62015CC0225
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. WAHL
fremsat den 16. juni 2016 (
1
)
Sag C-225/15
Domenico Politano’
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Tribunale di Reggio Calabria (retten i Reggio Calabria, Italien))
»Præjudiciel forelæggelse — artikel 49 TEUF — etableringsfrihed — ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet — hasardspil — restriktioner — betingelser for deltagelse i udbuddet og evaluering af den økonomiske og finansielle formåen — udelukkelse af den bydende på grund af manglende attestering af den økonomiske og finansielle formåen fra to bankinstitutter — tvingende almene hensyn — proportionalitet — anvendelse af artikel 47 i direktiv 2004/18/EF«
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 49 TEUF, ligebehandlingsprincippet og effektivitetsprincippet samt artikel 47 i direktiv 2004/18/EF (
2
). Den indgår i en lang række af præjudicielle forelæggelser, hvormed Domstolen er blevet anmodet om at træffe afgørelse om forskellige aspekter af den italienske lovgivning om hasardspil (
3
), særligt de krav, der stilles til ansøgere om en koncession, i forbindelse med det udbud, der blev lanceret i 2012 (
4
) (herefter også »Monti-udbudsbekendtgørelsen«), der var genstand for de sager, der gav anledning til dom af 22. januar 2015, Stanley International Betting og Stanleybet Malta (C-463/13, EU:C:2015:25) og af 28. januar 2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60).
2.
Inden for rammerne af en nu velkendt tvistemålskonfiguration er denne anmodning blevet fremsat i forbindelse med en straffesag indledt mod sagsøgeren i hovedsagen, Domenico Politano’, for manglende overholdelse af den italienske lovgivning om indgåelse af væddemål om resultatet af sportsbegivenheder eller andre begivenheder. Domenico Politano’, der er blevet tiltalt for for det første ikke at være i besiddelse af den godkendelse, der kræves for at kunne indsamle og videreformidle væddemål i henhold til national ret, og for det andet for ikke at være tilknyttet en aktør, der har en koncession, har i det væsentlige gjort gældende, at de krav, der blev stillet til det selskab, der ansøgte om en koncession, og som han er tilknyttet, i henhold til de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen, er i strid med en række EU-retlige regler og principper.
3.
Den foreliggende sag giver Domstolen lejlighed til at præcisere de aspekter, der skal tages i betragtning, og de forpligtelser, der påhviler de nationale retsinstanser i forbindelse med udarbejdelsen af en anmodning om en præjudiciel afgørelse – og navnlig i forbindelse med beskrivelsen af den relevante faktiske og retlige ramme – således at Domstolen kan give dem et brugbart svar. Den giver ligeledes Domstolen lejlighed til igen at fokusere på den debat, der her er tale om, ligesom det er vigtigt, at Domstolen ikke foranlediges til at besvare spørgsmål, der først og fremmest udspringer af nogle aktørers forsøg på at undgå visse strafferetlige sanktioner og ikke af et ønske om at sikre EU-rettens effektivitet.
I – Retsforskrifter
A – EU-retten
4.
Artikel 1, stk. 2, litra a) og d), i direktiv 2004/18 bestemmer:
»a)
Ved »offentlige kontrakter« forstås gensidigt bebyrdende aftaler, der indgås skriftligt mellem en eller flere økonomiske aktører og en eller flere ordregivende myndigheder, og som vedrører udførelsen af arbejde, levering af varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af dette direktiv.
[...]
d)
Ved »offentlige tjenesteydelseskontrakter« forstås offentlige kontrakter, bortset fra offentlige bygge- og anlægskontrakter og vareindkøbskontrakter, der vedrører tjenesteydelser nævnt i bilag II.«
5.
Artikel 1, stk. 4, i direktiv 2004/18 bestemmer:
»Ved »koncessionskontrakt om tjenesteydelser« forstås en kontrakt med samme karakteristika som offentlige tjenesteydelseskontrakter bortset fra, at vederlaget for den tjenesteydelse, der skal præsteres, enten udelukkende består i retten til at udnytte tjenesteydelsen eller i denne ret sammen med betaling af en pris.«
6.
Direktivets artikel 17 med overskriften »Koncessionskontrakter om tjenesteydelser« bestemmer:
»Dette direktiv finder ikke anvendelse på koncessionskontrakter om tjenesteydelser som defineret i artikel 1, stk. 4, jf. dog artikel 3.«
7.
Direktivets artikel 47 med overskriften »Økonomisk og finansiel formåen« er affattet således:
»1.   Bevis for den økonomiske aktørs finansielle og økonomiske formåen kan almindeligvis føres ved en eller flere af følgende oplysninger:
a)
relevante erklæringer fra en bank eller i givet fald bevis for relevant erhvervsansvarsforsikring
b)
fremlæggelse af virksomhedens balance eller uddrag heraf, hvis offentliggørelse af balancen er lovpligtig i det land, hvor den økonomiske aktør er etableret
c)
en erklæring om den økonomiske aktørs samlede omsætning og i påkommende tilfælde omsætningen inden for det aktivitetsområde, kontrakten vedrører, i højst de tre seneste disponible regnskabsår, afhængigt af hvornår den økonomiske aktør blev etableret eller startede sin virksomhed, hvis tallene for denne omsætning foreligger.
2.   En økonomisk aktør kan i givet fald og for en bestemt kontrakt basere sig på andre enheders formåen uanset den juridiske karakter af forbindelserne mellem aktøren selv og disse enheder. Aktøren skal i så fald godtgøre over for den ordregivende myndighed, at han råder over de nødvendige ressourcer, f.eks. ved at fremlægge dokumentation for disse enheders forpligtelser i så henseende.
3.   En sammenslutning af økonomiske aktører som omhandlet i artikel 4 kan på samme vilkår basere sig på sammenslutningens deltageres formåen eller andre enheders deltageres formåen.
4.   De ordregivende myndigheder anfører i udbudsbekendtgørelsen eller i opfordringen til at afgive tilbud, hvilken eller hvilke af de i stk. 1 nævnte former for dokumentation de har valgt, samt hvilken anden dokumentation der skal fremlægges.
5.   Hvis den økonomiske aktør af en gyldig grund ikke er i stand til at fremlægge den af den ordregivende myndighed krævede dokumentation, kan han godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet.«
B – Italiensk ret
8.
Domstolen er nu bekendt med de relevante nationale retsforskrifter, idet den som nævnt i indledningen til dette forslag til afgørelse ved gentagne lejligheder er blevet anmodet om at tage stilling til foreneligheden af de italienske retsforskrifter om indsamling af væddemål med EU-retten.
9.
Det fremgår i det væsentlige af den italienske lovgivning, at deltagelse i afholdelse af hasardspil, herunder indsamling af væddemål, er betinget af, at der opnås en koncession og en polititilladelse.
10.
I henhold til artikel 88 i kongeligt dekret nr. 773 af 18. juni 1931 om vedtagelse af en fælles lovtekst på området for den offentlige sikkerhed (
5
), som ændret ved artikel 37, stk. 4, i lov nr. 338 af 23. december 2000 (
6
), er udstedelsen af en polititilladelse betinget af, at der opnås en koncession fra Agenzia della Dogane e dei Monopoli di Stato (told- og monopolmyndigheden, herefter »ADM«). Polititilladelsen giver indehaverne ret til at indsamle indsatser til væddemål inden for et bestemt territorialt område. Manglende opnåelse af en koncession er således til hinder for udstedelsen af en polititilladelse. Udøvelsen af væddemålsaktivitet uden en koncession eller en polititilladelse er strafbart.
11.
I 1999 tildelte de italienske myndigheder ved offentligt udbud 1000 koncessioner med henblik på forvaltning af væddemål i forbindelse med sportskonkurrencer. Samtidig blev 671 nye koncessioner med henblik på forvaltning af hestevæddeløb tildelt ved offentligt udbud, og 329 eksisterende koncessioner blev automatisk fornyet. I medfør af den dagældende lovgivning blev erhvervsdrivende, der er stiftet i form af kapitalselskaber, hvis aktier er noteret på de officielle børser, udelukket fra udbuddet med henvisning til, at det ikke var muligt konstant og præcist at identificere de enkelte aktionærer. I dommen i sagen Placanica m.fl. blev det fastslået, at en sådan udelukkelse er ulovlig i henhold til artikel 43 EF og 49 EF (
7
).
12.
Ved lovdekret nr. 223 (
8
) blev der gennemført en reform af hasardspilsektoren i Italien, der skulle sikre, at denne blev bragt i overensstemmelse med de krav, som følger af EU-retten. Dekretet foreskrev tildeling af ca. 16300 nye koncessioner til hasardspil i tillæg til de øvrige koncessioner, der blev tildelt i 1999.
13.
Som følge af bl.a. Costa og Cifone-dommen (
9
) er hasardspilsektoren igen blevet reformeret ved lovdekret nr. 16 (
10
).
14.
For så vidt angår afholdelse af udbud med henblik på tildeling af koncessioner til indsamling af væddemål bestemmer artikel 10, stk. 9g og 9h, i lovdekretet af 2012:
»9g   I forbindelse med en omstrukturering af bestemmelserne på området for offentlige spil, herunder bestemmelserne på området for væddemål på sportsbegivenheder, også hestevæddeløb, og ikke-sportsrelaterede begivenheder, er formålet med bestemmelserne i dette stykke at fremme den nævnte omstrukturering gennem en indledende synkronisering af udløbstidspunktet for koncessionerne på indsamling af de pågældende væddemål under overholdelse af kravet om, at de nationale regler for udvælgelse af de personer, som på statens vegne indsamler væddemål på sportsbegivenheder, også hestevæddeløb, og ikke-sportsrelaterede begivenheder, tilpasses til de fastslåede principper i Den Europæiske Unions Domstols dom af 16. februar 2012, Costa og Cifone (C-72/10 og C-77/10, EU:C:2012:80). Med henblik herpå skal [ADM], henset til det forestående udløb af en række koncessioner på indsamling af de nævnte væddemål, straks, og under alle omstændigheder senest den 31. juli 2012, afholde et udbud til udvælgelse af de personer, som indsamler disse væddemål, idet følgende kriterier i det mindste skal overholdes:
a)
Mulighed for deltagelse for de personer, der allerede udøver spilindsamlingsvirksomhed i en af staterne i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet de her har deres lovlige eller operationelle hjemsted, på grundlag af en gyldig og faktisk tilladelse udstedt i henhold til de gældende bestemmelser i lovgivningen i nævnte stat, og som ligeledes opfylder de krav om hæderlighed og pålidelighed samt om økonomisk og finansiel kapacitet, som er angivet af [ADM], henset til de bestemmelser på området, der er fastsat i lov nr. 220 [...] (
11
)] [...] og i lovdekret nr. 98 af 6. juli 2011, som efter ændringer er blevet ophøjet til lov ved lov nr. 111 af 15. juli 2011.
b)
Tildeling af koncessioner med udløb den 30. juni 2016 på indsamling, udelukkende i et fysisk netværk, af væddemål på sportsbegivenheder, også hestevæddeløb, og ikke-sportsrelaterede begivenheder i op til 2000 spillesteder, hvis eneste aktivitet består i markedsføring af offentlige spilprodukter, uden begrænsninger for så vidt angår minimumsafstande mellem disse spillesteder eller i forhold til allerede aktive spillesteder til indsamling af lignende væddemål.
c)
Som en del af prisen fastsættes en udbudssum på 11000 EUR for hvert spillested.
d)
Indgåelse af en koncessionskontrakt med et indhold, der er i overensstemmelse med ethvert andet princip, der er fastslået i Den Europæiske Unions Domstols dom af 16. februar 2012, og med de gældende forenelige nationale bestemmelser på området for offentlige spil.
e)
Mulighed for at drive spillestederne i enhver kommune eller provins, uden kvantitative territoriale begrænsninger eller begunstigende betingelser i forhold til de koncessionshavere, der allerede har tilladelse til indsamling af lignende væddemål, eller betingelser, der under alle omstændigheder kan vise sig at give en fordel til de sidstnævnte.
f)
Sikkerhedsstillelse i henhold til bestemmelserne i artikel 24 i lovdekret nr. 98 af 6. juli 2011, som efter ændringer er blevet ophøjet til lov ved lov nr. 111 af 15. juli 2011.
9h   Koncessionshaverne til indsamling af de i stk. 9g omhandlede væddemål, hvis koncessioner udløber den 30. juni 2012, fortsætter med deres indsamlingsvirksomhed indtil datoen for indgåelse af de koncessionskontrakter, der er udbudt i overensstemmelse med ovennævnte stykke. Artikel 24, stk. 37 og 38, i lovdekret nr. 98 af 6. juli 2011, som ændret ved lov nr. 111 af 15. juli 2011, artikel 1, stk. 287, litra e), i lov nr. 311 af 30. december 2004, samt artikel 38, stk. 4, litra e), i [lovdekret af 4. juli 2006 om hasteforanstaltninger til økonomisk og social genopretning, begrænsning og rationalisering af offentlige udgifter samt foranstaltninger vedrørende skatteindtægter og bekæmpelse af skatteunddragelse], som ændret ved lov nr. 248 af 4. august 2006, ophæves.«
15.
Dekretets bestemmelser blev gennemført ved udbudsprocedurer, som blev afholdt af ADM i løbet af 2012. Ifølge artikel 3.2 i de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen, skal deltagere, der har været på markedet mindre end to år, og hvis samlede indtægter fra spiludbydervirksomhed har været under 2 mio. EUR i de seneste to regnskabsår, fremlægge egnede bankerklæringer udstedt af mindst to banker med henblik på at godtgøre deres økonomiske og finansielle formåen.
16.
Direktiv 2004/18 blev gennemført i italiensk ret ved lovdekret nr. 163/2006 af 12. april 2006 (almindeligt tillæg til GURI nr. 100 af 2.5.2006), som kodificerer reglerne på området for offentlige udbud.
17.
Ifølge nævnte lovdekrets artikel 41 præciserer den ordregivende myndighed de betingelser, som deltageren skal opfylde med henblik på at godtgøre, at denne er i besiddelse af den økonomiske og finansielle formåen, der kræves for at kunne opfylde kontrakten. Ifølge samme artikel kan en deltager, som ikke er i stand til at fremlægge de krævede bank- eller regnskabsreferencer, når der foreligger rimelig grund hertil, godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved hjælp af ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet.
II – De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
18.
Den 6. februar 2015 fastslog de kompetente myndigheder på baggrund af en kontrol foretaget af det administrative politi ved Questura (politipræfekturet) i Reggio Calabria (Italien) på forretningsstedet med betegnelsen »Betuniq« beliggende i Polistena (Italien), der ledes af Domenico Politano’ og er tilknyttet det maltesiske selskab UniqGroup Ltd, at indsamling af væddemål dér foregik uden koncession, tilladelse eller bevilling.
19.
Ved afgørelse af 13. februar 2015 afsagde giudice delle indagini preliminari (forundersøgelsesdommeren) ved Tribunale di Palmi (retten i Palmi, Italien) en kendelse over for Domenico Politano’ om udlæg i de aktiver, der benyttedes til denne virksomhed.
20.
Domenico Politano’ har anlagt sag til prøvelse af denne afgørelse om udlæg ved den forelæggende ret med påstand om, at visse af betingelserne i Monti-udbudsbekendtgørelsen er uforenelige med artikel 49 TEUF og 56 TEUF.
21.
Ifølge sagsøgeren i hovedsagen udgør hans adfærd ikke en lovovertrædelse, idet indgåelse af væddemål om resultatet af sportsbegivenheder på vegne af UniqGroup skal opfattes som lovlig, eftersom den nationale lovgivning er i strid med artikel 49 TEUF og artikel 56 TEUF.
22.
Han har gjort gældende, at UniqGroup blev udelukket fra udbuddet i 2012, selv om det havde indgivet en ansøgning om deltagelse på behørig vis, med den begrundelse, at det ikke havde fremlagt to attesteringer af den økonomiske og finansielle formåen fra to forskellige bankinstitutter, således som det krævedes i artikel 3.2 i de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen. Han har præciseret, at UniqGroup har anfægtet udbudsbekendtgørelsen ved de italienske domstole, fordi den ikke indeholder nogen lempelser for de udenlandske virksomheder, der med gyldig grund er forhindret i at fremlægge de finansielle garantier, der kræves i nævnte udbudsbekendtgørelse.
23.
Ifølge den forelæggende ret skulle en udbudsrunde, som den i hovedsagen omhandlede, hvor spiludbydere fra forskellige lande sammenlignes, nødvendigvis overholde det princip, der følger af artikel 47 i direktiv 2004/18, navnlig muligheden for at vurdere den økonomiske og finansielle formåen »ved ethvert andet dokument, som den ordregivende myndighed finder egnet«.
24.
Myndighedens behov for at pålægge strenge deltagelseskrav burde nødvendigvis have været foreneligt med princippet om, at det størst mulige antal virksomheder deltager i en udbudsrunde, idet alle deltagere burde være sikret mulighed for at godtgøre deres økonomiske og finansielle formåen ved ethvert andet dokument, som findes egnet.
25.
Det følger heraf, at den kompetente myndighed udtrykkeligt burde angive de alternative kriterier, som myndigheden fandt egnede og nyttige med henblik på godtgørelse af den krævede formåen, for således under alle omstændigheder at muliggøre en effektiv attestering.
26.
I den foreliggende sag finder den forelæggende ret, at de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen, ikke har tilladt selskabet UniqGroup at godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen på alternative måder. Det ser således ikke ud til, at selskaber som det i hovedsagen omhandlede er blevet tilbudt klare og tydelige muligheder for i offentlighedens interesse at godtgøre deres soliditet og økonomiske pålidelighed.
27.
På denne baggrund har Tribunale di Reggio Calabria (retten i Reggio Calabria) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
[…] Skal artikel […] 49 TEUF samt princippet om ligebehandling og princippet om effektivitet fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser på hasardspilsområdet, hvorefter bekendtgørelsen af et nyt udbud (således som reguleret ved artikel [10, stk. 9[g]], i lov nr. 44 af 26.4.2012) om udstedelse af koncessioner fastlægger, at en deltager udelukkes på grund af manglende opfyldelse af kravet om økonomisk og finansiel formåen, uden at fastsætte alternative kriterier til bankerklæringer fra to forskellige finansinstitutter?
2)
Skal artikel 47 i [...] direktiv 2004/18[...] fortolkes således, at den er til hinder for nationale bestemmelser på hasardspilsområdet, hvorefter bekendtgørelsen af et nyt udbud (således som reguleret ved artikel [10, stk. 9[g]], i lov nr. 44 af 26.4.2012) om udstedelse af koncessioner [fastlægger, at en deltager udelukkes på grund af manglende opfyldelse af kravet] om økonomisk og finansiel formåen, uden at give mulighed for at fremlægge alternative dokumenter som fastsat i den overnationale bestemmelse?«
28.
Den italienske, den belgiske, den tyske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
29.
Domenico Politano’, den italienske og den belgiske regering samt Kommissionen deltog i retsmødet den 13. april 2016.
III – Analyse
30.
Som det allerede blev fastslået i den sag, der gav anledning til dom af 28. januar 2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60), vedrører den foreliggende sag ikke lovligheden af lovdekretet af 2012, men en anden efterfølgende foranstaltning indeholdt i de administrative regler, der supplerer Monti-udbudsbekendtgørelsen (
12
).
31.
Mens Domstolen vil kunne drage fordel af den lære, der kan udledes af dom af 28. januar 2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60) med hensyn til det analyseskema, der skal anvendes, vedrører den foreliggende sag en anden bestemmelse om den forpligtelse, der i Monti-udbudsbekendtgørelsen pålægges nye bydende til at godtgøre deres finansielle soliditet ved hjælp af erklæringer udstedt af mindst to banker, hvis de ikke er i stand til at bevise, at de har haft en omsætning på mindst 2 mio. EUR over en periode på to år.
32.
Jeg vil først og fremmest undersøge formaliteten, som nogle af de intervenerende parter har sat spørgsmålstegn ved.
A – Formaliteten
33.
Den italienske regering og, hvad angår det andet spørgsmål, Kommissionen er af den opfattelse, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse skal afvises, eftersom de faktiske omstændigheder ikke fremgår tilstrækkelig klart af forelæggelsesafgørelsen til, at Domstolen kan give en relevant besvarelse.
34.
Jeg deler i vid udstrækning disse intervenerende parters tvivl.
35.
De oplysninger, som den forelæggende ret har givet, forekommer mig netop at være mangelfulde i mange henseender og kunne til en vis grad anses for ikke at opfylde de krav, som Domstolen til stadighed har fremhævet. Det står i denne forbindelse fast, at forelæggelsesafgørelsen navnlig skal angive de nøjagtige grunde til, at den nationale ret har rejst spørgsmål om fortolkningen af EU-retten og har fundet det nødvendigt at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål (
13
).
36.
Med hensyn til det første spørgsmål og i forlængelse af den tvivl, jeg gav udtryk for i mit forslag til afgørelse i Laezza-sagen (
14
), synes det præjudicielle spørgsmål at bygge på faktuelle omstændigheder, som ikke finder direkte støtte i sagsakterne i hovedsagen (
15
).
37.
For det første er det ikke nemt at afgøre, hvorfor den omtvistede foranstaltning, dvs. muligheden for, at ansøgeren om en koncession i forbindelse med Monti-udbuddet kan godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved at »fremlægge egnede bankerklæringer udstedt af mindst to banker«, bestrides direkte i tvisten i hovedsagen. I modsætning til den situation, der forelå i de sager, der gav anledning til Costa og Cifone-dommen (
16
) og dommen i sagen Stanley International Betting og Stanleybet Malta (
17
), er der på ingen måde rejst tvivl om omorganiseringen ved hjælp af afholdelse af et nyt udbud – i det foreliggende tilfælde iværksat efter lovgivers indgreb ved lovdekret af 2012 – som helhed. I denne forbindelse tilkommer det alene den nationale ret at efterprøve, om den omtvistede foranstaltning på grundlag af de gældende nationale retsregler faktisk kan have en indflydelse på sagsøgeren i hovedsagens strafferetlige situation (
18
).
38.
Dernæst er det vanskeligt at afgøre, i hvilket omfang den omtvistede regel har udgjort en reel hindring for UniqGroups, som sagsøgeren i hovedsagen ser ud til at være tilknyttet, deltagelse i Monti-udbuddet.
39.
Som det fremgår af sagsakterne, og som det er blevet præciseret under retsmødet, er årsagen til, at UniqGroup, som sagsøgeren i hovedsagen angiveligt er tilknyttet, ikke har været i stand til at fremlægge en bankerklæring fra en anden bank, ikke angivet. I denne henseende har den forelæggende ret blot anført, at Banca di Valletta »i en mail af 15. januar 2013 [har præciseret], at banken under hensyntagen til de gældende standarder på Malta ikke er i stand til at fremlægge andre oplysninger end i sine andre erklæringer [...]«. Denne oplysning, der udelukkende præciserer, hvorfor denne bank ikke kunne fremlægge mere nøjagtige oplysninger, forklarer imidlertid ikke, hvorfor UniqGroup ikke har været i stand til at indhente en erklæring fra en anden bank.
40.
Jeg er desuden af den opfattelse, hvilket også blev fastslået under retsmødet, at sagsøgeren i hovedsagen med den forelæggende ret som mellemmand snarere har ønsket at gøre opmærksom på de problemer, som UniqGroup havde med at indhente de krævede attester i Malta, end på den forpligtelse, der i Monti-udbudsbekendtgørelsen pålægges de bydende til at fremlægge de pågældende erklæringer.
41.
Det fremgår i øvrigt af sagsakterne, at UniqGroup blev udelukket fra udbuddet, ikke blot fordi selskabet ikke havde fremlagt de to krævede erklæringer, men ligeledes fordi indholdet af den ene erklæring, der blev fremlagt, var utilstrækkeligt. Hvis det antages, at den forpligtelse, der påhviler personer, som ønsker at deltage i det omtvistede udbud, til at fremlægge en erklæring fra to banker, skal ophæves af hensyn til EU-retten, vil det ikke støtte sagsøgeren i hovedsagens påstand. Det skal endvidere bemærkes, at den forelæggende ret ikke i denne forbindelse har nævnt andre mulige måder, hvorpå UniqGroup eventuelt kunne have godtgjort sin økonomiske og finansielle formåen.
42.
Med hensyn til det andet spørgsmål er det endnu sværere at forstå, hvorfor direktiv 2004/18 skulle udgøre en relevant bestemmelse i den foreliggende sag. Jeg har vanskeligt ved at forså udsagnet i forelæggelsesafgørelsen om, at »sagsøgeren har anført – og retten kan tilslutte sig dette – at, fordi der var tale om en udvælgelse [...], hvor spilleudbydere fra forskellige lande sammenlignes, skulle udbudsrunden overholde det princip, der følger af artikel 47 i direktiv 2004/18«. Det vil jeg vende tilbage til i det følgende.
43.
Under disse omstændigheder kan der rejses alvorlig tvivl om formaliteten med hensyn til forelæggelsesafgørelsen, og det præjudicielle spørgsmål kunne på den baggrund afvises. Selv om det udelukkende tilkommer de nationale retsinstanser på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen, samt på hvilket trin i sagen spørgsmålene bør forelægges (
19
), skal Domstolen stadig råde over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en relevant besvarelse af de forelagte spørgsmål (
20
). Det kræves bl.a., at den forelæggende ret i hvert fald forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for dens præjudicielle spørgsmål (
21
).
44.
I lighed med den tilgang, der tidligere er anvendt (
22
), kan Domstolen på baggrund af en indgående bedømmelse af de krav, der påhviler den nationale ret, imidlertid beslutte, at forelæggelsesafgørelsen i tilstrækkeligt omfang redegør for de retlige og faktiske omstændigheder, og at de af den forelæggende ret fremlagte oplysninger gør det muligt at fastsætte rækkevidden af de stillede spørgsmål. Domstolen kunne i denne henseende fastslå, at den forelæggende rets spørgsmål således er baseret på det forhold, at det ikke med henblik på at pålægge en strafferetlig sanktion kan foreholdes Domenico Politano’, at denne ikke er koncessionshaver – og følgelig ikke er i besiddelse af en polititilladelse – i forbindelse med et udbud, der er tilrettelagt i henhold til regler og under omstændigheder, der er i strid med EU-retten (
23
).
45.
Jeg vil således i det følgende redegøre for, hvordan de præjudicielle spørgsmål efter min opfattelse skal besvares med hensyn til realiteten.
B – Realiteten
46.
Jeg vil i første omgang undersøge, om direktiv 2004/18, bl.a. artikel 47, kan være til hinder for den omtvistede foranstaltning, og dernæst behandle spørgsmålet om, hvorvidt denne foranstaltning er i overensstemmelse med etableringsfriheden samt ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
1. Første aspekt (det andet præjudicielle spørgsmål): finder direktiv 2004/18 anvendelse?
47.
Jeg vil ikke opholde mig længe ved dette aspekt af forelæggelsesafgørelsen, som efter min opfattelse ikke indebærer nogen særlige problemer.
48.
Som tidligere anført har den forelæggende ret sat spørgsmålstegn ved, om den omtvistede foranstaltning, dvs. den foranstaltning, der pålægger ansøgeren om en koncession at godtgøre sin finansielle solvens ved hjælp af to bankerklæringer, er forenelig med artikel 47 i direktiv 2004/18 uden at redegøre for årsagerne til denne tvivl.
49.
Der kan efter min opfattelse ikke herske nogen tvivl om, at dette direktiv, bl.a. artikel 47, ikke finder anvendelse i hovedsagen, der vedrører et koncessionssystem, der ikke kan betegnes som »offentlige kontrakter« i henhold til artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18 eller som »koncessionskontrakt om offentlige bygge- og anlægsarbejder« i henhold til samme direktivs artikel 1, stk. 3.
50.
Det skal anføres, at direktiv 2004/18 kun finder anvendelse på tjenesteydelseskontrakter, dvs. gensidigt bebyrdende aftaler, der indgås mellem en ordregivende myndighed og en økonomisk aktør, og som vedrører levering af tjenesteydelser, der er omfattet af dette direktivs bilag II [jf. artikel 1, stk. 2, litra d), i direktiv 2004/18]. I henhold til artikel 17 finder direktiv 2004/18 derimod ikke anvendelse på koncessionskontrakter om tjenesteydelser, der er defineret som kontrakt med samme karakteristika som offentlige bygge- og anlægskontrakter, bortset fra, at vederlaget for det arbejde, der skal leveres, enten udelukkende består i retten til at udnytte bygge- og anlægsarbejdet eller i denne ret sammen med betaling af en pris (
24
).
51.
Det fremgår imidlertid, at koncessionen vedrørende tilrettelæggelse af væddemål, såsom den i hovedsagen omhandlede, ikke er en offentlig tjenesteydelseskontrakt som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), i direktiv 2004/18. Ikke blot leveres den her omhandlede »tjeneste« ikke på vegne af den ordregivende myndighed, de bydende økonomiske aktører modtager heller ikke vederlag via offentlige midler. Endvidere bærer koncessionshaveren hele risikoen i forbindelse med indsamling og videreformidling af væddemål.
52.
På EU-rettens nuværende udviklingstrin er koncessionskontrakter om tjenesteydelser ikke omfattet af nogen af de direktiver, der er vedtaget med henblik på samordning på området offentlige kontrakter (
25
). Disse kontrakter kan derimod være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2014/23/EU (
26
), der trådte i kraft den 23. juni 2014, og som skal gennemføres i national ret senest den 18. april 2016. Selv om dette direktiv ikke er nævnt og i sidste ende ikke ser ud til at finde anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, er det interessant at bemærke, at det fremgår af artikel 38, stk. 1, heri, at »[d]e ordregivende myndigheder og de ordregivende enheder kontrollerer betingelserne for deltagelse vedrørende ansøgernes eller tilbudsgivernes faglige og tekniske formåen samt finansielle og økonomiske situation på grundlag af egenerklæringer, reference eller referencer, der skal fremlægges som bevis i overensstemmelse med kravene i koncessionsbekendtgørelsen« (min fremhævelse).
53.
I sidste ende finder direktiv 2004/18 således ikke anvendelse på den foreliggende sag, og det er derfor ufornødent at undersøge, om den omtvistede foranstaltning er i overensstemmelse med direktivets artikel 47.
2. Andet aspekt: eksistensen af en restriktion, der er uforenelig med etableringsfriheden, der er sikret i artikel 49 TEUF, og med ligebehandlingsprincippet og effektivitetsprincippet
54.
Med det første spørgsmål, der er det centrale i den foreliggende sag, anmodes Domstolen om at afgøre, om den omtvistede foranstaltning, der foreskriver, at ansøgeren om en koncession skal godtgøre sin økonomiske og finansielle formåen ved at fremlægge egnede erklæringer fra mindst to banker, udgør en uberettiget og uforholdsmæssig restriktion for etableringsfriheden.
55.
Selv om det ikke tilkommer Domstolen at sætte spørgsmålstegn ved den forelæggende rets fortolkning af den relevante nationale ret, vil jeg umiddelbart give udtryk for min undren over præsentationen af de krav, der stilles til de bydende med hensyn til godtgørelse af deres økonomiske og finansielle formåen.
56.
Den forelæggende ret tager således tilsyneladende udgangspunkt i postulatet om, at den manglende overholdelse af kravet om fremlæggelse af to ad hoc-erklæringer om åbning af en kredit fra mindst to banker i sig selv er tilstrækkelig til at udelukke ansøgere om en koncession, der har været på markedet mindre end to år, fra at deltage i Monti-udbuddet. På grund af dette krav er de »traditionelle« aktører mere gunstigt stillet end aktører, der endnu ikke har fået tildelt koncessioner, hvilket er i strid med EU-retten.
57.
Ser jeg alene på formuleringen af den omtvistede bestemmelse i punkt 3.2 i de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen, fremgår det imidlertid, at dette krav kun er subsidiært i forhold til kravet om, at ansøgeren om en koncession skal godtgøre, at de samlede indtægter fra spiludbyderens virksomhed har været på mindst 2 mio. EUR i løbet af de to afsluttede regnskabsår, der går forud for indgivelse af ansøgningen (
27
).
58.
Efter denne præcisering vil jeg i overensstemmelse med den fremgangsmåde med henblik på analyse, der normalt anvendes til at afgøre, om en restriktiv foranstaltning er i overensstemmelse med de ved traktaten sikrede frihedsrettigheder, undersøge den forelagte problematik i tre faser, nemlig for det første en identifikation af en restriktion, der indebærer forskelsbehandling, for det andet en bedømmelse af begrundelserne for restriktionen, og for det tredje en undersøgelse af den omtvistede foranstaltnings proportionalitet.
59.
Først skal det kontrolleres, om den omtvistede bestemmelse udgør en potentiel restriktion for etableringsfriheden, der er sikret ved artikel 49 TEUF, og i givet fald, om denne restriktion indebærer forskelsbehandling.
60.
Henset til den meget vide definition i Domstolens retspraksis af, hvad der potentielt kan udgøre en »restriktion«, særlig inden for sektoren for hasardspil, hvor alle foranstaltninger, der på den ene eller den anden måde forekommer ugunstige for økonomiske aktører, som ønsker at udøve aktiviteter inden for indgåelse af væddemål (
28
), er jeg af den opfattelse, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende.
61.
Den omtvistede foranstaltning, der i forbindelse med Monti-udbudsbekendtgørelsen pålægger de bydende særlige forpligtelser med hensyn til godtgørelse af deres finansielle soliditet, kan påvirke deres muligheder for at deltage i nævnte udbud, og kan dermed potentielt udgøre en restriktion for etableringsfriheden (
29
).
62.
Som Kommissionen har gjort gældende i sine indlæg, er den potentielle koncessionshaver forpligtet til at indgå en kreditaftale med to forskellige banker på grund af forpligtelsen til at godtgøre den finansielle soliditet ved hjælp af erklæringer udstedt af mindst to banker. Der er her tale om et krav, som alle nye koncessionshavere ikke kan opfylde, idet opfyldelse af dette krav ikke er nødvendig for udøvelsen af deres aktivitet i andre sammenhænge, og idet det kan medføre særlige problemer.
63.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt denne restriktion er blevet pålagt på en måde, der indebærer forskelsbehandling, må det fastslås, at det ikke er blevet godtgjort – og efter min opfattelse heller ikke påstået – at den omtvistede foranstaltning kun gælder aktører, der deltager i udbuddet af 2012, og som er etableret i andre medlemsstater. Tværtimod synes det at følge af de oplysninger, der er forelagt Domstolen, at den omtvistede foranstaltning finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, der ønsker at deltage i udbuddet, der blev indledt i 2012, uanset hvor de er etableret.
64.
Da der ikke foreligger oplysninger om det modsatte, fremgår det ligeledes, at kravet om, at der skal fremlægges erklæringer fra to banker, finder anvendelse uden forskel på alle deltagerne i den pågældende udbudsprocedure.
65.
For det andet skal det præciseres, om de nationale myndigheders begrundelse for de forpligtelser, der påhviler de bydende med henblik på at godtgøre deres finansielle solvens, kan begrunde denne restriktion.
66.
Restriktioner for hasardspilvirksomhed kan således efter fast retspraksis være begrundet i tvingende almene hensyn såsom beskyttelse af forbrugerne, forebyggelse af bedrageri og fjernelse af incitamenter for borgerne til overdrevent spilleforbrug. Hvad desuden angår den italienske hasardspilslovgivning har Domstolen fastslået, at formålet vedrørende bekæmpelse af kriminalitet knyttet til hasardspil kan begrunde de restriktioner for grundlæggende friheder, som følger af denne lovgivning (
30
), såfremt de omhandlede restriktioner opfylder proportionalitetsprincippet, og såfremt de foranstaltninger, der indføres i denne forbindelse, undersøges på en overordnet, sammenhængende og systematisk måde (
31
).
67.
Det påhviler navnlig de pågældende medlemsstater at sikre, at de foranstaltninger, der gennemføres i forbindelse med et koncessionssystem, er egnede til at sikre adgangen til og udøvelsen af den økonomiske aktivitet inden for den berørte sektor på en effektiv måde og på lige vilkår.
68.
I den foreliggende sag skal det anføres, at det ikke er koncessionssystemet i sin helhed, der sættes spørgsmålstegn ved, men de forpligtelser til at godtgøre deres økonomiske og finansielle formåen, der påhviler ansøgerne om en koncession i henhold til artikel 3.2 i de administrative regler, der er opstillet i bilaget til Monti-udbudsbekendtgørelsen.
69.
Efter min opfattelse kan der ikke herske nogen tvivl om, at disse krav, der ikke blot har til formål at kanalisere udbuddet af hasardspil – og i sidste ende at begrænse den organiserede kriminalitet og svindel i tilknytning til ulovlig tilrettelæggelse af spil – men ligeledes at udøve en vis kontrol i spillernes interesse forfølger et legitimt mål. Det skal i denne forbindelse anføres, at Domstolen netop allerede har henvist til en undersøgelse gennemført af den italienske regering, hvoraf det fremgår, at »uautoriserede spille- og væddemålsaktiviteter, der som sådan er forbudt, udgør et alvorligt problem i Italien, hvilket en udvidelse af autoriserede og lovregulerede aktiviteter muligvis kan afhjælpe« (
32
).
70.
For det tredje rejser det spørgsmålet, om den pågældende foranstaltning er blevet pålagt i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
71.
Jeg vil først behandle spørgsmålet om hensigtsmæssigheden af den omtvistede foranstaltning og dernæst spørgsmålet om dens forholdsmæssighed.
72.
Hvad angår for det første den pågældende forpligtelses hensigtsmæssige karakter finder jeg det ret indlysende, at bankerklæringer som dem, der kræves i de omtvistede bestemmelser, kan godtgøre den bydendes finansielle formåen med hensyn til udøvelse af aktivitet i tilknytning til indsamling af væddemål, hvis en sådan aktivitet skulle blive tildelt den bydende.
73.
I lighed med kravet i den sag, der gav anledning til Dickinger og Ömer-dommen (
33
), hvorefter indehaveren af et monopol på hasardspil skal være i besiddelse af en selskabskapital af en vis størrelse, skal forpligtelsen til at fremlægge erklæringer fra to banker sikre, at den økonomiske aktør har en finansiel formåen, der sætter denne i stand til at honorere de vindende spilleres krav.
74.
Som den belgiske regering har fremført i sine skriftlige indlæg, indeholder enhver effektiv og sammenhængende lovgivning på hasardspilområdet nødvendigvis bestemmelser, der skal sikre de ansøgende tjenesteudbyderes finansielle formåen.
75.
Hvad angår dernæst den pågældende foranstaltnings proportionale karakter skal det anføres, at det i princippet tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den pågældende foranstaltning går videre, end hvad der er nødvendigt for at nå det mål, der forfølges, henset til alle de oplysninger, der er blevet bragt til dens kendskab (
34
). Dette er så meget desto mere afgørende, fordi forelæggelsesafgørelsen kun indeholder få oplysninger i denne henseende.
76.
For at kunne give den forelæggende ret et så relevant svar som muligt, kan Domstolen dog fremkomme med følgende præciseringer af de oplysninger, der skal ligge til grund for dens analyse.
77.
For det første tilkommer det den nationale ret at afgøre, om indhentning af de krævede bankerklæringer kan medføre særlige finansielle byrder eller reelle problemer af organisatorisk art for de virksomheder, der ønsker at deltage i et udbud med henblik på at opnå en koncession til at udøve aktivitet inden for hasardspilsektoren.
78.
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at intet gør det muligt at konkludere, at forpligtelsen til at fremlægge to erklæringer fra europæiske banker udgør et uovervindeligt krav for en troværdig aktør, der ønsker at beskæftige sig med indsamling af væddemål. I denne forbindelse skal det fremføres, at den forelæggende ret blot har anført, at sagsøgeren i hovedsagen ikke havde været i stand til »med gyldig grund« at fremlægge de to krævede bankreferencer. Man kan dog godt betvivle disse begrundelsers karakter og spørge sig selv, om den reelle årsag til, at det angiveligt er umuligt for sagsøgeren i hovedsagen at fremlægge bankerklæringerne, ikke i realiteten er, at den savner finansiel troværdighed. Det fremgår således af sagsakterne, at den eneste reference, som UniqGroup har fremlagt, under alle omstændigheder ikke kunne godtgøre dets økonomiske og finansielle formåen.
79.
For det andet tilkommer det den nationale ret at efterprøve, om det med hensyn til de forpligtelser, der rent konkret påhviler koncessionshaverne, kan påstås, at kravet går ud over, hvad der er nødvendigt, henset til den skønsmargin, som medlemsstaterne har i forbindelse med tilrettelæggelse af hasardspilsektoren.
80.
Med hensyn til sidstnævnte punkt skal det nævnes, at den særlige karakter af økonomiske aktiviteter inden for hasardspilsektoren, som Domstolen hele tiden har anerkendt, og som i øvrigt forklarer, hvorfor den pågældende sektor ikke har været genstand for harmonisering, skal gøre det muligt for medlemsstaterne at indføre passende instrumenter for navnlig at gøre aktiviteten sikker med hensyn til såvel forbrugerbeskyttelse som forebyggelse af bedrageri og udvikling af kriminelle aktiviteter.
81.
I denne sammenhæng kan de myndigheder, der tildeler koncessioner, efter min opfattelse ikke kritiseres for, at de ikke stiller sig tilfredse med en hvilken som helst erklæring eller attestering med henblik på at forsikre sig om ansøgerne om koncessioners økonomiske og finansielle formåen. De bankerklæringer, der kræves i henhold til den omtvistede foranstaltning, er i princippet mere troværdige end erklæringer fra ansøgeren om en koncession inden for hasardspilsektoren.
IV – Forslag til afgørelse
82.
Henset til det ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de af Tribunale di Reggio Calabria (retten i Reggion Calabria, Italien) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF af 31. marts 2004 om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter, og navnlig artikel 47, finder ikke anvendelse på en national lovgivning, der inden for hasardspilsektoren regulerer en udbudsprocedure med henblik på tildeling af koncessioner som den i hovedsagen omhandlede.
Etableringsfriheden, der sikres ved artikel 49 TEUF, samt ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning, der i forbindelse med tildeling af koncessioner inden for hasardspilsektoren udelukker aktører, der ikke har været i stand til at fremlægge erklæringer fra to forskellige banker, fra udbudsproceduren, for så vidt som denne betingelse er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Det tilkommer den nationale ret at kontrollere, at et sådant krav, henset til alle omstændighederne i sagen, er begrundet og forholdsmæssigt i forhold til det ønskede mål.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv nr. 2004/18/EF om samordning af fremgangsmåderne ved indgåelse af offentlige vareindkøbskontrakter, offentlige tjenesteydelseskontrakter og offentlige bygge- og anlægskontrakter (EUT 2004, L 134, s. 114).
(
3
) – For en mere detaljeret gennemgang af denne retspraksis henvises til mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 2).
(
4
) – Udbud offentliggjort i GURI nr. 88 af 30.7.2012, 5. specialudgave, s. 15, og i Den Europæiske Unions Tidende, S 145 af 31.7.2012.
(
5
) – GURI nr. 146 af 26.6.1931.
(
6
) – Almindeligt tillæg til GURI nr. 302 af 29.12.2000.
(
7
) – Dom af 6.3.2007 (C-338/04, C-359/04 og C-360/04, EU:C:2007:133).
(
8
) – Lovdekret af 4.7.2006 om hasteforanstaltninger til økonomisk og social genopretning, begrænsning og rationalisering af offentlige udgifter samt foranstaltninger vedrørende skatteindtægter og bekæmpelse af skatteunddragelse, som blev ophævet til lov nr. 248 af 4.8.2006 (GURI nr. 18 af 11.8.2006).
(
9
) – Dom af 16.2.2012 (C-72/10 og C-77/10, EU:C:2012:80).
(
10
) – Lovdekret af 2.3.2012 om hastebestemmelser vedrørende skattemæssig forenkling, forbedring af effektiviteten og skærpelse af overvågningsprocedurerne (GURI nr. 52, af 2.3.2012, s. 1), som efter ændringer er blevet ophøjet til lov nr. 44 af 26.4.2012 (GURI nr. 99 af 28.4.2012, og almindeligt tillæg til GURI nr. 85, s. 1 ff., samordnet tekst s. 23 ff., herefter »lovdekretet af 2012«).
(
11
) – Legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011) (lov vedrørende bestemmelser om fastsættelsen af det årlige og flerårlige statsbudget (lov om stabilitet af 2011)) af 13.12.2010 (almindeligt tillæg til GURI nr. 297, af 21.12.2010).
(
12
) – Jf. mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 27 og 28).
(
13
) – Jf. bl.a. dom af 22.1.2015, Stanley International Betting og Stanleybet Malta (C-463/13, EU:C:2015:25, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 40-45.
(
15
) – Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 44).
(
16
) – Dom af 16.2.2012 (C-72/10 og C-77/10, EU:C:2012:80).
(
17
) – Dom af 22.1.2015 (C-463/13, EU:C:2015:25).
(
18
) – Jf. i denne retning mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 41 og 43).
(
19
) – Jf. i denne retning bl.a. dom af 27.10.1993, Enderby (C-127/92, EU:C:1993:859, præmis 10), af 26.10.2010, Schmelz (C-97/09, EU:C:2010:632, præmis 28) samt af 16.6.2015, Gauweiler m.fl. (C-62/14, EU:C:2015:400, præmis 15).
(
20
) – Jf. bl.a. dom af 22.12.2008, Les Vergers du Vieux Tauves (C-48/07, EU:C:2008:758, præmis 17).
(
21
) – Jf. bl.a. dom af 26.1.1993, Telemarsicabruzzo m.fl. (C-320/90 – C-322/90, EU:C:1993:26, præmis 6) samt kendelse af 9.9.2008, RAI (C-305/07, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:208, præmis 16), af 17.9.2009, Investitionsbank Sachsen-Anhalt (C-404/08 og C-409/08, ikke trykt i Sml., EU:C:2009:563, præmis 29) samt af 3.7.2014, Talasca (C-19/14, EU:C:2014:2049, præmis 17).
(
22
) – Jf. navnlig dom af 28.1.2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60).
(
23
) – Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 46).
(
24
) – Vedrørende forskellen mellem »offentlige bygge- og anlægskontrakter« og »koncessionskontrakter om tjenesteydelser« i henhold til direktiv 2004/18 henvises der navnlig til dom af 10.3.2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C-274/09, EU:C:2011:130, præmis 23 og 29 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Jf. dom af 3.6.2010, Sporting Exchange (C-203/08, EU:C:2010:307, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
(
26
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.2.2014 om tildeling af koncessionskontrakter (EUT 2014 L 94, s. 1).
(
27
) – I den foreliggende sag har sagsøgeren i hovedsagen netop oplyst under retsmødet, at hans omsætning i det foregående regnskabsår var på 14 mio. EUR.
(
28
) – Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 56-58 og den deri nævnte retspraksis).
(
29
) – Jf. i denne forbindelse mit forslag til afgørelse i sag Laezza (C-375/14, EU:C:2015:788, punkt 64).
(
30
) – Jf. bl.a. dom af 22.1.2015, Stanley International Betting og Stanleybet Malta (C-463/13, EU:C:2015:25, præmis 48 og 49 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Jf. dom af 28.1.2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
(
32
) – Jf. dom af 6.3.2007, Placanica m.fl. (C-338/04, C-359/04 og C-360/04, EU:C:2007:133, præmis 56).
(
33
) – Dom af 15.9.2011 (C-347/09, EU:C:2011:582, præmis 77).
(
34
) – Jf. dom af 28.1.2016, Laezza (C-375/14, EU:C:2016:60, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).