62024CJ0284_RES
Sag C-284/24
LD
mod
Criminal Injuries Compensation Tribunal m.fl.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (ret i første instans, Irland))
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 2. oktober 2025
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2004/80/EF – artikel 12, stk. 2 – erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser – rimelig og passende erstatning – national lovgivning, som udelukker erstatning for smerte og lidelse«
Retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2004/80 – erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser – medlemsstaternes forpligtelse til at indføre ordninger for erstatning til ofre – rimelig og passende erstatning til ofre – national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, der for så vidt angår ikkeøkonomisk skade udelukker enhver erstatning for den smerte og lidelse, som disse ofre har måttet udholde – ikke tilladt
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/29, art. 2, stk. 1, litra a); Rådets direktiv 2004/80, 2., 10. og 14. betragtning samt art. 12, stk. 2, og art. 18, stk. 2]
(jf. præmis 20-32 og 34-39 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse udtalte Domstolen sig om foreneligheden med direktiv 2004/80 (
1
) af en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, der i lighed med den irske ordning for så vidt angår ikkeøkonomisk skade udelukker enhver erstatning for den smerte og lidelse, som disse ofre har måttet udholde.
Den 12. juli 2015 blev LD offer for et voldeligt overfald begået af en gruppe personer foran LD’s bopæl i Dublin (Irland). Den 1. oktober samme år fremsatte LD til Criminal Injuries Compensation Tribunal (nævn for erstatning til ofre for forbrydelser, Irland) et erstatningskrav i henhold til den irske offererstatningsordning. I kravet anførte LD, at han som følge af dette overfald havde lidt en alvorlig øjenskade, som havde medført et varigt delvist synstab. Han havde desuden lidt psykisk overlast og havde fået en angstlidelse. Efter at have konstateret, at LD havde lidt personskade og økonomisk skade som følge af den forsætlige voldsforbrydelse, som han havde været udsat for, tilkendte nævnet for erstatning til ofre for forbrydelser ham et beløb på 645,62 EUR til dækning af de omkostninger, som han havde afholdt direkte som følge af denne lovovertrædelse.
Den 2. august 2019 anlagde LD sag ved High Court (ret i første instans, Irland), som var den forelæggende ret, idet han bl.a. gjorde gældende, at den irske offererstatningsordning var uforenelig med direktiv 2004/80, for så vidt som denne ordning ikke fastsatte en rimelig og passende erstatning som følge af udelukkelsen af erstatning med renter for såkaldte »generelle« skader, herunder for smerte og lidelse (
2
).
Da den forelæggende ret var i tvivl om fortolkningen af dette direktivs artikel 12, stk. 2, forelagde den Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår erstatning for den ikkeøkonomiske skade, som ofrene for forsætlige voldsforbrydelser har lidt, præciserede Domstolen, at selv om artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 ganske vist ikke indeholder en udtrykkelig henvisning til en sådan skade, begrænser denne bestemmelses brede formulering på ingen måde rækkevidden af den deri fastsatte erstatning for så vidt angår de skader, som den kan bidrage til at erstatte.
Som det således fremgår af Domstolens praksis, skal der ikke foretages en sondring, alt efter hvilken type af skader ofrene for de begåede forbrydelser kan have lidt, eller hvilke konsekvenser disse ofre kan være udsat for. Selv hvis det antages, at ordlyden af artikel 18, stk. 2, i direktiv 2004/80, der i bl.a. den franske og den rumænske version alene henviser til »personskade«, kunne antyde, at der findes en sådan sondring, skal det bemærkes, at udtrykket »skader« i flere andre sprogversioner af denne bestemmelse ikke er ledsaget af noget adjektiv, der tilsigter at begrænse rækkevidden heraf. De EU-retlige bestemmelser skal således fortolkes og anvendes ensartet i lyset af de versioner, der er udfærdiget på alle Unionens sprog, og i tilfælde af uoverensstemmelse mellem disse versioner skal den pågældende bestemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i.
I denne henseende bemærkede Domstolen for det første, at ingen andre bestemmelser i direktiv 2004/80 gør det muligt at lægge til grund, at der skal foretages en sondring mellem de typer af skader, som ofrene har lidt, og som er omfattet af direktivets anvendelsesområde. For det andet bemærkede den, at foranstaltninger, der har til formål at lette erstatning til ofre for forbrydelser, bør være et led i virkeliggørelsen af målet om at sikre beskyttelsen af de berørte personers integritet (
3
). Dette direktiv overholder desuden de grundlæggende rettigheder og respekterer de principper, som anerkendes i bl.a. Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (
4
). Som det fremgår af artikel 3, stk. 1, i dette charter, skal den enkeltes integritet således anses for at være både fysisk og mental. Den erstatning, der er fastsat i artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80, skal dermed i givet fald kunne bidrage til at erstatte enhver ikkeøkonomisk skade, herunder skade i form af smerte og lidelse.
Domstolen fastslog følgelig, at artikel 12, stk. 2, i direktiv 2004/80 er til hinder for en national ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser, der for så vidt angår ikkeøkonomisk skade principielt udelukker enhver erstatning for den smerte og lidelse, som disse ofre har måttet udholde. Uanset behovet for at sikre de nationale erstatningsordningers finansielle bæredygtighed, således at det ikke nødvendigvis påhviler medlemsstaterne at fastsætte en fuldstændig erstatning for den økonomiske og ikkeøkonomiske skade, som disse ofre har lidt, kræver en rimelig og passende erstatning som omhandlet i denne bestemmelse, at der ved fastsættelsen af en sådan erstatning tages hensyn til alvoren af de konsekvenser, som de begåede forbrydelser har haft for de nævnte ofre, samt til den erstatning, som sådanne ofre ville kunne opnå på grundlag af gerningsmandens ansvar uden for kontrakt.
(
1
) – Rådets direktiv 2004/80/EF af 29.4.2004 om erstatning til ofre for forbrydelser (EUT 2004, L 261, s. 15). Det fremgår navnlig af direktivets artikel 12, stk. 2, at alle medlemsstater sikrer, at der i kraft af deres nationale regler forefindes en ordning for erstatning til ofre for forsætlige voldsforbrydelser begået på deres eget område, som garanterer en rimelig og passende erstatning til ofre.
(
2
) – Den irske offererstatningsordning, der blev oprettet i 1974, foreskrev i sin oprindelige affattelse erstatning med renter for såkaldte »generelle« skader (general damages), herunder for smerte og lidelse (pain and suffering). Efter en ændring af denne ordning, der fandt sted den 1.4.1986, blev der ikke ydet erstatning for smerte og lidelse i form af erstatning med renter for såkaldte »generelle« skader, idet rækkevidden af de pågældende bestemmelser, inden de blev ændret, havde alvorlige konsekvenser for den irske stats finanser, som på dette tidspunkt gennemgik en periode med dyb økonomisk afmatning.
(
3
) – Jf. anden betragtning til direktiv 2004/80.
(
4
) – Jf. 14. betragtning til direktiv 2004/80.