RETTENS DOM (Ottende Udvidede Afdeling)
30. april 2025 (*)
» Den Økonomiske og Monetære Union – bankunionen – den fælles afviklingsmekanisme for kreditinstitutter og visse investeringsselskaber (SRM) – Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) – Den Fælles Afviklingsinstans’ afgørelse om ex ante-bidrag for 2016 – udelukkelse af visse passiver fra beregningen af ex ante-bidrag – artikel 5, stk. 1, litra a), b) og f), i delegeret forordning (EU) 2015/63 – ulovlighedsindsigelse – princip om forbud mod tilbagevirkende kraft – ansvar uden for kontraktforhold – tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en bestemmelse, som tillægger borgerne rettigheder – ugrundet berigelse «
Sag T-499/20
Banco Cooperativo Español, SA, Madrid (Spanien), ved advokaterne D. Sarmiento Ramírez-Escudero og J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain,
sagsøger,
mod
Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) ved C. De Falco, som befuldmægtiget, bistået af advokaterne B. Meyring, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch og S. Ianc,
sagsøgt,
støttet af
Europa-Kommissionen ved D. Triantafyllou, A. Steiblytė og P. Němečková, som befuldmægtigede,
intervenient,
har
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Kornezov, og dommerne D. Petrlík, K. Kecsmár (refererende dommer), S. Kingston og L. Spangsberg Grønfeldt,
justitssekretær: fuldmægtig S. Jund,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og efter retsmødet den 27. juni 2024,
afsagt følgende
Dom
1        Med sit søgsmål har sagsøgeren, Banco Cooperativo Español, S.A., nedlagt påstand for det første på grundlag af artikel 263 TEUF om annullation af afgørelse SRB/ES/2022/79 truffet af Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) den 7. december 2022 om tilbagetrækning af Afviklingsinstansens afgørelse SRB/ES/2020/16 af 19. marts 2020 om beregning af ex ante-bidrag for 2016 fra Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (tidligere Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) og Portigon AG til Den Fælles Afviklingsfond, som beregner deres ex ante-bidrag for 2016 til Den Fælles Afviklingsfond (herefter »den anfægtede afgørelse«), for så vidt som den vedrører sagsøgeren,  og for det andet på grundlag af artikel 268 TEUF om erstatning for det tab, som sagsøgeren har lidt som følge af denne afgørelse.
Tvistens baggrund
2        I Spanien er lånekasserne kooperative kreditinstitutter, der tilbyder finansielle tjenesteydelser i landdistrikterne.
3        Sagsøgeren er et kreditinstitut, der i 1990 blev oprettet af visse lånekasser, som er aktionærer i instituttet. Sagsøgeren står i spidsen for det netværk, som består af disse aktionærer, og udbyder banktjenester til privatpersoner og virksomheder, herunder navnlig lånekasserne. En af de vigtigste tjenesteydelser, der leveres til lånekasserne, er central likviditetsstyring.
4        Sagsøgeren og lånekasserne indgik således den 25. januar 1994 en aftale om central likviditetsstyring (herefter »aftalen om central likviditetsstyring«), som havde til formål at regulere sagsøgerens investering af lånekassernes likvide midler på disse sidstnævntes vegne. For det første bestemmes det i aftalen, at lånekasserne overdrager midler til sagsøgeren med henblik på investering deraf på interbank- eller pengemarkedet. For det andet indeholder aftalens klausul 4, eftersom sagsøgeren i eget navn påtager sig modpartsrisikoen for alle de investerede midler, en garanti for, at lånekasserne dækker ethvert tab eller enhver forpligtelse, der følger af sagsøgerens virksomhed på interbankmarkedet for disses regning.
5        Sagsøgeren handler ligeledes som mellemmand med henblik på at give sine medlemmer adgang til finansiering fra Den Europæiske Centralbank (ECB) ved direkte at opnå finansiering fra ECB og ved at overføre den til lånekasserne på samme vilkår som dem, der er opnået af ECB.
6        Endelig har sagsøgeren og et vist antal lånekasser med henblik på at få adgang til de langfristede refinansieringsoperationer, som ECB udbyder, oprettet en gruppe, på hvis vegne sagsøgeren deltager i ECB’s forskellige udbudsprocedurer. Sagsøgeren er ansvarlig for denne gruppe og har til opgave at forvalte og fordele de beløb, rettigheder og forpligtelser, der følger af sådanne udbud, mellem gruppens forskellige medlemmer.
7        På grund af de forskellige aktiviteter, som sagsøgeren udfører for lånekassernes regning, omfatter virksomhedens passiver visse udestående beløb, som også fremgår af passiverne i disse bankers balance som garanti for disse aktiviteter.
8        Ved sin afgørelse SRB/ES/SRF/2016/06 af 15. april 2016 om beregning af ex ante-bidrag for 2016 til Den Fælles Afviklingsfond fastsatte Afviklingsinstansen i henhold til artikel 70, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 af 15. juli 2014 om ensartede regler og en ensartet procedure for afvikling af kreditinstitutter og visse investeringsselskaber inden for rammerne af en fælles afviklingsmekanisme og en fælles afviklingsfond og om ændring af forordning (EU) nr. 1093/2010 (EUT 2014, L 225, s. 1) ex ante-bidragene til Den Fælles Afviklingsfond (Afviklingsfonden) (herefter »ex ante-bidragene«) for 2016 (herefter »bidragsperioden 2016«) for de institutter, der er omfattet af bestemmelserne i den nævnte forordnings artikel 2, sammenholdt med dens artikel 67, stk. 4 (herefter »institutterne«), herunder sagsøgeren.
9        Ved afgørelse SRB/ES/SRF/2016/13 af 20. maj 2016 om justering af ex ante-bidrag for 2016 til Afviklingsfonden, som supplerer afgørelse SRB/ES/SRF/2016/06, berigtigede Afviklingsinstansen beregningen af institutternes ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016.
10      Den 19. marts 2020 vedtog Afviklingsinstansen afgørelse SRB/ES/2020/16 om beregning af sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 (herefter »afgørelsen af 19. marts 2020«), hvorved Afviklingsinstansen trak de afgørelser, der er nævnt i præmis 8 og 9 ovenfor (herefter »de oprindelige afgørelser«), tilbage og erstattede dem. Ifølge syvende og ottende betragtning til afgørelsen af 19. marts 2020 tilsigtede denne sidstnævnte at afhjælpe de proceduremæssige mangler og begrundelsesmangler i de oprindelige afgørelser, som Retten havde konstateret i domme af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822), Hypo Vorarlberg Bank mod Afviklingsinstansen (T-377/16, T-645/16 og T-809/16, EU:T:2019:823) og Portigon mod Afviklingsinstansen (T-365/16, EU:T:2019:824).
11      Det fremgår bl.a. af præmis 95 og 111 i dom af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822), at Retten annullerede den første af de oprindelige afgørelser, for så vidt som den vedrørte appellanten, for så vidt som kravet om bekræftelse af denne afgørelses autenticitet ikke var opfyldt, og for så vidt som proceduren for dens vedtagelse var blevet gennemført under åbenbar tilsidesættelse af de proceduremæssige krav vedrørende medlemmerne af Afviklingsinstansens eksekutivmødes godkendelse heraf og indhentelsen af denne godkendelse, hvilket anbringende Retten havde rejst af egen drift. Retten tog derimod ikke stilling til beregningen af størrelsen af sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016.
12      I den sag, der gav anledning til dom af 15. juli 2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen (C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601), nedlagde Europa-Kommissionen og Afviklingsinstansen påstand om ophævelse af dom af 23. september 2020, Landesbank Baden-Württemberg mod Afviklingsinstansen (T-411/17, EU:T:2020:435), hvorved Retten havde annulleret Afviklingsinstansens afgørelse om beregning af ex ante-bidrag for 2017, for så vidt som den vedrørte sagsøgeren. I denne dom tog Domstolen Afviklingsinstansens og Kommissionens appel til følge for så vidt angik kravet om bekræftelse af den nævnte afgørelses autenticitet, men fastslog, at denne afgørelse ikke var tilstrækkeligt begrundet, og at det første anbringende, som Landesbank Baden-Württemberg havde fremsat i første instans, var begrundet (dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen, C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601, præmis 171).
13      Den 7. december 2022 vedtog Afviklingsinstansen den anfægtede afgørelse, hvorved den trak afgørelsen af 19. marts 2020 tilbage og erstattede den. Ifølge 19.-22. betragtning til den anfægtede afgørelse havde denne til formål at afhjælpe den begrundelsesmangel, som Afviklingsinstansen havde konstateret efter dom af 15. juli 2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen (C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601), og kendelser af 3. marts 2022, Afviklingsinstansen mod Portigon og Kommissionen (C-664/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:161) og Afviklingsinstansen mod Hypo Vorarlberg Bank (C-663/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:162).
14      Den 2. februar 2023 blev den anfægtede afgørelse meddelt sagsøgeren af Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, eksekutivmyndigheden for afvikling, Spanien) i dennes egenskab af national afviklingsmyndighed som omhandlet i artikel 3, stk. 1, nr. 3), i forordning nr. 806/2014.
Den anfægtede afgørelse
15      Den anfægtede afgørelse består af en hoveddel, der for så vidt angår sagsøgeren er ledsaget af fem bilag.
16      Den anfægtede afgørelses hoveddel beskriver i tredje til tiende afsnit den proces for fastsættelse af ex ante-bidragene for bidragsperioden 2016, som finder anvendelse på alle institutter.
17      I den anfægtede afgørelses sjette afsnit fastsatte Afviklingsinstansen nærmere bestemt det årlige målniveau, der er omhandlet i artikel 4 i Rådets gennemførelsesforordning (EU) 2015/81 om ensartede betingelser for anvendelse af Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 806/2014 for så vidt angår ex ante-bidrag til Den Fælles Afviklingsfond (EUT 2015, L 15, s. 1), for bidragsperioden 2016 (herefter »det årlige målniveau«).
18      Afviklingsinstansen forklarede, at den havde fastsat dette årlige målniveau til en ottendedel af 1,05% af beløbet for dækkede indskud, beregnet ved årets udgang, for alle institutter i 2015, ved at nå frem til dette på grundlag af data, som institutterne havde indgivet i henhold til artikel 14, stk. 2, i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/63 af 21. oktober 2014 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU for så vidt angår ex ante-bidrag til afviklingsfinansieringsordninger (EUT 2015, L 11, s. 44).
19      I den anfægtede afgørelses syvende afsnit beskrev Afviklingsinstansen metoden til beregning af ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016. I denne henseende præciserede den i 95. betragtning til den nævnte afgørelse, at 60% af ex ante-bidragene for denne periode var blevet beregnet på »nationalt grundlag«, dvs. på grundlag af data fra institutter, der er meddelt tilladelse på den pågældende deltagende medlemsstats område (herefter »nationalt grundlag«), i overensstemmelse med artikel 103 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/59/EU af 15. maj 2014 om et regelsæt for genopretning og afvikling af kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af Rådets direktiv 82/891/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/24/EF, 2002/47/EF, 2004/25/EF, 2005/56/EF, 2007/36/EF, 2011/35/EU, 2012/30/EU og 2013/36/EU samt forordning (EU) nr. 1093/2010 og (EU) nr. 648/2012 (EUT 2014, L 173, s. 190) og i overensstemmelse med artikel 4 i delegeret forordning 2015/63. Resten af ex ante-bidragene (dvs. 40%) blev beregnet på grundlag af »bankunionens grundlag«, dvs. på grundlag af data fra alle de institutter, der er meddelt tilladelse på området for alle de medlemsstater, der deltager i den fælles afviklingsmekanisme (SRM) (herefter »EU-grundlaget« og »de deltagende medlemsstater«), i overensstemmelse med artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014 og artikel 4 i gennemførelsesforordning 2015/81.
20      Afviklingsinstansen beregnede derefter ex ante-bidragene for institutterne såsom sagsøgeren ved at følge de følgende hovedtrin.
21      På det første trin for beregningen af ex ante-bidragene beregnede Afviklingsinstansen i overensstemmelse med artikel 70, stk. 2, andet afsnit, litra a), i forordning nr. 806/2014 det grundlæggende årlige bidrag for hvert institut, der baseres pro rata i forhold til et instituts passiver, eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud i forhold til de samlede passiver, eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud for alle de institutter, der er meddelt tilladelse på de deltagende medlemsstaters område. I overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 fratrak Afviklingsinstansen visse former for passiver fra instituttets passiver i alt, som skulle tages i betragtning ved fastsættelsen af dette bidrag.
22      På det andet trin af beregningen af ex ante-bidraget foretog Afviklingsinstansen en justering af det årlige basisbidrag på grundlag af et risikoafpasset bidrag i overensstemmelse med artikel 70, stk. 2, andet afsnit, litra b), i forordning (EU) nr. 806/2014. Den vurderede denne risikoprofil på grundlag af de fire risikosøjler, der er nævnt i artikel 6 i delegeret forordning 2015/63, og som er sammensat af risikoindikatorer. For at klassificere institutterne efter deres risikoniveau fastsatte Afviklingsinstansen først – for hver risikoindikator, der blev anvendt for bidragsperioden 2016 – intervaller (»bins«), som institutterne blev grupperet i i overensstemmelse med bilag I, under overskriften »Trin 2«, punkt 3, i denne delegerede forordning. Institutter, der tilhørte samme interval, blev tildelt en fælles værdi for den pågældende risikoindikator, en såkaldt »diskretiseret værdi«. Ved at kombinere de diskretiserede værdier for hver risikoindikator beregnede Afviklingsinstansen det pågældende instituts »risikojusteringsmultiplikator« (herefter »justeringsmultiplikatoren«). Ved at multiplicere instituttets årlige basisbidrag med justeringsmultiplikatoren fandt Afviklingsinstansen frem til institutternes »risikojusterede årlige basisbidrag«.
23      Dernæst lagde Afviklingsinstansen alle de risikojusterede årlige basisbidrag sammen for at nå frem til en »fællesnævner«, der bruges til at beregne den andel af det årlige målniveau, som hvert institut skulle betale.
24      Endelig beregnede Afviklingsinstansen det enkelte instituts ex ante-bidrag ved at dele det årlige målniveau mellem alle institutterne på grundlag af forholdet mellem det risikojusterede årlige basisbidrag på den ene side og fællesnævneren på den anden side.
25      Bilag I til den anfægtede afgørelse indeholder sagsøgerens individuelle bilag, som angiver resultaterne af beregningen af dennes ex ante-bidrag. I bilaget er anført størrelsen af sagsøgerens årlige basisbidrag og værdien af dennes justeringsmultiplikator, både på EU-grundlag og på nationalt grundlag, idet der for hver risikoindikator angives nummeret på det interval, hvori sagsøgeren er blevet placeret. Derudover indeholder det pågældende bilag oplysninger, som bruges til at beregne ex ante-bidrag for alle de berørte institutter, som Afviklingsinstansen fastsatte ved at sammenlægge eller kombinere alle disse institutters individuelle oplysninger. Endelig indeholder bilaget de oplysninger, som sagsøgeren har angivet i indberetningsformularen vedrørende sit ex ante-bidrag, og som anvendes ved beregningen af dette bidrag.
26      Bilag II til den anfægtede afgørelse indeholder statistiske oplysninger vedrørende beregningen af ex ante-bidragene for hver af de deltagende medlemsstater i sammenfattet og samlet form. Dette bilag præciserer bl.a. størrelsen af samtlige ex ante-bidrag, som de omhandlede institutter skulle betale for hver af disse medlemsstater. Endvidere opregner det nævnte bilag for hver risikoindikator antallet af intervaller, antallet af institutter, der tilhører hvert interval, samt minimums- og maksimumsværdierne for disse intervaller. Når der er tale om intervaller vedrørende nationalt grundlag, nedsættes eller forhøjes disse værdier af fortrolighedshensyn med et tilfældigt beløb, idet den oprindelige fordeling af institutterne opretholdes.
27      I bilag IIIa, IIIb og IVa til den anfægtede afgørelse behandles de bemærkninger, som andre institutter end sagsøgeren har fremsat i forbindelse med en høringsprocedure, som Afviklingsinstansen gennemførte forud for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
28      Bilag IVb til den anfægtede afgørelse med overskriften »Vurdering af [sagsøgerens] bemærkninger i forbindelse med høringsproceduren om ex ante-bidrag for 2016 til [Afviklingsfonden], som indeholder fortrolige oplysninger«, behandler de bemærkninger, som sagsøgeren fremsatte under høringsproceduren.
Parternes påstande
29      Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:
–        Den anfægtede afgørelse annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
–        Subsidiært annulleres den anfægtede afgørelse, for så vidt som den har tilbagevirkende kraft fra datoen for vedtagelsen af afgørelsen af 15. april 2016.
–        Afviklingsinstansen tilpligtes at betale følgende erstatning til sagsøgeren:
–        et beløb på 9 933 563,47 EUR i morarenter fra den 23. juni 2016 til datoen for Afviklingsinstansens betaling af de skyldige beløb, beregnet på grundlag af ECB’s gældende refinansieringssats, forhøjet med 3,5 procentpoint
–        subsidiært, alene for det tilfælde, at Retten alene annullerer den anfægtede afgørelse, for så vidt som den har tilbagevirkende kraft, med et beløb svarende til de morarenter, der er påløbet 9 933 563,47 EUR mellem den 23. juni 2016 og den dato, fra hvilken den anfægtede afgørelse kunne få virkning, beregnet på grundlag af ECB’s gældende refinansieringssats, forhøjet med 3,5 procentpoint
–        mere subsidiært med et beløb svarende til den fortjeneste, som sagsøgeren ville have opnået, såfremt sagsøgeren ved aktionerne den 16. juni 2016 havde erhvervet tiårige spanske statsobligationer til en værdi svarende til ex ante-bidraget for 2016 beregnet fra den 23. juni 2016 og indtil den dato, hvor Afviklingsinstansen betaler de skyldige beløb (eller fra den 23.6.2016 og indtil datoen for den anfægtede afgørelse, såfremt Retten måtte finde, at den anfægtede afgørelse materielt er i overensstemmelse med gældende ret, men ikke kan have retsvirkninger med tilbagevirkende kraft).
–        Afviklingsinstansen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
30      Afviklingsinstansen har nedlagt følgende påstande:
–        Principalt frifindelse.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–        Subsidiært, såfremt Retten tager et eller flere anbringender til følge, opretholdes virkningerne af den anfægtede afgørelse, indtil den erstattes, eller i det mindste i en periode på seks måneder fra den dag, hvor dommen om annullation af den nævnte afgørelse bliver endelig.
31      Kommissionen har nedlagt følgende påstande.
–        Afviklingsinstansen frifindes.
–        Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Annullationspåstandene
32      Sagsøgeren har fremsat tre anbringender. Det første anbringende vedrører en ulovlighedsindsigelse mod artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63. Det andet anbringende, der er fremsat for det tilfælde, at Retten tager det første anbringende til følge, vedrører en tilsidesættelse af artikel 103, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2014/59 og artikel 70 i forordning nr. 806/2014. Det tredje anbringende vedrører tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet.
33      I anmodningen om tilpasning, der er indgivet i henhold til artikel 86 i Rettens procesreglement, har sagsøgeren anført, at selskabet har opretholdt hele den argumentation, der er fremført i stævningen, idet selskabet har præciseret, at dets påstande efter tilbagetrækningen og erstatningen af afgørelsen af 19. marts 2020 med den anfægtede afgørelse skal forstås således, at de vedrører den anfægtede afgørelse i stedet for afgørelsen af 19. marts 2020.
34      Afviklingsinstansen har bestridt, at de tre fremsatte anbringender er begrundede, og har rejst tvivl om, hvorvidt de to første anbringender kan antages til realitetsbehandling.
Formaliteten vedrørende det første og det andet anbringende
35      Med det første anbringende har sagsøgeren anfægtet lovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, navnlig for så vidt som denne bestemmelse har undladt at udelukke visse passiver, der opstår i forbindelse med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører på vegne af lånekasserne, fra beregningen af ex ante-bidrag, og med sit andet anbringende har selskabet påberåbt sig de retlige konsekvenser, der skal drages af en sådan ulovlighed.
36      Afviklingsinstansen har i det væsentlige gjort gældende, at det første og det andet anbringende skal afvises på grund af manglende søgsmålsinteresse med den begrundelse, at sagsøgeren har nedlagt påstand om, at det fastslås, at en bestemmelse, der ikke fandt anvendelse i forbindelse med beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016, er uanvendelig. Ifølge Afviklingsinstansen følger det heraf, at sagsøgeren ikke har nogen interesse i, at det fastslås, at den omhandlede bestemmelse er ulovlig.
37      Sagsøgeren har bestridt Afviklingsinstansens argumentation.
38      I henhold til fast retspraksis kan en ulovlighedsindsigelse, der er fremsat subsidiært i medfør af artikel 277 TEUF – når en tredje retsakts lovlighed i hovedsagen anfægtes – kun antages til realitetsbehandling, når der er en sammenhæng mellem denne retsakt og den bestemmelse, hvis ulovlighed påberåbes. For så vidt som artikel 277 TEUF ikke har til formål at gøre det muligt for en part at anfægte anvendeligheden af en generel retsakt, uanset hvilket søgsmål der anlægges, skal ulovlighedsindsigelsens rækkevidde begrænses til det, der er absolut nødvendigt for at afgøre tvisten. Det følger heraf, at den generelle retsakt, hvis ulovlighed påberåbes, skal finde direkte eller indirekte anvendelse på den sag, der er genstand for søgsmålet, og der skal være en direkte retlig forbindelse mellem den anfægtede individuelle afgørelse og den pågældende generelle retsakt (dom af 30.4.2019, Wattiau mod Parlamentet, T-737/17, EU:T:2019:273, præmis 56, og af 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji mod Kommissionen, T-126/19, EU:T:2021:360, præmis 33).
39      Desuden kan en ulovlighedsindsigelse kun antages til realitetsbehandling, hvis den med sit resultat kan tilføre den part, som har rejst den, en fordel (jf. dom af 6.7.2022, MZ mod Kommissionen, T-631/20, EU:T:2022:426, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
40      Det fremgår dog ligeledes af retspraksis, at artikel 277 TEUF må fortolkes tilstrækkelig vidt, således at der sikres en effektiv legalitetskontrol af institutionernes generelle retsakter til gunst for de personer, der er udelukket fra at anlægge direkte søgsmål til prøvelse af sådanne retsakter. Artikel 277 TEUF’s anvendelsesområde skal således endvidere udstrækkes til at omfatte de af institutionernes retsakter, der har været af relevans for vedtagelsen af den afgørelse, som er genstand for annullationssøgsmålet, således at denne afgørelse i det væsentlige hviler på disse, selv om disse retsakter ikke formelt udgør retsgrundlaget. Desuden kan reglerne for en og samme ordning ikke opdeles kunstigt med henblik på undersøgelsen af en ulovlighedsindsigelse (jf. dom af 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji mod Kommissionen, T-126/19, EU:T:2021:360, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
41      Artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 opregner de betingelser, hvorunder et passiv udelukkes fra beregningen af ex ante-bidrag. I denne henseende redegjorde Afviklingsinstansen i punkt 18 og 19 i bilag IVb til den anfægtede afgørelse for grundene til, at de passiver, der opstår i forbindelse med de aktiviteter, som sagsøgeren udførte på vegne af lånekasserne, ikke kunne udelukkes fra beregningen af sidstnævntes ex ante-bidrag i henhold til artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63.
42      Med sin ulovlighedsindsigelse har sagsøgeren gjort gældende, at såfremt artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 skal fortolkes således, at den ikke gør det muligt at udelukke passiver som dem, der opstår i forbindelse med de aktiviteter, som sagsøgeren gennemfører på vegne af lånekasserne, fra beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag, er denne bestemmelse i strid med artikel 103, stk. 2, i direktiv 2014/59, artikel 70, stk. 2 og 6, i forordning nr. 806/2014, artikel 16 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) og proportionalitetsprincippet, eftersom disse bestemmelser pålagde Kommissionen i forbindelse med vedtagelsen af den nævnte delegerede forordning at sikre, at ordningen for udelukkelse af passiver som fastsat i denne delegerede forordnings artikel 5, stk. 1, gør det muligt at udelukke sådanne passiver fra beregningen af ex ante-bidrag.
43      Såfremt den foreliggende ulovlighedsindsigelse blev taget til følge, ville det således tilkomme Afviklingsinstansen at foretage en revurdering af sit standpunkt vedrørende sagsøgerens anmodning om at udelukke de pågældende passiver fra beregningen af dennes ex ante-bidrag og Kommissionen at træffe foranstaltninger, der sikrer en behandling af disse passiver, der er i overensstemmelse med de trinhøjere regler, der er nævnt i præmis 42 ovenfor, i givet fald ved at udvide rækkevidden af de udelukkelser, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63.
44      Under disse omstændigheder skal det fastslås, at der foreligger en direkte retlig forbindelse mellem den anfægtede afgørelse og artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, og at sagsøgeren har en interesse i at opnå, at denne bestemmelse eventuelt erklæres ulovlig.
45      Dette gælder så meget desto mere, som Afviklingsinstansens argumentation, således som den er gengivet i præmis 36 ovenfor, ville føre til en kunstig opdeling af reglerne for den ordning for beregning af ex ante-bidrag, der er indført ved delegeret forordning 2015/63, og artikel 277 TEUF ville miste sin effektive virkning, eftersom sagsøgeren ikke ville have mulighed for at anfægte lovligheden af en bestemmelse, der fastsætter udelukkelse af visse passiver fra beregningen, når den hævdede ulovlighed ikke består i eksistensen af denne udelukkelse, men snarere i betingelserne for denne udelukkelse (jf. analogt dom af 16.6.2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji mod Kommissionen, T-126/19, EU:T:2021:360, præmis 42).
46      Henset til det ovenstående skal Afviklingsinstansens formalitetsindsigelse forkastes.
Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63
47      Det første anbringende, der består af tre led, vedrører ulovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, henset til for det første artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59, for det andet chartrets artikel 16 og for det tredje proportionalitetsprincippet.
–       Det første led vedrørende ulovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 på baggrund af artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59
48      Sagsøgeren har gjort gældende, at de aktiviteter, som selskabet udfører for lånekassernes regning, kun udgør et lavt risikoniveau, for så vidt som det er omfattet af garantier fra disse sidstnævnte i henhold til aftalen om central likviditetsstyring. Kommissionen burde således have inkluderet de passiver, der var knyttet til disse aktiviteter, i de passiver, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, som undtager visse passiver fra beregningsgrundlaget for ex ante-bidrag, idet artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59, som pålægger Kommissionen at vedtage en delegeret retsakt for at præcisere, hvordan ex ante-bidragene skal tilpasses i forhold til institutternes risikoprofil, ellers ikke ville blive overholdt.
49      Ved ikke i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 at fastsætte en udelukkelse af passiver som dem, der er beskrevet i præmis 48 ovenfor, har Kommissionen skabt en situation med »dobbelttælling« af de passiver, der var forbundet med de aktiviteter, som sagsøgeren gennemfører for lånekasserne, eftersom disse sidstnævnte ligeledes bogførte et passiv i henhold til den garanti, som de har givet sagsøgeren for disse aktiviteter.
50      Den omstændighed, at en sådan dobbelttælling af passiver kan give anledning til en tilsidesættelse af artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59, illustreres af den omstændighed, at Kommissionen har fastsat flere undtagelser i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 for at undgå en sådan dobbelttælling.
51      I denne henseende har sagsøgeren støttet sig på en »klar parallelitet« mellem på den ene side visse af selskabets passiver, der opstår i forbindelse med de aktiviteter, som det udfører på vegne af lånekasserne, og på den anden side de passiver, der for det første er udelukket i artikel 5, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2015/63 vedrørende koncerninterne passiver, for det andet i denne forordnings artikel 5, stk. 1, litra b), vedrørende passiver oprettet af et institut, der er medlem af en institutsikringsordning (herefter »IPS«), og for det tredje i samme forordnings artikel 5, stk. 1, litra f), vedrørende støttelån.
52      Adspurgt om rækkevidden af sagsøgerens argumentation i retsmødet præciserede selskabet, at det ikke påberåbte sig en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, men udelukkende gjorde gældende, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 var uforenelig med artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59.
53      Afviklingsinstansen har støttet af Kommissionen bestridt sagsøgerens argumentation.
54      Det bemærkes i denne henseende, at Kommissionen i henhold til artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 har beføjelse til at vedtage delegerede retsakter for at præcisere, hvordan »[ex ante-]bidrag afpasses forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil«.
55      I forbindelse med en delegeret beføjelse som omhandlet i artikel 290 TEUF råder Kommissionen ved udøvelsen af de beføjelser, som den er tillagt, over et vidt skøn, når den bl.a. skal foretage komplekse vurderinger og evalueringer (jf. i denne retning dom af 11.5.2017, Dyson mod Kommissionen, C-44/16 P, EU:C:2017:357, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
56      Dette er tilfældet for så vidt angår fastsættelsen af kriterierne for afpasning af ex ante-bidragene efter risikoprofilen i henhold til artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 (dom af 20.12.2023, Landesbank Baden-Württemberg mod Afviklingsinstansen, T-389/21, EU:T:2023:827, præmis 106, og af 20.12.2023, Banque postale mod Afviklingsinstansen, T-383/21, EU:T:2023:845, præmis 153).
57      Det skal i denne henseende bemærkes, at den specifikke karakter af ex ante-bidragene, således som det fremgår af 105.-107. betragtning til direktiv 2014/59 og af 41. betragtning til forordning nr. 806/2014, består i ud fra en forsikringsbaseret logik at sikre, at den finansielle sektor tilvejebringer tilstrækkelige finansielle ressourcer til den fælles afviklingsmekanisme, for at denne kan opfylde sine funktioner, og samtidig give de pågældende institutter incitamenter til at anvende en mindre risikobetonet model (jf. i denne retning dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen, C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601, præmis 113).
58      I denne sammenhæng, og som det fremgår af 114. betragtning til direktiv 2014/59, har EU-lovgiver pålagt Kommissionen ved en delegeret retsakt at præcisere den måde, på hvilken institutters ex ante-bidrag til afviklingsfinansieringsordninger bør justeres i forhold til deres risikoprofil.
59      Ud fra samme synspunkt præciseres det i 107. betragtning til direktiv 2014/59, at der for at sikre en rimelig beregning af ex ante-bidrag og give incitamenter til at anvende en mindre risikobetonet model i forbindelse med bidrag til nationale finansieringsordninger bør tages hensyn til omfanget af de kredit-, likviditets- og markedsrisici, institutterne har påtaget sig.
60      Det følger af det ovenstående, at Kommissionen skulle udarbejde regler for justering af ex ante-bidrag på grundlag af institutternes risikoprofil ved at forfølge to forbundne mål, nemlig dels at sikre, at der tages hensyn til de forskellige risici, som er forbundet med institutternes aktiviteter, hvad enten det er bankvirksomhed eller mere generelt finansiel virksomhed, dels at tilskynde disse institutter til at anvende en mindre risikobetonede model.
61      Som det imidlertid fremgår af dokumenter vedrørende vedtagelsen af delegeret forordning 2015/63, bl.a. dokumenterne »JRC teknisk undersøgelse til støtte for Kommissionens lovgivning på sekundært niveau om risikobaserede bidrag til en (fælles) afviklingsfond« og »Arbejdsdokument fra Kommissionens tjenestegrene: Vurderinger vedrørende anvendelse af den foreslåede metode til beregning af bidrag til afviklingsfinansieringsordninger«, indebar udviklingen af sådanne regler om justering af ex ante-bidragene i forhold til institutternes risikoprofil komplekse vurderinger og evalueringer fra Kommissionens side, for så vidt som den skulle undersøge de forskellige faktorer, i lyset af hvilke de forskellige risikotyper blev forstået i bank- og finanssektoren.
62      Henset til det ovenstående råder Kommissionen over et vidt skøn med henblik på vedtagelsen i medfør af artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 af regler, der præciserer, hvordan »[ex ante-]bidrag afpasses forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil«.
63      Under disse omstændigheder bør Unionens retsinstansers prøvelse for så vidt angår metoden for afpasning af de årlige basisbidrag i henhold til artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 begrænse sig til at undersøge, om udøvelsen af den skønsbeføjelse, der er tillagt Kommissionen, er behæftet med en åbenbar fejl, om der foreligger magtfordrejning, eller om Kommission åbenbart har overskredet grænserne for denne beføjelse (jf. i denne retning dom af 21.7.2011, Etimine, C-15/10, EU:C:2011:504, præmis 60).
64      Det påhviler følgelig sagsøgeren at godtgøre, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 er behæftet med sådanne mangler, for så vidt som den ikke udelukker passiver såsom dem, der opstår i forbindelse med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører på vegne af lånekasserne, fra beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag.
65      For det første er hvert institut i overensstemmelse med artikel 103, stk. 2, i direktiv 2014/59 og artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 806/2014 principielt underlagt en forpligtelse til at betale ex ante-bidrag, og alle instituttets passiver skal principielt tages i betragtning ved beregningen af disse bidrag eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud. Enhver undtagelse til dette princip, såsom dem, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, skal derfor fortolkes strengt (jf. i denne retning og analogt dom af 12.10.2017, Kamin und Grill Shop, C-289/16, EU:C:2017:758, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
66      En sådan tilgang er i overensstemmelse med den forsikringsbaserede logik i ordningen med ex ante-bidrag, således som den er gengivet i præmis 57 ovenfor. I overensstemmelse med denne logik nyder alle institutter, herunder dem, hvis afviklingssandsynlighed angiveligt er lavere i forhold til de passiver, som de besidder, nemlig godt af deres ex ante-bidrag gennem stabiliteten i det finansielle system, der sikres af Afviklingsfonden.
67      I overensstemmelse med artikel 103, stk. 2, i direktiv 2014/59 og artikel 70, stk. 2, i forordning nr. 806/2014 afpasses ex ante-bidraget dernæst forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil. Artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 fastsætter otte elementer, som Kommissionen skal tage hensyn til, når den vedtager den delegerede retsakt, der nævnes heri, med henblik på at præcisere, hvordan »[ex ante-]bidrag afpasses forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil«. Selv om »instituttets risikoeksponering« er blandt disse elementer, således at Kommissionen var forpligtet til at tage hensyn hertil ved vedtagelsen af delegeret forordning 2015/63, udgør dette forhold imidlertid kun et af de otte kriterier, som Kommissionen skal tage hensyn til ved udarbejdelsen af en sådan retsakt.
68      Der er derimod intet i artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59, der tyder på, at Kommissionen er forpligtet til at lægge afgørende vægt på et eller flere af de elementer, der er opregnet i denne bestemmelse, såsom instituttets risikoeksponering. Denne bestemmelse præciserer i øvrigt ikke, hvordan Kommissionen skal tage hensyn til denne eksponering.
69      Selv om artikel 103, stk. 7, litra h), i direktiv 2014/59 fastsætter, at Kommissionen med henblik på at afpasse ex ante-bidragene i forhold til de pågældende institutters risikoprofil skal tage hensyn til den omstændighed, at instituttet er omfattet af en IPS, nævner samme bestemmelse desuden på ingen måde andre kategorier af kommerciel eller kontraktmæssig tilknytning, som Kommissionen skal tage hensyn til i de delegerede retsakter, som den har beføjelse til at vedtage.
70      For det andet kan sagsøgeren ikke gøre gældende, at de aktiviteter, som selskabet udfører for lånekassernes regning, kun udgør et lavt risikoniveau.
71      Hvad i denne henseende angår den af sagsøgeren anførte analogi med den udelukkelse, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2015/73, for visse koncerninterne passiver, skal det indledningsvis bemærkes, at det fremgår af ottende og niende betragtning til den nævnte forordning, at beregning af bidrag på individuelt niveau, i forbindelse med koncerner, ved fastsættelsen af de forskellige koncernenheders årlige basisbidrag ville føre til dobbelttælling af visse passiver, idet de passiver, der er tilknyttet de aftaler, som enhederne i samme koncern indgår med hinanden, udgør en del af passiver i alt, som skal tages i betragtning ved fastsættelsen af de enkelte koncernenheders basisbidrag. Derfor bør fastsættelsen af det årlige basisbidrag præciseres nærmere i forbindelse med koncerner for at afspejle koncernenhedernes indbyrdes forbundethed og undgå dobbelttælling af koncerninterne eksponeringer. For at sikre lige vilkår for enheder, som er en del af en koncern, og institutter, som er medlemmer af en institutsikringsordning eller er permanent tilknyttet det samme centrale organ, bør sidstnævnte behandles på samme måde. Ved beregning af en koncernenheds årlige basisbidrag bør passiver i alt, der skal tages i betragtning, ikke omfatte passiver, der er tilknyttet aftaler, som den pågældende koncernenhed har indgået med andre enheder, som er en del af samme koncern. En sådan udelukkelse bør dog kun være mulig, hvis den enkelte koncernenhed er etableret i Unionen, i fuldt omfang er underlagt den samme konsolidering, er omfattet af passende centraliserede procedurer for risikoevaluering, ‑måling og ‑kontrol, og hvis der ikke er nuværende eller forudsete væsentlige praktiske eller juridiske hindringer for umiddelbar tilbagebetaling af de relevante passiver, når de forfalder. Dette burde forhindre, at passiver udelukkes fra bidragenes beregningsgrundlag, hvis der ikke er garanti for, at koncerninterne udlånseksponeringer er dækket, i tilfælde af at koncernens finansielle situation forværres.
72      I denne henseende har Domstolen fremhævet, at artikel 5, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2015/63 ikke tilsigter helt at fjerne enhver form for dobbelttælling af passiver og kun udelukker en sådan praksis i det omfang, at der er tilstrækkelige garantier for, at koncerninterne udlånseksponeringer er dækket, i tilfælde af at koncernens finansielle situation forværres (dom af 3.12.2019, Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:1036, præmis 94).
73      Spørgsmålet er derfor, om der foreligger tilstrækkelige garantier som omhandlet i retspraksis for, at udlånseksponeringer vil blive dækket, i tilfælde af at den finansielle situation forværres for det netværk, der i det foreliggende tilfælde består af sagsøgeren og lånekasser, der er aktionærer. Sagsøgeren har i denne forbindelse bl.a. støttet sig på klausul 4 i aftalen om central likviditetsstyring, som bestemmer, at lånekasserne »i fællesskab garanterer ethvert tab fra sagsøgerens side som følge af de investeringer, som sagsøgeren har foretaget på interbankmarkedet, og de modtagne midler, samt på denne aftales »permanente og bindende« karakter.
74      Det skal i denne forbindelse fastslås, at den angiveligt »permanente og bindende« karakter af aftalen om central likviditetsstyring ikke kan fastslås med henvisning til den blotte omstændighed, at denne aftale ikke er blevet ændret siden 1994. Selv om enhver ændring af aftalen om central likviditetsstyring er betinget af Banco de Españas (den spanske nationalbanks) godkendelse, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at i henhold til den nævnte aftales klausul 5 kan hver af lånekasserne ensidigt udtræde af denne aftale ved skriftlig meddelelse til sagsøgerens bestyrelse med virkning fra udløbet af den anden måned efter modtagelsen af meddelelsen til den pågældende bestyrelse. Derimod fastsætter artikel 113, stk. 7, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 575/2013 af 26. juni 2013 om tilsynsmæssige krav til kreditinstitutter og investeringsselskaber og om ændring af forordning (EU) nr. 648/2012 (EUT 2013, L 176, s. 1) bl.a. en pligt til at give meddelelse mindst 24 måneder inden opsigelsen af aftalen om oprettelse af en institutsikringsordning
75      Sagsøgeren bekræftede endvidere i retsmødet, at det netværk, som selskabet dannede med de lånekasser, der var aktionærer, ikke udgjorde en konsolidering på fuldt grundlag og ikke var genstand for passende centraliserede procedurer for risikoevaluering, ‑måling og ‑kontrol, således at selskabets situation adskilte sig fra såvel koncernernes, således som det bl.a. fremgår af niende betragtning til delegeret forordning 2015/63, der er nævnt i præmis 71 ovenfor, som fra IPS’ernes situation (jf. bl.a. artikel 113, stk. 7, i forordning nr. 575/2013 og præmis 87 nedenfor). Sagsøgeren har ikke forklaret, hvorledes det uden en sådan centraliseret konsolidering og tilsyn ville være muligt at kontrollere og sikre sig, at de midler, som lånekasserne råder over, er tilstrækkelige til at dække den gæld, der er genstand for de garantier, der ifølge sagsøgeren følger af aftalen om central likviditetsstyring.
76      Under alle omstændigheder er det med rette, at Afviklingsinstansen har gjort gældende, at delegeret forordning 2015/63 ikke fastsætter en udelukkelse af passiver fra beregningen af hvert instituts ex ante-bidrag i hvert enkelt tilfælde, men udelukkende på grundlag af visse kategorier af passiver, der er defineret abstrakt, objektivt og generelt. Som Afviklingsinstansen har anført, uden at dette er blevet bestridt af sagsøgeren, kan de kontraktmæssige og lovgivningsmæssige betingelser, hvorunder disse netværk opererer, variere betydeligt fra sag til sag, hvis der findes netværk af lånekasser i flere medlemsstater. Sagsøgerens argument, for så vidt som det bl.a. er støttet på de særlige forhold ved sagsøgerens individuelle situation, således som det følger af aftalen om central likviditetsstyring, kan således ikke medføre, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 er ulovlig.
77      Sagsøgeren har derfor ikke godtgjort, at der forelå tilstrækkelige garantier for, at udlånseksponeringer i forbindelse med de aktiviteter, som selskabet udførte på vegne af lånekasserne, er  dækket i tilfælde af, at den finansielle situation i det netværk, der i det foreliggende tilfælde bestod af sagsøgeren selv og de lånekasser, der var aktionærer, forværres.
78      For det tredje skal det bemærkes, at sagsøgerens argumenter om, at der foreligger en »klar parallelitet« mellem sagsøgerens situation og de situationer, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra a), b) eller f), i delegeret forordning 2015/63, ikke kan tiltrædes.
79      For det første fremgår det af artikel 5, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2015/63 og af niende betragtning dertil, som er nævnt i præmis 71 ovenfor, at koncerninterne passiver, der hidrører fra transaktioner, som et institut har indgået med et andet institut, der er medlem af samme koncern, kun kan udelukkes fra beregningen af ex ante-bidrag, hvis betingelserne i denne artikel er opfyldt.
80      Begrebet »koncern« er defineret i artikel 2, stk. 1, nr. 26), i direktiv 2014/59 som »et moderselskab og dets datterselskaber«. Begreberne »datterselskab« og »moderselskab« er for deres vedkommende defineret i nævnte direktivs artikel 2, stk. 1, nr. 5) og 6), under henvisning til artikel 4 i forordning nr. 575/2013, som henviser til artikel 1 og 2 i Rådets syvende direktiv 83/349/EØF af 13. juni 1983 på grundlag af traktatens artikel 54, stk. 3, litra g), om konsoliderede regnskaber (EUT 1983, L 193, s. 1), som i det væsentlige svarer til artikel 22, stk. 1-5, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/34/EU af 26. juni 2013 om årsregnskaber, konsoliderede regnskaber og tilhørende beretninger for visse virksomhedsformer, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/43/EF og om ophævelse af Rådets direktiv 78/660/EØF og 83/349/EØF (EUT 2013, L 182, s.19). Det følger af disse definitioner, at moder-datter-forholdet forudsætter en form for kontrol, som indebærer, at moderselskabet besidder flertallet af de stemmerettigheder, som aktionærerne eller selskabsdeltagerne har i datterselskabet, har ret til udnævnelse og afskedigelse af en del af datterselskabets ledelse eller udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskab (dom af 3.12.2019, Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:1036, præmis 85 og 86).
81      Under disse omstændigheder kan dette forhold ikke anses for godtgjort ved den omstændighed, at der foreligger økonomiske forbindelser, der afspejler partnerskab mellem flere institutter, uden at et af disse kontrollerer de andre medlemmer af den gruppe, som det udgør sammen med disse institutter (jf. i denne retning dom af 3.12.2019, Iccrea Banca, C-481/18, EU:C:2019:1036, præmis 87).
82      I den foreliggende sag har sagsøgeren erkendt dels, at ingen af lånekasserne, der er aktionærer, udøvede en effektiv kontrol med selskabet, og at det ikke på bindende vis kunne bestemme selskabets forretningsførelse eller ledelsesstrategi, dels at det ikke kontrollerede lånekasserne. Sagsøgeren har derfor ikke godtgjort, at de handelsmæssige og kontraktmæssige forbindelser mellem selskabet og lånekasserne var kendetegnet ved samme grad af kontrol som en koncern som omhandlet i artikel 5, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2015/63, således som sagsøgeren medgav i retsmødet.
83      Hvad angår dobbelttællingen af passiver, som sagsøgeren har kritiseret, har Domstolen allerede fastslået, således som det er anført i præmis 72 ovenfor, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 ikke tilsigtede at fjerne enhver form for dobbelttælling af passiver (jf. i denne retning dom af 3.12.2019, Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:1036, præmis 94). Som det er anført i præmis 74 ovenfor, har sagsøgeren endvidere ikke godtgjort, at der forelå tilstrækkelige garantier for, at udlånseksponeringerne ville være dækket i tilfælde af en forværring af den finansielle sundhed af det netværk, som sagsøgeren udgør sammen med de lånekasser, der er aktionærer i selskabet.
84      På samme måde kan en hensyntagen til ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet ikke begrunde et andet resultat, idet delegeret forordning 2015/63 sondrer mellem situationer, der fremviser særlige og specifikke karakteristika, som er direkte forbundet med risikoen ved de pågældende passiver (jf. dom af 3.12.2019, Iccrea Banca, C-414/18, EU:C:2019:1036, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
85      I dom af 3. december 2019, Iccrea Banca (C-414/18, EU:C:2019:1036), fastslog Domstolen endvidere, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 ikke overlod de kompetente myndigheder en skønsmæssig beføjelse til at udelukke visse passiver ved den forholdsmæssige afpasning af bidrag efter risiko som omhandlet i artikel 103, stk. 2, i direktiv 2014/59, men derimod præcist opregnede betingelserne for, om der således kan ses bort fra et passiv.
86      Selv om det er korrekt, at det præjudicielle spørgsmål i dom af 3. december 2019, Iccrea Banca (C-414/18, EU:C:2019:1036), ikke vedrørte lovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, identificerede Domstolen ikke noget grundlag for en bredere fortolkning af de undtagelser, der er opregnet i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2014/59, idet den tog stilling til den lovgivningsmæssige ramme, som bl.a. omfattede direktiv 2014/59 og ligebehandlingsprincippet, princippet om forbud mod forskelsbehandling og proportionalitetsprincippet. Det følger derfor af denne dom, at den måde, hvorpå Kommissionen har udøvet sine delegerede beføjelser i denne henseende, ifølge Domstolen er i overensstemmelse med artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59.
87      For det andet omhandler artikel 5, stk. 1, litra b), i delegeret forordning 2015/63 institutter, der er medlemmer af en IPS som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 8), i direktiv 2014/59, og som af den kompetente myndighed er blevet bemyndiget til at anvende artikel 113, stk. 7, i forordning nr. 575/2013 ved en aftale indgået med et andet institut, der er medlem af samme IPS.
88      Ifølge artikel 2, stk. 1, nr. 8), i direktiv 2014/59 er en IPS en ordning, der opfylder kravene i artikel 113, stk. 7, i forordning nr. 575/2013. Artikel 113, stk. 7, i forordning nr. 575/2013 definerer en IPS som en »kontraktmæssig eller vedtægtsmæssig ansvarsordning, der beskytter disse institutter og navnlig sikrer deres likviditet og solvens for at undgå konkurs, når det er nødvendigt«. Denne ansvarsordning skal opfylde de kumulative betingelser, der er opregnet i denne bestemmelse, vedrørende bl.a. passende tilsyn, tilgængelighed af instrumenter til overvågning, klassificering og kontrol af risici med tilsvarende muligheder for at gribe ind, adgangen til midler og modparternes mulighed for fri overførsel eller tilbagebetaling af kapitalgrundlag, offentliggørelse af visse konsoliderede eller aggregerede rapporter, et krav om, at medlemmerne skal give et varsel på mindst 24 måneder, hvis de ønsker at bringe institutsikringsordningen til ophør, forhindring af uhensigtsmæssig etablering af kapitalgrundlag og en tilstrækkelig bred og overvejende ensartet deltagerkreds.
89      I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren ikke godtgjort, at der inden for rammerne af forholdet mellem sagsøgeren og lånekasserne findes forpligtelser svarende til de kumulative forpligtelser, der er fastsat i artikel 113, stk. 7, i forordning nr. 575/2013.
90      For det tredje gælder det samme for den angivelige parallelitet mellem sagsøgerens situation og den situation, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, litra f), i delegeret forordning 2015/63 om støttelån ydet af støttebanker.
91      Artikel 5, stk. 1, litra f), i delegeret forordning 2015/63 fastsætter, at fra beregningen af ex ante-bidrag: »i tilfælde af institutter, der arbejder med støttelån: [udelukkes] det formidlende instituts passiver over for det eksponeringsleverende institut eller en anden støttebank eller et andet formidlende institut og den oprindelige støttebanks passiver over for dens finansieringsparter, for så vidt som størrelsen af disse passiver matches af det pågældende instituts støttelån«.
92      Ifølge artikel 3, nr. 28), i delegeret forordning 2015/63 forstås ved »støttelån« »lån ydet af en støttebank eller gennem et formidlende institut på ikke-konkurrencemæssigt grundlag uden vinding for øje med henblik på at fremme de samfundsmæssige målsætninger for centralregeringen eller en regional myndighed i en medlemsstat«.
93      I den foreliggende sag har sagsøgeren ikke godtgjort, at lån inden for rammerne af de banktjenester, som det tilbyder bl.a. til lånekasserne (jf. præmis 5 og 6 ovenfor), der var genstand for sådanne tjenesteydelser, svarede til eller lignede lån ydet af en støttebank eller gennem et formidlende institut på ikke-konkurrencemæssigt grundlag og uden vinding for øje med henblik på at fremme de samfundsmæssige målsætninger for centralregeringen eller en regional myndighed i en medlemsstat.
94      For det fjerde skal det, for så vidt som sagsøgeren har foreholdt Kommissionen, at den ikke har overladt Afviklingsinstansen en skønsmargen med henblik på at udelukke situationer, der ligner dem, der er opregnet i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, bemærkes, således som det fremgår af præmis 65 ovenfor, at de udelukkelser, der fremgår af den nævnte artikel, udgør undtagelser til princippet om, at der skal tages hensyn til alle passiver eksklusive kapitalgrundlag og dækkede indskud, således at den nævnte delegerede forordnings artikel 5, stk. 1, skal fortolkes strengt. Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke foreholdes ikke at have indrømmet Afviklingsinstansen en skønsmargen, der gør det muligt for den at udvide anvendelsesområdet for de nævnte udelukkelser.
95      For det femte skal sagsøgerens argument, der er støttet på den omstændighed, at netværk af kooperativer som det, sagsøgeren er en del af, udgør en kategori, der er anerkendt inden for rammerne af banktilsynslovgivningen, navnlig ved delegeret forordning (EU) nr. 575/2013 af 10. oktober 2014 om supplerende regler til forordning (EU) nr. 575/2013 for så vidt angår likviditetsdækningskrav for kreditinstitutter (EUT 2015, L 11, s. 1), forkastes. Selv om der tages hensyn til sådanne netværks særlige karakteristika i forbindelse med tilsynet med institutter, indebærer dette ikke, at der skal tages tilsvarende hensyn til dem i forbindelse med finansieringen af den fælles afviklingsmekanisme, eftersom der er tale om regler, der regulerer forskellige aspekter af banksektoren. Den tilsynsmæssige regulering har bl.a. til formål at sikre, at finansielle institutioner opererer med tilstrækkelige ressourcer til at påtage sig de risici, der er forbundet med deres finansielle aktiviteter, mens bidragene til Afviklingsfonden i henhold til forordning nr. 806/2014 og delegeret forordning 2015/63 har til formål at oprette en fond, som under visse omstændigheder kan yde bistand i tilfælde af afvikling. I denne henseende forklarede Kommissionen i retsmødet, uden at blive modsagt af sagsøgeren på dette punkt, at de passiver, der opstår i forbindelse med kooperative netværks funktion, ikke var blevet udelukket fra beregningen af ex ante-bidrag i henhold til artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, eftersom tilsynsorganerne for sådanne netværk i mangel af et krav om centraliseret tilsyn og en tilstrækkelig grad af gennemsigtighed og kontrol hverken kan sikre sig de omhandlede enheders finansielle situation eller deres langsigtede solvens, hvilken situation står i modsætning til institutsikringsordninger og koncerner, således som det i det væsentlige fremgår af niende betragtning til delegeret forordning 2015/63, der er nævnt i præmis 71 ovenfor.
96      På baggrund af det ovenstående skal det første anbringendes første led forkastes som ugrundet.
–       Det andet led vedrørende ulovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 på baggrund af chartrets artikel 16
97      Sagsøgeren har gjort gældende, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 er i strid med chartrets artikel 16, for så vidt som den uforholdsmæssigt begrænser sagsøgerens ret til frihed til at oprette og drive egen virksomhed ved at forhindre, at et betydeligt beløb af passiver, der er opført i sagsøgerens balance, udelukkes fra grundlaget for beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag, som ikke har nogen forbindelse med sagsøgerens risikoprofil.
98      Afviklingsinstansen har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgerens argumentation.
99      Beskyttelsen i henhold til chartrets artikel 16 omfatter friheden til at udøve økonomisk virksomhed og handelsvirksomhed, aftalefriheden samt den frie konkurrence (jf. dom af 21.12.2021, Bank Melli Iran, C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 79 og den deri nævnte retspraksis).
100    Friheden til at oprette og drive egen virksomhed udgør imidlertid ikke en absolut rettighed. Denne kan undergives en lang række myndighedsindgreb, som af hensyn til den almene interesse kan sætte begrænsninger for udøvelsen af erhvervsvirksomhed (jf. i denne retning dom af 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, præmis 45 og 46 og den deri nævnte retspraksis, og af 21.12.2021, Bank Melli Iran, C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 80 og 81 og den deri nævnte retspraksis).
101    Denne omstændighed afspejles bl.a. af den måde, hvorpå EU-retsakter skal vurderes i lyset af chartrets artikel 52, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, præmis 47, og af 21.12.2021, Bank Melli Iran, C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 82).
102    I henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, skal enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der er sikret ved chartret, være fastlagt i lovgivningen, respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold og under iagttagelse af proportionalitetsprincippet være nødvendige og faktisk svare til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder (dom af 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, præmis 48, og af 21.12.2021, Bank Melli Iran, C-124/20, EU:C:2021:1035, præmis 83).
103    Selv hvis det i det foreliggende tilfælde antages, at sagsøgerens forpligtelse til at betale ex ante-bidrag uden at kunne drage fordel af udelukkelsen af visse af sine passiver fra beregningsgrundlaget for det årlige basisbidrag i henhold til artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 udgør et indgreb i sagsøgerens frihed til at oprette og drive egen virksomhed, skal det indledningsvis bemærkes, at denne bestemmelse er vedtaget på grundlag af artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014 og artikel 102 og 103 i direktiv 2014/59, således at den manglende mulighed for at udelukke de omhandlede passiver er fastsat ved lov.
104    Hvad i øvrigt angår sagsøgerens argument om, at betingelsen om overholdelse af det væsentligste indhold af friheden til at oprette og drive egen virksomhed ikke er opfyldt, for så vidt som det ex ante-bidrag, som sagsøgeren skal betale, svarer til ca. 20% af resultatet for det regnskabsår, for hvilket dette bidrag beregnes, skal det bemærkes, at sagsøgerens forpligtelse til at betale ex ante-bidrag ikke medfører noget forbud for sagsøgeren eller mere generelt mod, at de virksomheder, der udøver erhvervsmæssig virksomhed, foretager en sådan aktivitet. De omhandlede foranstaltninger er i øvrigt af midlertidig karakter, eftersom de kun finder anvendelse i den indledende periode, der er fastsat i artikel 69, stk. 1, i forordning nr. 806/2014. De respekterer således det væsentligste indhold af friheden til at oprette og drive egen virksomhed (jf. analogt dom af 12.7.2018, Spika m.fl., C-540/16, EU:C:2018:565, præmis 38).
105    Endvidere forfølger de pågældende institutters forpligtelse til at bidrage til Afviklingsfonden et mål af almen interesse, således som det fremgår af præmis 57 ovenfor, nemlig ud fra en forsikringsbaseret logik at sikre, at den finansielle sektor tilvejebringer tilstrækkelige finansielle ressourcer til SRM, således at den kan udføre sine opgaver, samtidig med at den tilskynder de pågældende institutter til at anvende en mindre risikobetonet model.
106    Henset til det formål, der er nævnt i præmis 105 ovenfor, påhviler det Afviklingsinstansen at opkræve bidrag fra de pågældende institutter med henblik på at finansiere gennemførelsen af SRM, som tilsigter at øge stabiliteten af disse institutter i de deltagende medlemsstater og forebygge, at kriser har afsmittende virkninger i ikkedeltagende medlemsstater i overensstemmelse med 12. betragtning til forordning nr. 806/2014, hvorved det indre markeds funktion som helhed lettes.
107    Hvad endvidere angår spørgsmålet om, hvorvidt udelukkelsen af sagsøgerens situation fra de tilfælde, der er omhandlet i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, er forholdsmæssig, henset til de mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, har sagsøgeren gjort gældende, at denne bestemmelse ikke tager hensyn til det specifikke og konkrete formål, som EU-lovgiver har fastsat, hvorefter beregningsmetoden skal afspejle hvert instituts risikoprofil.
108    I denne henseende skal det præciseres, således som det fremgår af præmis 105 ovenfor, at de pågældende institutters forpligtelse til at bidrage til Afviklingsfonden har til formål at nå et bredere mål end det, som sagsøgeren har påberåbt sig. Det er inden for rammerne af dette formål, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 tilsigter at forhindre, at passiver udelukkes fra beregningsgrundlaget for ex ante-bidrag, når der ikke er nogen garanti for, at de pågældende udlånseksponeringer vil være dækket i tilfælde af en forværring af den finansielle situation for det pågældende institut eller den koncern, som det tilhører.
109    Endvidere tager sagsøgerens argumentation ikke hensyn til den omstændighed, at et instituts risikoprofil ikke udelukkende vurderes ved hjælp af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, men ligeledes ved hjælp af de risikoindikatorer, der er fastsat i den nævnte delegerede forordnings artikel 6 og 7, som i givet fald gør det muligt at tage hensyn til de aspekter af instituttets funktion, der afslører en lav risikoprofil.
110    Endelig har sagsøgeren ikke godtgjort, at der fandtes mindre restriktive midler til at nå det forfulgte mål på en lige så effektiv måde. I lyset af den analyse, der bl.a. fremgår af præmis 70-93 ovenfor, kan sagsøgerens påstand om, at Kommissionen lige så vel kunne have valgt at udelukke passiver såsom dem, der er knyttet til de aktiviteter, som sagsøgeren udfører på vegne af lånekasserne, for så vidt som der foreligger tilstrækkelige garantier i henhold til den aftale om central likviditetsstyring, der er nævnt i præmis 4 ovenfor, ikke tiltrædes af de grunde, der er anført i præmis 74-96 ovenfor, og er under alle omstændigheder ikke tilstrækkelig til bl.a. at godtgøre, at de pågældende institutter som følge af denne aftale tilskyndes til at anvende en mindre risikobetonet model.
111    Under disse omstændigheder har sagsøgeren ikke godtgjort, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 var i strid med chartrets artikel 16.
112    Det første anbringendes andet led må følgelig forkastes som ugrundet.
–       Det tredje led om ulovligheden af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 på baggrund af proportionalitetsprincippet
113    Sagsøgeren er af den opfattelse, at Kommissionen med vedtagelsen af artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 tilsidesatte proportionalitetsprincippet.
114    Afviklingsinstansen har, støttet af Kommissionen, bestridt sagsøgerens argumentation.
115    Proportionalitetsprincippet, der hører til EU-rettens almindelige grundsætninger, indebærer, at EU-institutionernes retsakter skal være egnede til at nå de legitime mål, der forfølges med den omhandlede lovgivning, og ikke må gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst indgribende foranstaltning vælges, og de forvoldte ulemper må ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (dom af 4.5.2016, Philip Morris Brands m.fl., C-547/14, EU:C:2016:325, præmis 165, og af 20.1.2021, ABLV Bank mod SRB, T-758/18, EU:T:2021:28, præmis 142; jf. ligeledes i denne retning dom af 8.6.2010, Vodafone m.fl., C-58/08, EU:C:2010:321, præmis 51).
116    Det fremgår af præmis 62 ovenfor, at Kommissionen rådede over et vidt skøn med henblik på vedtagelsen i medfør af artikel 103, stk. 7, i direktiv 2014/59 af regler, der præciserer, hvordan »[ex ante-]bidrag afpasses forholdsmæssigt efter institutternes risikoprofil«.
117    Under disse omstændigheder og i overensstemmelse med retspraksis (jf. i denne retning dom af 16.6.2015, Gauweiler m.fl., C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 80, 81 og 91, og af 21.12.2022, Firearms United Network m.fl. mod Kommissionen, T-187/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:848, præmis 122 og 123 og den deri nævnte retspraksis) skal Rettens prøvelse af overholdelsen af proportionalitetsprincippet begrænses til en undersøgelse af, om artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som Kommissionen forfølger, om den åbenbart går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål, eller om den medfører ulemper, der er åbenbart uforholdsmæssige i forhold til det forfulgte mål.
118    For det første har sagsøgeren, således som det fremgår af stævningens punkt 149, ikke bestridt, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 er egnet til at bidrage til virkeliggørelsen af det mål, der er nævnt i præmis 57 ovenfor.
119    Hvad for det andet angår nødvendigheden af den foranstaltning, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, skal det bemærkes, at denne bestemmelse udelukker beløb opført på passivsiden for institutter, der af forskellige grunde udgør en mindre risiko, fra beregningsgrundlaget for ex ante-bidrag.
120    I denne henseende fremgår det af præmis 54-96 ovenfor, at sagsøgerens klagepunkt om, at Kommissionen fejlagtigt udelukkede passiver, der var forbundet med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører for lånekasserne, fra artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, skal forkastes.
121    Under disse omstændigheder kunne Kommissionen, henset til den vide skønsbeføjelse, som den råder over, finde, at det med henblik på at nå det mål, der er nævnt i præmis 57 ovenfor, ikke var ønskeligt at udelukke passiver, der var forbundet med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører for lånekasserne, fra grundberegningen af ex ante-bidragene i henhold til artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63, i det væsentlige med den begrundelse, at der ikke forelå tilstrækkelige garantier for, at denne sidstnævntes udlånseksponeringer i forbindelse med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører på vegne af lånekasserne, ville være dækket i tilfælde af en forværring af sagsøgerens finansielle situation. Denne bestemmelse går derfor ikke åbenbart ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
122    For det tredje har sagsøgeren, således som det ligeledes fremgår af præmis 110 ovenfor, ikke godtgjort, at det mål, der er nævnt i præmis 57 ovenfor, kunne nås lige så effektivt ved hjælp af en mindre indgribende foranstaltning, nemlig i det foreliggende tilfælde medtagelsen i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 af passiver, der er forbundet med de aktiviteter, som sagsøgeren udfører for lånekasserne.
123    Hvad desuden angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger eventuelle ulemper, der er åbenbart uforholdsmæssige i forhold til det formål, der er nævnt i præmis 57 ovenfor, skal det fastslås, at det blotte udsagn om, at artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63 bringer den opgave, som sagsøgeren har påtaget sig i forhold til lånekasserne, i fare og fratager selskabet dets økonomiske berettigelse, ikke er tilstrækkeligt til at godtgøre, at der foreligger sådanne ulemper. Der er nemlig intet i sagsakterne, der tyder på, at sagsøgerens opgave blev bragt i fare som følge af den omstændighed, at sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 blev beregnet, uden at de omhandlede passiver blev udelukket fra beregningen i overensstemmelse med bl.a. artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63.
124    I denne henseende gør sagsøgerens argumentation det ikke muligt at forstå grundene til, at det, som sagsøgeren har hævdet, var nødvendigt at søge en større sammenhæng mellem tilsynsområdet og afviklingsområdet. Sagsøgeren har navnlig på ingen måde sammenholdt det formål, der forfølges med ordningen med ex ante-bidrag, med bestemmelserne i lovgivningen om tilsyn.
125    Følgelig skal det første anbringendes tredje led forkastes som ugrundet, og følgelig skal det nævnte anbringende forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 103, stk. 2, andet afsnit, i direktiv 2014/59 og artikel 70 i forordning nr. 806/2014
126    Med det andet anbringende har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Retten, såfremt den tager det første anbringende til følge, træffer afgørelse om den anfægtede afgørelse uden at tage hensyn til bestemmelserne i artikel 5, stk. 1, i delegeret forordning 2015/63. Ifølge sagsøgeren skal der navnlig træffes afgørelse om denne afgørelse alene under henvisning til de kriterier, der er fastsat i de tilsvarende bestemmelser i direktiv 2014/59 og forordning nr. 806/2014.
127    Da det første anbringende er blevet forkastet, må det andet anbringende som følge heraf ligeledes forkastes.
Det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet
128    Sagsøgeren har gjort gældende, at den anfægtede afgørelse tilsidesætter retssikkerhedsprincippet, for så vidt som dens dispositive del fastsætter, at den får virkning fra den 15. april 2016, dvs. på det tidspunkt, hvor den første af de oprindelige afgørelser får virkning. Retssikkerhedsprincippet er til hinder for, at en retsakts gyldighedsperiode begynder at løbe fra et tidspunkt, der ligger før aktens offentliggørelse. Undtagelsesvis kan en EU-retsakt have tilbagevirkende kraft, når det tilstræbte formål fordrer det, når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt, og når dens tilbagevirkende kraft klart fremgår af den pågældende bestemmelse. I det foreliggende tilfælde er disse betingelser ikke opfyldt.
129    Afviklingsinstansen har bestridt sagsøgerens argumentation.
130    Den anfægtede afgørelse blev vedtaget den 7. december 2022 og trådte i overensstemmelse med artikel 4 i dens dispositive del i kraft den 15. april 2016, dvs. på tidspunktet for ikrafttrædelsen af den første af de oprindelige afgørelser, som selv var blevet erstattet, ligeledes med virkning fra den 15. april 2016, af afgørelsen af 19. marts 2020, således som det fremgår af præmis 10 og 13 ovenfor. Denne sidstnævnte afgørelse trådte ligeledes i kraft den 15. april 2016 i overensstemmelse med artikel 3 i dens dispositive del.
131    Ifølge 19.-22. betragtning til den anfægtede afgørelse havde denne til formål at afhjælpe den begrundelsesmangel vedrørende afgørelsen af 19. marts, som Afviklingsinstansen havde konstateret efter dom af 15. juli 2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen (C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601), og kendelser af 3. marts 2022, Afviklingsinstansen mod Portigon og Kommissionen (C-664/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:161) og Afviklingsinstansen mod Hypo Vorarlberg Bank (C-663/20 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:162) vedrørende beregningen af ex ante-bidragenes størrelse for bidragsperioden 2017.
132    Som det fremgår af sjette til ottende betragtning til afgørelsen af 19. marts 2020, blev denne afgørelse endvidere vedtaget med henblik på at afhjælpe de procedurefejl og den manglende begrundelse af de oprindelige afgørelser, som Retten havde fastslået i domme af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822) Hypo Vorarlberg Bank mod Afviklingsinstansen (T-377/16, T-645/16 og T-809/16, EU:T:2019:823) og Portigon mod Afviklingsinstansen (T-365/16, EU:T:2019:824).
133    Den anfægtede afgørelse og de ovennævnte domme og kendelser ændrede derfor ikke rækkevidden af sagsøgerens forpligtelse til at betale et ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016, således som den var blevet fastsat ved den anden af de oprindelige afgørelser, og således som den havde eksisteret for denne bidragsperiode.
134    Beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 og størrelsen af dette bidrag var nemlig de samme i den anden af de oprindelige afgørelser, i afgørelsen af 19. marts 2020 og i den anfægtede afgørelse. I denne henseende var de eneste nye elementer, der blev indført ved den anfægtede afgørelse, en mere omfattende begrundelse for beregningen af sagsøgerens ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016.
135    I 188.-194. betragtning til den anfægtede afgørelse redegjorde Afviklingsinstansen for grundene til, at den havde fastsat denne afgørelses tidsmæssige virkninger på den ovenfor i præmis 162 anførte måde. Den præciserede bl.a., at den havde gjort dette med henblik på at opretholde det retlige grundlag, hvorved de pågældende institutters ex ante-bidrag var blevet opkrævet i bidragsperioden 2016, og for at bevare gyldigheden af betalingen af disse bidrag.
136    Ifølge retspraksis er retssikkerhedsprincippet til hinder for, at en EU-retsakt tillægges gyldighed fra et tidspunkt, der ligger før aktens vedtagelse, idet dette dog rent undtagelsesvis tillades, når det tilstræbte formål fordrer det, og når de berørtes berettigede forventning respekteres behørigt (jf. i denne retning dom af 13.11.1990, Fedesa m.fl., C-331/88, EU:C:1990:391, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis, og af 5.9.2014, Éditions Odile Jacob mod Kommissionen, T-471/11, EU:T:2014:739, præmis 102 og den deri nævnte retspraksis).
137    Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt det mål, der forfølges ved den anfægtede afgørelse, krævede, at den fik virkning fra et tidspunkt, der lå før dens vedtagelse, skal der tages hensyn til den sammenhæng, hvori denne afgørelse blev truffet.
138    I denne henseende fremgår det af præmis 10-13 ovenfor, at den dom, hvorved den første af de oprindelige afgørelser blev annulleret, og de domme, der førte til tilbagetrækningen af afgørelsen af 19. marts 2020, hverken ophævede sagsøgerens forpligtelse til at betale sit ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 i overensstemmelse med de gældende retlige rammer eller nedsatte størrelsen af det nævnte bidrag, hvilket sagsøgeren ikke har bestridt.
139    Under disse særlige omstændigheder kunne den anfægtede afgørelse, såfremt Afviklingsinstansen ikke havde vedtaget den med virkning fra det tidspunkt, hvor den første af de oprindelige afgørelser fik virkning, ikke have haft retsvirkninger i perioden fra den 15. april 2016 til den 7. december 2022, i hvilken sagsøgeren ville have været fritaget for sin pligt til at betale ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016, selv om denne var underlagt denne forpligtelse i henhold til artikel 2, artikel 67, stk. 4, og artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014. Ligeledes ville Afviklingsfonden i denne periode, i strid med de samme bestemmelser, ikke have modtaget de midler, der hidrørte fra sagsøgerens ex ante-bidrag, hvilket ville have undermineret gennemførelsen af direktiv 2014/59, forordning nr. 806/2014 og delegeret forordning 2015/63 (jf. analogt dom af 15.7.2021, Kommissionen mod Landesbank Baden-Württemberg og Afviklingsinstansen, C-584/20 P og C-621/20 P, EU:C:2021:601, præmis 176 og 177).
140    Formålet med at vedtage den anfægtede afgørelse med virkning fra den 15. april 2016 var følgelig at sikre, at den fandt anvendelse på det tidspunkt, hvor sagsøgerens forpligtelse til at betale ex ante-bidrag for 2016 opstod, og således undgå et resultat, der var i strid med den gældende lovgivning. Indgrebet i et sådant legitimt formål og den offentlige interesse krævede imidlertid, at denne afgørelse fik virkning fra en dato, der lå forud for dens vedtagelse, dvs. samme dato som afgørelsen af 19. marts 2020, som den erstattede.
141    For det andet er der intet, der tyder på, at sagsøgerens eller tredjemands berettigede forventning ikke er blevet behørigt respekteret under de foreliggende omstændigheder. Sagsøgeren kan ikke gøre gældende, hverken at dom af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822), skabte en berettiget forventning om, at den anfægtede afgørelse ikke ville få virkning fra en dato, der lå forud for datoen for dens vedtagelse, eller at de domme, hvorved den første af de oprindelige afgørelser blev annulleret, og som førte til en tilbagekaldelse af afgørelsen af 19. marts 2020, kunne skabe en berettiget forventning om, at sagsøgeren først ville være forpligtet til at betale sit ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 fra en senere dato, når der blev vedtaget en ny afgørelse. I modsætning til, hvad der kræves i henhold til retspraksis (jf. i denne retning dom af 16.9.2021, FVE Holýšov I m.fl. mod Kommissionen, C-850/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2021:740, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis), har ingen institution givet sagsøgeren præcise, ubetingede og samstemmende oplysninger i denne henseende (jf. præmis 133 og 134 ovenfor).
142    Artikel 266 TEUF forpligter imidlertid kun den institution, fra hvilken den annullerede retsakt hidrører, inden for de grænser, der er nødvendige for at sikre opfyldelsen af annullationsdommen. Bestemmelsen pålægger i denne henseende den berørte institution at undgå, at retsakter, der skal træde i stedet for den annullerede retsakt, er behæftet med de samme uregelmæssigheder som dem, der er fastslået i den pågældende dom (jf. dom af 11.12.2017, Léon Van Parys mod Kommissionen, T-125/16, EU:T:2017:884, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis). For at efterkomme en annullationsdom og opfylde den fuldt ud skal den berørte institution ikke blot tage hensyn til dommens konklusion, men også til de præmisser, der har ført til domskonklusionen, og som danner det fornødne grundlag for denne i den forstand, at de er nødvendige, når det skal afgøres, hvad konklusionen helt præcist går ud på (jf. i denne retning dom af 29.11.2007, Italien mod Kommissionen, C-417/06 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2007:733, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
143    Det følger heraf, at Afviklingsinstansen for at vedtage en ny afgørelse i overensstemmelse med de præmisser, der udgør det nødvendige grundlag for konklusionen i dom af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822), var forpligtet til at overholde de formkrav, der var blevet tilsidesat under proceduren for vedtagelse af den omtvistede afgørelse. Denne omstændighed har ikke kunnet give anledning til nogen forventning hos sagsøgeren om, at den anfægtede afgørelse ikke ville få virkning fra en dato forud for datoen for den afgørelse, som den erstattede, eller at sagsøgeren selv først ville blive pålagt at betale ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 fra en senere dato, når en ny afgørelse var blevet vedtaget (jf. analogt dom af 11.1.2024, Eurobolt m.fl. mod Kommissionen og Stafa Group, C-517/22 P, EU:C:2024:9, præmis 55 og 56 og den deri nævnte retspraksis).
144    Det skal således bemærkes, at den anfægtede afgørelse i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, ikke tilsidesatte retssikkerhedsprincippet, for så vidt som de betingelser, der er nævnt i præmis 136 ovenfor, er opfyldt, og for så vidt som Afviklingsinstansen i den foreliggende sag havde ret til at fastsætte begyndelsestidspunktet for den anfægtede afgørelse til en dato, der lå forud for datoen for dens vedtagelse, nemlig den 15. april 2016, som svarer til datoen for den første af de oprindelige afgørelser. Det samme gør sig i øvrigt gældende for så vidt angår afgørelsen af 19. marts 2020.
145    Henset til det ovenstående skal det tredje anbringende forkastes som ugrundet, og følgelig skal sagsøgerens annullationspåstand forkastes.
Erstatningspåstandene
146    Sagsøgeren har påberåbt sig Unionens ansvar uden for kontraktforhold med henblik på at kræve de morarenter, som Unionen skulle betale fra den 23. juni 2016, hvor sagsøgeren betalte sit ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 på grundlag af den første af de oprindelige afgørelser, som Retten annullerede, for så vidt som den vedrørte sagsøgeren, i dom af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822). Afviklingsinstansen skylder navnlig sagsøgeren disse renter, for så vidt som den ikke har tilbagebetalt sagsøgeren dennes ex ante-bidrag siden denne annullation. Afviklingsinstansen har med andre ord opnået ugrundet berigelse. Under disse omstændigheder har sagsøgeren støttet sine påstande på såvel ugrundet berigelse som artikel 268 TEUF og 340 TEUF.
147    Afviklingsinstansen har bestridt sagsøgerens argumentation.
148    Hvad indledningsvis angår sagsøgerens ret til at anlægge et søgsmål støttet på ugrundet berigelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at et søgsmål støttet på en sådan berigelse ikke henhører under ordningen for ansvar uden for kontrakt i egentlig forstand, der forudsætter, at en række betingelser skal være opfyldt vedrørende den retsstridige adfærd, der foreholdes Unionen, det eventuelle tab samt årsagssammenhængen mellem denne adfærd og det påberåbte tab. Det adskiller sig fra søgsmål indledt i henhold til nævnte ordning, idet der ikke stilles krav om bevis for en retsstridig adfærd fra sagsøgtes side, og end ikke, at der ganske enkelt er tale om en adfærd, men alene kræves bevis for en berigelse hos sagsøgte uden gyldigt juridisk grundlag og et tab for sagsøgeren, der er forbundet med nævnte berigelse (dom af 23.11.2022, Westfálische Drahtindustrie mod Kommissionen, T-275/20, EU:T:2022:723, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
149    Et sådant søgsmål støttet på ugrundet berigelse kan ikke tages til følge i den foreliggende sag, for så vidt som sagsøgeren, således som det er anført i præmis 139-144 ovenfor, siden den 15. april 2016 havde skullet betale sit ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016 i henhold til artikel 2, artikel 67, stk. 4, og artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014 og fortsat skulle betale det efter afsigelsen af dom af 28. november 2019, Banco Cooperativo Español mod Afviklingsinstansen (T-323/16, EU:T:2019:822), eftersom denne dom ikke medførte en annullation af sagsøgerens forpligtelse til at bidrage til Afviklingsfonden for bidragsperioden 2016 i overensstemmelse med de ovennævnte bestemmelser. Henset til de datoer, hvor afgørelsen af 19. marts 2020 og den anfægtede afgørelse fik virkning, dvs. den 15. april 2016, påhvilede det i den foreliggende sag ikke Afviklingsinstansen med henblik på at undgå en ugrundet berigelse at tilbagebetale sagsøgeren hele eller en del af dennes ex ante-bidrag for bidragsåret 2016.
150    Indledningsvis skal det bemærkes, at i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF skal Unionen for så vidt angår ansvar uden for kontraktforhold i overensstemmelse med de almindelige retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaternes retssystemer, erstatte skader forvoldt af dens institutioner eller af dens ansatte under udøvelsen af deres hverv.
151    Ifølge Domstolens faste praksis forudsætter Unionens ansvar uden for kontraktforhold i henhold til artikel 340, stk. 2, TEUF, at en række betingelser er opfyldt, nemlig at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, som har til formål at tillægge borgerne rettigheder, at der foreligger en virkelig skade, og at der er en årsagsforbindelse mellem tilsidesættelsen af den forpligtelse, der påhviler den, som har udstedt retsakten, og de skadelidtes skade (dom af 5.3.2024, Kočner mod Europol, C-755/21 P, EU:C:2024:202, præmis 117 og den deri nævnte retspraksis).
152    Så snart en af de betingelser, der er nævnt i præmis 151 ovenfor, ikke er opfyldt, må sagsøgte frifindes i det hele, uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige betingelser for Unionens ansvar uden for kontraktforhold (jf. dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen, C-120/06 P og C-121/06 P, EU:C:2008:476, præmis 165 og den deri nævnte retspraksis, og af 21.12.2023, United Parcel Service mod Kommissionen, C-297/22 P, EU:C:2023:1027, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis).
153    Som det fremgår af analysen af de anbringender, der er fremsat til støtte for annullationspåstanden, har sagsøgeren i den foreliggende sag ikke godtgjort, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af en retsregel, der har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Følgelig skal de foreliggende erstatningspåstande ligeledes forkastes, for så vidt som de er støttet på artikel 268 TEUF og 340 TEUF.
154    Denne konklusion drages ikke i tvivl af dom af 20. januar 2021, Kommissionen mod Printeos (C-301/19 P, EU:C:2021:39), og af 11. juni 2024, Kommissionen mod Deutsche Telekom (C-221/22 P, EU:C:2024:488), som sagsøgeren har påberåbt sig i henholdsvis sine skriftlige indlæg og i retsmødet.
155    I præmis 56 i dom af 11. juni 2024, Kommissionen mod Deutsche Telekom (C-221/22 P, EU:C:2024:488), bemærkede Domstolen, at det fremgår af retspraksis, at når pengebeløb er opkrævet i strid med EU-retten, hvad enten det er en national myndighed eller en EU-institution, et EU-organ, ‑kontor eller ‑agentur, skal disse beløb følgelig tilbagebetales, og tilbagebetalingen skal forhøjes med renter, der dækker hele perioden fra datoen for indbetalingen af disse beløb til datoen for deres tilbagebetaling, hvilket er udtryk for et generelt princip om tilbagesøgning af uretmæssigt udbetalte beløb.
156    Som Domstolen fastslog i præmis 62 i dom af 11. juni 2024, Kommissionen mod Deutsche Telekom (C-221/22 P, EU:C:2024:488), og således som det i det væsentlige fremgår af præmis 103 og 104 i dom af 20. januar 2021, Kommissionen mod Printeos (C-301/19 P, EU:C:2021:39), råder en EU-institution eller et EU-organ, ‑kontor eller ‑agentur, når den i henhold til artikel 266, stk. 1, TEUF er forpligtet til at lægge renter til tilbagebetalingen af et bestemt pengebeløb, nemlig ikke over nogen skønsmargen med hensyn til muligheden for at betale disse renter, således at den blotte tilsidesættelse af EU-retten, der består i en nægtelse af at betale de pågældende renter, er tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger en tilstrækkeligt kvalificeret tilsidesættelse af denne ret, der kan medføre, at Unionen ifalder ansvar uden for kontraktforhold.
157    Til forskel fra sagsøgeren i de sager, der gav anledning til dom af 20. januar 2021, Kommissionen mod Printeos (C-301/19 P, EU:C:2021:39), og af 11. juni 2024, Kommissionen mod Deutsche Telekom (C-221/22 P, EU:C:2024:488), hvorved Domstolen endeligt fastslog, at de omhandlede bøder var blevet betalt med urette, skulle sagsøgeren fra den 15. april 2016 fortsat betale det ex ante-bidrag, som selskabet var blevet pålagt at betale for bidragsperioden 2016 i henhold til artikel 2, artikel 67, stk. 4, og artikel 69 og 70 i forordning nr. 806/2014, hvis beløb ikke blev nedsat (jf. præmis 138 og 149 ovenfor).
158    I modsætning til de afgørelser, der var omhandlet i de sager, der gav anledning til dom af 20. januar 2021, Kommissionen mod Printeos (C-301/19 P, EU:C:2021:39), og af 11. juni 2024, Kommissionen mod Deutsche Telekom (C-221/22 P, EU:C:2024:488), trådte både den anfægtede afgørelse og afgørelsen af 19. marts 2020 endvidere i kraft uden at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet (jf. præmis 144 ovenfor) på en dato, der lå forud for datoen for deres vedtagelse, nemlig den 15. april 2016, således at der ikke skulle betales morarenter for perioden fra den 23. juni 2016, hvor sagsøgeren betalte sit ex ante-bidrag for bidragsperioden 2016, til datoen for vedtagelsen af en af disse afgørelser.
159    Afviklingsinstansen var således ikke forpligtet til at tilbagebetale ex ante-bidragene med tillæg af renter.
160    På baggrund af det ovenstående skal sagsøgerens erstatningspåstande forkastes.
Sagsomkostninger
161    Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at bære sine egne omkostninger og at betale de af Afviklingsinstansen afholdte omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom.
162    I overensstemmelse med procesreglementets artikel 138, stk. 1, bærer Kommissionen sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Ottende Udvidede Afdeling):
1)      Den Fælles Afviklingsinstans (Afviklingsinstansen) frifindes.
2)      Banco Cooperativo Español, SA bærer sine egne omkostninger og betaler de af Afviklingsinstansen afholdte omkostninger.
3)      Europa-Kommissionen bærer sine egne omkostninger.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. april 2025.
Underskrifter
*      processprog: spansk.