at en offentlig posttjeneste nægtede at udbringe post fra udlandet, der hidrører fra afsendere bosiddende på territoriet) udgjorde misbrug.
19 IECC har nedlagt følgende påstande:
- Appellen forkastes i sin helhed, og præmis 94-97 i den appellerede dom stadfæstes.
- Deutsche Post tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20 IECC har i det væsentlige gjort gældende, at de til støtte for appellen fremførte anbringender er grundløse, idet de bygger på en forkert forståelse og fortolkning af den appellerede dom. Ifølge IECC er denne fejl af betydning for appellen i dens helhed, og derfor er det åbenbart, at appelsagen må forkastes.
Domstolens bemærkninger
21 I henhold til procesreglementets artikel 119 kan Domstolen, hvis det er åbenbart, at appellen skal afvises eller forkastes, når som helst ved begrundet kendelse beslutte at afvise eller forkaste appellen, uden at indlede mundtlig forhandling.
22 Indledningsvis bemærkes, at det fremgår af artikel 168 A i traktaten og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, at appel er begrænset til retsspørgsmål og skal være støttet på, at Retten savner kompetence, at der er begået rettergangsfejl, som krænker appellantens interesser, eller at Retten har overtrådt fællesskabsretten (jf. bl.a. dom af 28.5.1998, sag C-8/95 P, New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175, præmis 22).
23 Det må konstateres, at den urigtige retsanvendelse, appellanten har påberåbt sig, faktisk bygger på en åbenbar misforståelse af den appellerede dom. I modsætning til, hvad Deutsche Post har gjort gældende, fandt Retten ikke, at nægtelse af at befordre kommerciel ABA-remail udgjorde misbrug i traktatens artikel 86's forstand, og heller ikke, at returnering af kommerciel fysisk ABA-remail i henhold til verdenspostkonventionens artikel 25 udgjorde misbrug af en dominerende stilling i artikel 86's forstand.
24 Det fremgår klart af præmis 95 i den appellerede dom, at Retten, som den bør under et annullationssøgsmål i henhold til traktatens artikel 173, begrænsede sin prøvelse til en undersøgelse af, om Kommissionens argumentation var sammenhængende.
25 Retten fastslog i præmis 96, 97 og 98 i den appellerede dom, at postmonopolet og dermed den påståede omgåelse heraf ved hjælp af ABA-remail ikke i sig selv kunne antages at begrunde, at denne form for remail nægtedes gennemført. Dernæst fastslog Retten i præmis 99, 100 og 101, at uligevægten mellem omkostningerne ved en offentlig posttjenestes omdeling af indgående post og vederlaget herfor ikke i sig selv kunne anses for en objektiv begrundelse, som indebar, at en fremgangsmåde, der gik ud på at nægte befordring, faldt uden for anvendelsesområdet for traktatens artikel 86. Endelig bemærkede Retten i præmis 102, at nægtelsen af at befordre indgående post endvidere ikke syntes at være den eneste måde at løse problemet med uligevægt, og at det ikke fremgik af den anfægtede beslutning, at Kommissionen havde undersøgt, om andre foranstaltninger kunne være mindre indgribende.
26 På baggrund af disse betragtninger fandt Retten, at de omstændigheder, Kommissionens havde påberåbt sig i den anfægtede beslutning, ikke var af en sådan karakter, at traktatens artikel 86 ikke fandt anvendelse på nægtelsen af den pågældende remail, og Retten annullerede derfor denne del af den anfægtede beslutning.
27 I modsætning til, hvad der er gjort gældende af appellanten, indebærer annullationen ikke, at der blev fastslået at foreligge misbrug.
28 Som IECC med rette har anført, tilkommer det under en sag med påstand om annullation af en beslutning, hvori der ikke bliver konstateret misbrug af en dominerende stilling, ikke Retten at godtgøre, at der foreligger et sådant misbrug. Da Retten i forbindelse med sin legalitetskontrol i medfør af traktatens artikel 173 i en sag som den foreliggende ikke har en fuld prøvelsesret som den, der tilkommer Fællesskabets retsinstanser i medfør af EF-traktatens artikel 172 (nu artikel 229 EF), f.eks. med hensyn til beslutninger om at pålægge sanktioner, tilkom det ikke i den foreliggende sag Retten at sætte en anden beslutning i stedet for den anfægtede beslutning eller at omgøre beslutningen.
29 Appellantens argumentation ovenfor i præmis 15-18 om, at Retten først burde have taget stilling til, om den praksis at nægte at befordre kommerciel remail i sig selv udgjorde misbrug, kan derfor ikke tillægges vægt.
30 Det er således åbenbart, at anbringendet må forkastes.
31 Heraf følger, at det er åbenbart, at appellen skal forkastes i medfør af procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i henhold til artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanten har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger. I medfør af artikel 69, stk. 3, pålægges det IECC og La Poste at betale deres egne omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Fjerde Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Deutsche Post AG betaler sagens omkostninger.
3) International Express Carriers Conference og La Poste bærer deres egne omkostninger.