62003CC0397_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügy tárgya az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM Company) és az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (a továbbiakban: ADM Ingredients) társaságok által az Elsőfokú Bíróságának a T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben(2) 2003. július 9‑én hozott ítéletével (a továbbiakban: megtámadott ítélet) szemben kezdeményezett fellebbezés, amely ítéletével a Bíróság lényegében megerősítette az EK‑Szerződés 81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazási eljárására vonatkozó, 2000. június 7‑i 2001/418/EK bizottsági határozatot(3) (a továbbiakban: megtámadott határozat).
I – Jogi keret
2. Amint tudjuk, az EK‑Szerződés 85. cikke (jelenleg EK 81. cikk) értelmében „tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása”.
3. A Bizottság e magatartások szankcionálása érdekében a jogsértő vállalkozásokkal szemben bírságot szabhat ki.
4. A 17. tanácsi rendelet(4) 15. cikkének (2) bekezdése szerint:
„A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a) megsértik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését vagy 86. cikkét;
b) (...).
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
5. Az e területen hozott határozatok átláthatóságának és pártatlanságának biztosítása érdekében a Bizottság 1998‑ban iránymutatást(5) fogadott el a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről (a továbbiakban: iránymutatás).
6. Az iránymutatásban szereplő módszer szerint a Bizottság a bírság összegét lényegében több egymást követő szakaszban határozza meg.
7. A Bizottság először „a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban” meghatározza az alapösszeget (az iránymutatás 1. pontja). Az első szempontot illetően a jogsértéseket jellegüket, a piacra gyakorolt tényleges hatásukat, valamint az érintett földrajzi piac méretét figyelembe véve az „enyhe, jogsértések [...], súlyos jogsértések [...] [vagy] „különösen súlyos jogsértések” csoportjába sorolja.(6) Az időtartamot illetően a rövid időtartamú (egy évnél rövidebb), a közepes időtartamú (egy–öt év időtartamú) és a hosszú időtartamú (öt évnél hosszabb) jogsértések különböztethetők meg.
8. Miután meghatározta a bírság alapösszegét, a Bizottság mérlegeli, hogy súlyosító körülmények fennállta miatt kell‑e azt növelni,(7) vagy enyhítő körülmények fennállta miatt csökkenteni.(8)
9. Az iránymutatás 5. pontjának a) pontja előírja:
„Magától értetődő, hogy az e módszerrel (százalékos alapon növelt vagy csökkentett alapösszeg) kiszámított végösszeg a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően semmi esetre sem haladhatja meg a vállalkozások világméretű forgalmának 10%‑át. [...]”
10. A Bizottság az iránymutatás 5. pontjának b) alpontja alkalmazásában – a 10%‑os korlátot betartva – az így kiszámított összeget saját mérlegelése alapján tovább finomíthatja, melynek során „bizonyos olyan tényezőkre is figyelemmel kell lenni, mint például a sajátos gazdasági összefüggések, a jogsértők által elért gazdasági vagy pénzügyi előnyök [...] vagy a kérdéses vállalkozások különös jellemzői és valós fizetőképessége a sajátos társadalmi környezetben, és a bírságot ennek megfelelően kell kiigazítani”.
II – A tényállás és az eljárás
1. Az eljárás alapját képező tények
11. A megtámadott ítélet a következőképpen ismerteti az alapügy tényállását:
„1. A felperesek, az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM Company) és európai leányvállalata, az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (a továbbiakban: ADM Ingredients), a gabonatermék- és olajosmagfeldolgozó-ágazatban végzik tevékenységüket. 1991‑ben jelentek meg a lizinpiacon.
2. A lizin takarmányokban élelmezési célokra használt fő aminosav. A szintetikus lizint kiegészítő jelleggel használják olyan takarmányokban, amelyek nem tartalmaznak elegendő mennyiségű természetes lizint, mint például a gabonák, annak érdekében, hogy táplálkozási szakértők az állatok élelmezési igényeinek megfelelő fehérje alapú étrendet alakíthassanak ki. Azon takarmányok, amelyekhez szintetikus lizint adagolnak, elegendő mennyiségű természetes lizint tartalmazó takarmányokat, mint például a szója, is helyettesíthetnek.
3. 1995‑ben a Federal Bureau of Investigation (FBI) által folytatott titkos nyomozását követően több, a lizinpiacon tevékenységet végző vállalat helyiségeiben házkutatást tartott az Egyesült Államokban. 1996 augusztusában és októberében az ADM Company, valamint a Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd (a továbbiakban: Kyowa), a Sewon Corp. Ltd, a Cheil Jedang Corp. (a továbbiakban: Cheil) és az Ajinomoto Co. Inc. társaságot az amerikai hatóságok a lizin árát rögzítő kartell megkötésével, és e termék eladási mennyiségeinek 1992 júniusa és 1995 júniusa közötti felosztásával vádolták meg. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően e vállalatokra az ügyben eljáró bíró bírságokat szabott ki, amelyeknek összege a Kyowa Hakko Kogyo és az Ajinomoto tekintetében 10 millió amerikai dollár (USD) volt, az ADM Company tekintetében 70 millió USD volt, és a Cheil tekintetében 1,25 millió USD volt. A Sewon Corp.‑ra kiszabott bírság ez utóbbi bevallása szerint 328 000 USD volt. Ezenfelül az ADM Company három vezetőjét szabadságvesztés-büntetésre és pénzbírság megfizetésére ítélték a kartellben játszott szerepük miatt.
4. 1996 júliusában az Ajinomoto a Bizottság kartell ügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 96/C 207/04 közleménye [...] alapján a Bizottságnak felajánlotta együttműködését a lizin piacán fennálló kartell létezésének, valamint annak az Európai Gazdasági Térségben (EGT) kifejtett hatásainak megállapítása érdekében.”
12. A megtámadott ítéletből kiderül továbbá, hogy az Ajinomoto bejelentését követően a Bizottság közigazgatási vizsgálatot kezdeményezett annak ellenőrzésére, hogy az érintett vállalkozások megsértették‑e az EK‑Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését. A vizsgálat lezárultakor a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot, amelyben:
– megállapította, hogy több vállalkozás – köztük az ADM Company és az ADM Ingredients – megsértette a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy „az EGT egész területére kiterjedő, a szintetikus lizin áraira, eladási mennyiségeire és az egyedi eladási mennyiségekre vonatkozó információk cseréjéről kötött megállapodásokban” vettek részt (1. cikk);(9)
– és az ADM Companyt és az ADM Ingredients‑t egyetemleges felelősség mellett 47 300 000 EUR bírsággal sújtotta (2. cikk).
13. A határozat indokolásában a Bizottság megállapította, hogy az ADM Company és az ADM Ingredients 1992. június 23‑tól 1995. június 27‑ig a ázsiai lizintermelőkkel a lizin világkereskedelmére kiterjedő számos megállapodásban vett részt. Ezeknek a megállapodásoknak lényegében az volt a céljuk, hogy a) az árak rögzítésével és az eladási mennyiségek felosztásával szabályozzák a piacot, és b) a részt vevő vállalkozások magatartását oly módon hangolják össze, hogy az biztosítsa az árak és az eladási mennyiségek terén általuk elfogadott javaslatok érvényesülését (a megtámadott határozat 50–234. pontja).
14. A jelen ügy legfontosabb, és éppen ezért általam megvizsgálandó aspektusát – azaz a két társaságra kiszabott bírság kiszámítását – illetően a Bizottság kifejezetten az iránymutatásban szereplő rendelkezésekre hivatkozott (a határozat 255. pontja).
15. A Bizottság a bírság alapösszegét a jogsértés súlyosságától
és időtartamától
függően határozta meg.
16. Az első szempontot illetően a Bizottság a vállalkozások által a lizinpiacon elkövetett jogsértést különösen súlyos
jogsértésként minősítette (a megtámadott határozat 257–302. pontja).
17. Különösen azt vette tekintetbe, hogy a bírság alapösszegének a jogsértés súlyától függő meghatározásához figyelembe kell venni egyrészt az érdekelt vállalkozások tényleges lehetőségét arra, hogy az EGT‑ben fennálló lizinpiacon lényeges jogsértést követhessenek el, valamint annak szükségét, hogy a bírság összege kellően elrettentő erővel bírjon.
18. Ennek érdekében a Bizottság méretük alapján két csoportra osztotta a vállalkozásokat. A Bizottság az érdekelt vállalkozásokat a jogsértés utolsó évében lebonyolított összforgalmuk és a lizinpiacon lebonyolított világméretű forgalmuk alapján hasonlította össze.(10) A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ez a kritérium a legalkalmasabb annak értékelésére, hogy a fenti vállalkozások milyen forrásokkal és valódi jelentőséggel rendelkeznek a jogellenes magatartás által befolyásolt piacokon.
19. Következésképpen, és kizárólag az elkövetett jogsértés súlyossága alapján az ADM Companyval és az ADM Ingredients‑szel szemben kiszabott bírság alapösszegét a Bizottság 30 millió EUR‑ban állapította meg.
20. A kifogásolt jogsértés időtartamát
illetően a Bizottság azt állapította meg, hogy az közepes időtartamú jogsértésnek minősül. A jogsértés súlyossága alapján a Bizottság a bírság eredeti összegét évi 10%‑kal növelte. Ebből következően az ADM Companyval és az ADM Ingredients‑szel szemben kiszabott bírság összege 30%‑kal növekedett.
21. A Bizottság az ADM Companyval és az ADM Ingredients‑szel szemben kiszabott bírság alapösszegét így 39 millió EUR‑ban rögzítette.
22. Miután az alapösszeget meghatározta, a Bizottság megvizsgálta, hogy a két vállalkozás helyzetét illetően külön-külön megállapíthatók‑e súlyosító és/vagy enyhítő körülmények.
23. Ebben a tekintetben megállapította, hogy az ADM Company és az ADM Ingredients irányító szerepet töltött be a lizinkartellben, amelynek következtében a bírság alapösszegét 50%‑kal növelte.
24. Másrészt a Bizottság megállapította, hogy az ily módon rögzített összeget csökkenteni kell i) 10%‑kal azért, mert az ADM Company és az ADM Ingredients a Bizottság által végzett első vizsgálatkor véget vetett a jogellenes magatartásnak, és ii) további 10%‑kal, mivel a két társaság a kifogásközlés átvétele után együttműködött a Bizottsággal.
25. Az ADM Companyval és az ADM Ingredients‑szel szemben kiszabott bírság végleges összegét ezért 47 300 000 EUR‑ban állapították meg.
2. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
26. Az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2000. augusztus 25‑én benyújtott keresete értelmében az ADM Company és az ADM Ingredients társaság a megtámadott határozat megsemmisítését, illetve másodlagosan a Bizottság által velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentését kérte.
27. Keresetük alátámasztása érdekében az ADM Company és az ADM Ingredients számos kifogást hozott fel a megtámadott határozattal szemben, amelyek közül számunkra a következők bírnak jelentőséggel: a) a büntetések visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv megsértése; b) az egyenlő bánásmód elvének megsértés; c) a ne bis in idem
elv megsértése; d) az arányosság elvének megsértése; és e) a bizonyítékok Bizottság általi pontatlan értékelése.
28. Az Elsőfokú Bíróság a következőképpen válaszolt ezekre a kifogásokra.
29. Először is elutasította a büntetések visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv állítólagos megsértésére alapozott, a felek által azzal kapcsolatban felhozott kereseti jogalapot, hogy az iránymutatást a vállalkozások által annak hatályba lépése előtt elkövetett magatartásaira alkalmazták.
30. Ennek kapcsán az Elsőfokú Bíróság elfogadta, hogy ez az elv egyrészt azon alapelvek elkülöníthetetlen részét képezi, amelyeknek tiszteletben tartását a közösségi bíróságnak biztosítania kell, és másrészt megköveteli, hogy „egy vállalkozásra a versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott szankcióknak meg kell felelniük a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak”(11) .
31. Fenntartotta azonban, hogy az iránymutatásnak a bírság kiszámítására jelen esetben történő alkalmazása nem tekinthető a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv megsértésének, mivel a fenti iránymutatás nem lépi át a szankciók 17. rendelet 15. cikke által meghatározott jogi kereteit.
32. E cikk értelmében a versenyszabályok megsértése miatt kiszabandó bírság összegének megállapításakor a Bizottság köteles figyelembe venni a jogsértés súlyát és időtartamát is. Az így meghatározott összeg semmilyen esetben sem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző üzleti év alatt elért forgalmának 10%‑át.
33. A szóban forgó iránymutatás szintén arra kötelezi a Bizottságot, hogy a bírság alapösszegét a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban határozza meg. Előírja továbbá, hogy az ily módon kiszámított összeg semmi esetre sem haladhatja meg a vállalkozások világméretű forgalmának 10%‑át. Ebből az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint az következik, hogy „az iránymutatásban szereplő módszert követve a bírságok összegének kiszámítása továbbra is a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett két kritérium – a jogsértés súlya és időtartama – alapján történik, tiszteletben tartva az egyes vállalkozások forgalmához viszonyított, ugyanezen rendelkezés által meghatározott felső korlátot”(12) .
34. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően elutasította az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésén alapuló jogalapot is.
35. E tekintetben megállapította, hogy „[a] versenyszabályok megsértésének szankcionálása terén ennek az elvnek a betartása kétségkívül megköveteli, hogy az ugyanabban az időszakban hasonló jellegű jogsértéseket elkövető vállalkozások ugyanolyan jogi szankciókkal nézzenek szembe, függetlenül attól a szükségszerűen eltérő időponttól, amikor a határozatot meghozzák velük szemben. Mivel ez az elv szorosan összekapcsolódik a büntetések visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elvvel, amelynek értelmében a versenyszabályok megsértése miatt valamely vállalkozásra kiszabott bírságnak meg kell felelnie a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak. Jelen esetben azonban a felperesek nem voltak jogosultak ennek az elvnek kizárólag azzal az indokkal történő megsértésére hivatkozni, hogy a Bizottság az iránymutatást alkalmazta a bírság összegének kiszámítása során [...]. Amint azt a Bíróság ugyanis már hangsúlyozta, az a változás, amelyet a Bizottság meglévő közigazgatási gyakorlatához képest az iránymutatás elfogadása jelentett, nem jelenti a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabható bírságok összegét meghatározó jogi keret módosulását [...]. Ebből következik, hogy az iránymutatásban szereplő módszernek az ADM‑mel szemben kiszabott bírság összegének kiszámításakor történő alkalmazása nem jelenti azt, hogy a Bizottság az ADM‑et megkülönböztetten kezelte volna az ugyanabban az időszakban a közösségi versenyszabályokat megsértő más vállalkozásokhoz képest, amelyekkel szemben a Bizottság a jogsértés felfedezésének időpontjához vagy a közigazgatási eljárás megindulásához kapcsolódó indokok miatt az iránymutatás hatálybalépését megelőző időpontban szabott ki bírságot. Ugyanis a jogsértés elkövetésének időpontjában a vállalkozásokkal szemben kiszabható bírságok mindkét esetben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt korlátok között maradtak”(13) .
36. Az ADM Company és az ADM Ingredients véleménye szerint a Bizottság azzal is megsértette az egyenlő bánásmód elvét, hogy a világméretű forgalmukat vette figyelembe az EGT‑n belüli lizineladásból eredő forgalom helyett. Ily módon a két vállalkozást megkülönböztető módon kezelte egyrészt azokhoz a vállalkozásokhoz képest, amelyek akár az iránymutatás közzétételét megelőzően, akár azt követően a Bizottság által elfogadott más határozatok címzettjei voltak, másrészt pedig a megtámadott határozat további címzettjeit képező vállalkozásokhoz képest.
37. Az ADM Company és az ADM Ingredients különösen az Ajinomotóval szembeni bánásmódhoz képest kifogásolja a Bizottság velük szemben annak ellenére eltérő magatartását, hogy az EGT‑ben az utóbbiak lizinpiacon elért részesedése 20% volt, vagyis jóval az alacsonyabb Ajinomoto 48%‑os részesedésénél.
38. Az Elsőfokú Bíróság ezt a kifogást is elutasította.
39. Azon vállalkozásokhoz képest történő megkülönböztetést illetően, amelyek a Bizottság által az iránymutatás közzétételét megelőzően vagy azt követően hozott más határozatok címzettjei voltak, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság „jogosult figyelembe venni azt a tényt, hogy a közösségi versenyszabályok nyilvánvaló megsértése még mindig viszonylag gyakori, és következésképpen elrettentő erejük megerősítése érdekében jogában áll emelni a bírságok szintjét”(14) .
40. Az Elsőfokú Bíróság különösen fenntartotta, hogy annak ellenére, hogy néhány közelmúltban hozott határozatban, amelyben az iránymutatást alkalmazta, a Bizottság a vállalkozásoknak a jogsértés által érintett piacon lebonyolított forgalmát vette figyelembe, a jelen esetben azonban „semmilyen közvetlen összehasonlítás sem tehető a megtámadott határozat és az iránymutatást alkalmazó más határozatok között. Amint ugyanis azt az Elsőfokú Bíróság korábban már hangsúlyozta, az iránymutatás nem írja elő kifejezetten, hogy a bírságokat meghatározott forgalom alapján kell kiszámítani, hanem csak azt, hogy bizonyos tényezők figyelembevételével történjék meg a kiszámításuk (a vállalkozások tényleges gazdasági lehetősége arra, hogy más piaci szereplőknek kárt okozzanak, a vállalkozások mérete, az egyes vállalkozások jogsértő magatartásának súlya és tényleges hatása, stb.), és ezek között a forgalom is figyelembe vehető. Az egyes esetekben – az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálata mellett – a Bizottság hatáskörébe tartozik tehát annak meghatározása, hogy egy vagy több forgalomra vonatkozó releváns adatra, vagy más tényezőkre – mint például a piaci részesedés – kell‑e hivatkozni. Következésképpen az a tény, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a releváns piacon lebonyolított forgalmat, önmagában nem minősül hátrányos megkülönböztetésnek a más határozatokban címzettként szereplő vállalkozások kezeléséhez képest”(15) .
41. Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint a Bizottság Ajinomotóhoz viszonyítva nem bánt hátrányosan az ADM‑mel szemben. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy igaz ugyan, hogy az ADM által a releváns piacon 1995‑ben lebonyolított forgalom alacsonyabb volt, mint az Ajinomotóé ugyanebben az évben, ám „az ADM [...] jóval jelentősebb továbbra is, mint a másik három »kisméretű« gyártó csoportja, amelyekkel nem is hasonlítható össze; a Sewon, a Kyowa és a Cheil EGT‑n belüli lizin forgalma 1995‑ben nevezetesen 15, 16 és 17 millió EUR‑t ért el [...]. Ezenfelül az ADM összforgalmából – amely egy vállalkozás méretének és gazdasági erejének mutatója – világosan kiderül, hogy az ADM kétszer olyan jelentős, mint az Ajinomoto, amely egyrészt kompenzálja azt a tényt, hogy az EGT lizinpiacán csekélyebb a befolyása, mint az Ajonomotó-nak, másrészt azt indokolja, hogy a bírság kiindulási összege kellően elrettentő szinten legyen meghatározva. E körülmények között a Bizottság joggal tekinthette úgy, hogy megfelelően járt el, amikor az ADM és az Ajinomoto bírságának kiindulási összegét azonos szinten határozta meg.”(16)
42. Az Elsőfokú Bíróság továbbá kizárta azt, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban megsértette volna a ne bis in idem
elvét.
43. Az ADM Company és az ADM Ingredients véleménye szerint ugyanis a megtámadott határozatban a Bizottság nem tett mást, mint bírságot szabott ki velük szemben egy olyan kartellben való részvétel miatt, amelyet már az amerikai és kanadai hatóságok szankcionáltak.
44. Az Elsőfokú Bíróság azt válaszolta erre a kifogásra, hogy „a közösségi bíróság elismerte, hogy egy vállalkozással szemben ugyanazért a jogsértésért egyrészt a kérdéses tagállam illetékes hatósága, másrészt a közösségi hatóság jogszerűen két párhuzamos eljárás alá vonhatja és szankcionálhatja. A szankciók halmozódásának e lehetőségét az a tény indokolja, hogy ezek az eljárások eltérő célokat szolgálnak. [...] E körülmények között a ne bis in idem
elv még kevésbé alkalmazható a jelen esetben, amelyben a Bizottság, illetve az amerikai és kanadai hatóságok által lefolytatott eljárások, valamint az általuk kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követték. Míg az első esetben a cél a torzításmentes versenynek az Európai Unió és az EGT területén való fenntartása volt, addig a második esetben a kitűzött cél az amerikai és kanadai piac védelme volt. Ezt a megállapítást alátámasztja a szankciók halmozódásának tilalmára vonatkozó elv tartalma is, ahogyan azt az emberi jogokról szóló európai egyezmény 7. jegyzőkönyvének 4. cikke kimondja, és ahogyan az Emberi Jogok Európai Bírósága alkalmazza. A fenti cikk szövegéből következik, hogy ennek az elvnek mindössze az a hatása, hogy megtiltja egy állam igazságszolgáltatási szerveinek, hogy eljárjanak vagy büntetést szabjanak ki olyan jogsértés esetén, amelyért a kérdéses személyt már jogerősen felmentették vagy elítélték ugyanebben az államban. A ne bis in idem
elve ezzel szemben nem tiltja azt, hogy egy személlyel szemben ugyanazért a cselekményért kettő vagy több különböző államban folytassanak eljárást, vagy szabjanak ki büntetést.”(17)
45. Az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította, hogy „a nemzetközi közjognak jelenleg nincs olyan szabálya, amely megtiltja a különböző tagállamok hatóságainak és bíróságainak, hogy egy személlyel szemben ugyanazon tényállás alapján eljárást folytassanak le és vele szemben büntetést szabjanak ki. Ilyen tilalom ma kizárólag egy nagyon szoros, olyan közös szabályok elfogadásához vezető nemzetközi együttműködésből eredhet, mint amilyen a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, Schengenben (Luxemburg), 1990. június 19‑én aláírt egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.). A felperesek e tekintetben egyetlen olyan, a Közösséget és harmadik államokat – így különösen az Egyesült Államokat és Kanadát – kötelező nemzetközi megállapodás létezésére sem hivatkoztak, amely ilyen tilalmat tartalmazna.”(18)
46. Az ADM Company és az ADM Ingredients egyébiránt úgy érvelt, hogy amikor a Bizottság elutasította az Egyesült Államokban és Kanadában kiszabott bírságok összegeinek a megtámadott határozatban megállapított bírság összegéből történő levonását, megsértette a Bíróság által a 7/72. sz., Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(19) kimondott elvet, miszerint a méltányosság általános követelménye kötelezi a Bizottságot, hogy figyelembe vegye valamely harmadik állam hatóságai által meghozott szankciókat, amennyiben ugyanazon kifogásolt cselekmények alapján történő szankciók kiszabásáról van szó.
47. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben kizárta azt, hogy a Bíróság foglalkozott volna azzal a kérdéssel, hogy vajon a Bizottság köteles‑e figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha ezen intézmény, illetve az említett hatóságok által valamely vállalkozással szemben megállapított tényállás azonos. Ezzel szemben megállapította, hogy a Bíróság a fent említett ítéletében egyszerűen „a Bizottság és valamely harmadik állam hatóságai által megállapított tényállás azonosságát a fent meghatározott vizsgálat előfeltételéül állította.”(20)
48. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően hangsúlyozta, hogy „egyrészt a tagállami nemzeti piacok és a közös piac közötti, másrészt a Közösség és a tagállamok között az ugyanazon a területen – vagyis a közös piacon – a kartellekre vonatkozó hatáskörmegosztás különleges rendszere közötti szoros összefüggésből eredő különleges helyzetre tekintettel a Bíróság elismerte a kétszeres eljárás lehetőségét, és az ebből eredő kétszeres szankcionálás eshetőségére tekintettel szükségesnek ítélte meg az első szankciót előíró határozat figyelembevételét a méltányosság követelményével összhangban [...]. Jelen esetben azonban nyilvánvalóan nem ez a helyzet, mivel valamely egyezményben szereplő olyan kifejezett rendelkezésre való utalás hiányában, amely a bírság összegének rögzítésekor az ugyanarra a vállalkozásra ugyanazon cselekmény miatt valamely harmadik államok – például az Egyesült Államok vagy Kanada – hatóságai vagy bíróságai által kiszabott szankciók figyelembevételére kötelezné a Bizottságot, a felperesek nem jogosultak a Bizottsággal szemben azt kifogásolni, hogy a jelen ügyben ezen állítólagos kötelezettségét megszegte.”(21)
49. Mindenesetre – folytatta Elsőfokú Bíróság – „még ha azt is feltételezzük, hogy a [Boehringer kontra Bizottság] ítéletből a contrario
az a következtetés vonható le, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha ezen intézmény által és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, ezt az azonosságot – amelyet a felpereseknek kell bizonyítaniuk – [...] jelen esetben nem bizonyították. Az ADM Companynak az Egyesült Államokban történt megbírságolását illetően, a United States District Court által 1996. október 15‑én, az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodást követően hozott ítéletéből következik, hogy ezt a vállalkozást egyrészt 70 millió USD bírsággal sújtották a lizinkartellben való részvétele miatt, és másrészt 30 millió USD‑ra egy citromsavkartellben való részvétele miatt. A felperesek által benyújtott bizonyítékokból következik, hogy az ADM Companyt Kanadában is megbírságolták 16 millió kanadai dollárra lizin- és citromsavkartellben való részvétele miatt. Ebből így kitűnik, hogy az egyesült államokbeli és a kanadai bírságolás a megállapodások és az összehangolt magatartások jóval szélesebb körére irányult. Különösen meg kell jegyezni, hogy a bírság összegének kiszámításakor az amerikai bíróság figyelembe vette a lizin-, valamint a citromsavpiacon lebonyolított kereskedelmi ügyeletek mennyiségét is.”(22)
50. Az Elsőfokú Bíróság végül kifejtette, hogy „még ha fel is tételezzük, hogy a lizinkartellre vonatkozó elmarasztaló ítélet elkülönül a citromsavkartellre vonatkozótól, hangsúlyozni kell, hogy annak ellenére, hogy az Egyesült Államokban hozott ítélet arra hivatkozik, hogy a lizinkartell célja a lizin termelésének csökkentése és az árának a növelése volt »az Egyesült Államokban és más helyeken«, semmiképpen sem állítható, hogy az Egyesült Államokban hozott ítélet a kartell ezen államon kívüli [...] és különösen az EGT‑re [...] vonatkozó alkalmazására vagy hatásaira irányult volna. Ez utóbbi megállapítás érvényes a Kanadában hozott elmarasztaló ítéletre is [...]. E körülmények között el kell utasítani a felpereseknek a harmadik államok hatóságai által korábban kiszabott szankciók beszámítására vonatkozó állítólagos kötelezettség Bizottság általi megsértésére vonatkozó kifogást [...].”(23)
51. Az arányosság elvének állítólagos megsértését illetően az Elsőfokú Bíróság először is megállapította, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem megfelelően alkalmazta az iránymutatást, mivel a jogsértés súlyosságának megítélése során elmulasztotta figyelembe venni a két vállalkozás EGT‑n belüli lizinpiacán lebonyolított forgalmát, és „megszegte az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik és hatodik bekezdését”(24) .
52. Az Elsőfokú Bíróság azonban kizárta, hogy a releváns piacon elért forgalom figyelembevételének elmulasztása sértené az arányosság elvét. Az ADM Company és az ADM Ingredients érveire – miszerint a bírság összege aránytalan volt, mivel e bírság az EGT lizinpiacán a jogsértés utolsó évében lebonyolított forgalom 115%‑ával volt egyenlő – az Elsőfokú Bíróság azt válaszolta, hogy „[a]mennyiben a bírság végleges összege nem haladja meg az ADM által a jogsértés utolsó évében lebonyolított összforgalom
10%‑át, nem tekinthető kizárólag azért aránytalannak, mert az meghaladja a releváns piac on
lebonyolított forgalmat”(25) .
53. Az Elsőfokú Bíróság elutasította továbbá az ADM Company és az ADM Ingredients azon érvelését, miszerint az arányosság elvének megsértése abból ered, hogy az azon termékekkel megvalósított forgalom, amelyek tekintetében a jogsértést elkövették, viszonylagosan alacsony az általuk lebonyolított összes eladás mértékéhez képest. E tekintetben kiemelte, hogy „a felperesek 1995‑ös évre vonatkozó, különböző forgalmi adatainak összehasonlításából két információ derül ki. Egyrészt igaz, hogy az EGT lizinpiacán történt eladásból eredő forgalom kismértékűnek tekinthető a világméretű forgalomhoz képest, ez előbbi ugyanis mindössze az utóbbi 0,3%‑át teszi ki. Másrészt úgy tűnik, hogy az EGT‑n belüli lizineladáshoz kapcsolódó forgalom (41 millió EUR [...]) viszont az ADM világpiaci lizinforgalmából (202 millió EUR [...]) viszonylag jelentős részt, vagyis több mint 20%‑ot képvisel. Mivel az EGT‑n belüli lizineladás tehát nem elhanyagolható hányadát, hanem jelentős részét jelenti az utóbbi forgalmának, az arányosság elvére nem lehet érvényesen hivatkozni jelen esetben, annál is inkább, hogy a bírság kiindulási összegét nem egyszerűen az összforgalom alapján számították ki, hanem az egyes ágazati forgalmakat és egyéb releváns tényezőket is alapul véve, így a jogsértés jellegét, ennek tényleges hatását a piacra, az érintett piac méretét, a szankció elrettentő jellegének szükségességét, és a vállalkozások méretét és erejét”(26) .
54. Végül az Elsőfokú Bíróság kizárta, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem bizonyította megfelelően, hogy a kartellnek tényleges hatása volt a piacra.
55. E tekintetben az első fokon eljárt bíróság fenntartotta, hogy a Bizottság megfelelően bizonyította, hogy a kifogásolt kartell i) korlátozta az eladási mennyiségeket; ii) lehetővé tette a vállalkozások számára a piaci részesedéseik változatlan fenntartását; és iii) nagyobb mértékű áremelkedést okozott annál, amelyet e nélkül tapasztaltak volna.(27)
56. Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint „a jogsértés jellegére és ennek a piacra gyakorolt tényleges hatására vonatkozó korábbi megállapítások összességéből [az következik], hogy a Bizottság – az érintett földrajzi piac (az EGT) méretét is figyelembe véve – jogosan ítélhette meg úgy, hogy a kartell „különösen súlyos jogsértésnek” minősül az iránymutatás 1. A. pontja második bekezdésének harmadik francia bekezdése értelmében”(28) .
57. Ezen elemzés összegzéseként az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletében a) lényegében megerősítette a jogsértésnek a megtámadott bizottsági határozatában történt értékelését; b) fenntartotta azonban, hogy – az egyenlő bánásmód elve betartásának biztosítása érdekében és az iránymutatás szövegével összhangban – a súlyosító vagy enyhítő körülmények alkalmazása által meghatározott emelést vagy csökkentést mindig a bírság alapösszegére kell alkalmazni, és nem – ahogyan a Bizottság tette a megtámadott határozatában – egyéb súlyosító vagy enyhítő körülmények alkalmazásával végrehajtott növelésből eredő összegére;(29) c) és következésképpen az ADM Companyra és az ADM Ingredients‑re kiszabott bírság összegét 43 875 000 EUR‑ra csökkentette.
3. A Bíróság előtti eljárás
58. A 2003. szeptember 19‑én benyújtott fellebbezésében az ADM Company és az ADM Ingredients azt kérte a Bíróságtól, hogy helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, mivel az Elsőfokú Bíróság elutasította a megtámadott határozat elleni kereseti kérelmüket, másodlagosan semmisítse meg vagy csökkentse velük szemben kiszabott bírság összegét, illetve harmadlagosan helyezze hatályon kívül a hivatkozott ítéletet és utasítsa az Elsőfokú Bíróságot új eljárás lefolytatására, valamint kötelezze a Bizottságot mind az Elsőfokú Bíróság, mind pedig az Európai Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére.
59. A Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbezőket a költségek viselésére.
III – Jogi elemzés
60. A fellebbezők a következő jogalapokat hozták fel a megtámadott ítélettel szemben:
i) a visszaható hatály tilalma elvének megsértése azáltal, hogy az iránymutatást annak elfogadása előtt elkövetett jogsértésre alkalmazták;
ii) az egyenlő bánásmód elvének megsértése azáltal, hogy a fellebbezőket másképp szankcionálták, mint azokat a vállalkozásokat, amelyek a lizinkartellel megegyező időszakban sértették meg a versenyjogot;
iii) a ne bis in idem
elvének megsértése azáltal, hogy nem vették figyelembe a fellebbezőkkel szemben az egyesült államokbeli és kanadai hatóságok által kiszabott szankciókat, valamint hogy az Elsőfokú Bíróság e tekintetben nem indokolta ítéletét;
iv) a kartell piacra gyakorolt tényleges hatására vonatkozó bizonyítékok pontatlan értékelése;
v) az arányosság elvének megsértése azáltal, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a fellebbezők által a releváns piacon lebonyolított forgalmat, továbbá e tekintetben nem indokolta ítéletét, illetve tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy – miután megállapította, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatást – mégsem vette figyelembe a releváns piacon lebonyolított forgalmat;
vi) az egyenlő bánásmód elvének a bírság alapösszegének meghatározása során történő megsértése.
61. A következőkben a fent meghatározott sorrendben tekintem át a különböző jogalapokat.
1. A visszaható hatály tilalma elvének megsértéséről
62. Amint a fentiekben megjegyeztem, a fellebbező társaságok az első jogalappal fenntartják, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem sértette meg a visszaható hatály tilalmának elvét.
63. E tekintetben azzal érvelnek, hogy – amint azt az 1994‑ben a cement- és kartonpapírpiacon létrejött kartellekkel kapcsolatos határozatai alátámasztják – a Bizottság a bírság összegét az iránymutatás elfogadása előtt rendszerint a vállalkozások releváns piacon lebonyolított forgalma alapján számította ki. Ezen számítási módszer alapján a bírságok összege általában a fenti forgalom 2,5%‑a és 9%‑a közötti hányadának felelt meg. Az iránymutatás – miután olyan számítási módszert írt elő, amely ezzel szemben teljesen figyelmen kívül hagyja a jogsértésben részt vevő vállalkozások forgalmát – radikálisan megváltoztatta a Bizottság 1998‑ig követett gyakorlatát.
64. Azonban – ahogyan azt maga az Elsőfokú Bíróság is elismerte – a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv megköveteli, hogy a versenyszabályok megsértése miatt egy vállalkozásra kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetésének időpontjában hatályos szankcióknak. Ebből az következik, hogy a Bizottságnak a kérdéses jogsértések elkövetésének időpontjában alkalmazandó számítási módszer szerint kellett volna szankcionálnia a fellebbezők által elkövetett versenyjogi jogsértést.
65. A Bizottság továbbá nem alkalmazhatja az iránymutatást a hatálybalépését megelőzően létrejött tényállásra, mivel – a joggyakorlatban kialakult elv alapján – nem térhet el önkényesen olyan szabályoktól sem, amelyeket ő maga írt elő kötelezően a maga számára. Ez az elv nem csupán az írott szabályokra igaz, hanem az olyan állandó gyakorlatra is, mint amilyet a Bizottság az iránymutatás elfogadása előtt meghatározott.
66. Végül a fellebbezők véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, és különösen a 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletből(30) arra következtetett, hogy a bírság összegének meghatározására vonatkozó eljárásban a Bizottság a közösségi versenypolitika követelményeinek teljesítése érdekében teljesen szabadon emelheti a bírság mértékét.
67. A fellebbezők kijelentik ugyanis, hogy – feltételezve, hogy a Bizottság egyáltalán rendelkezik e hatáskörrel – a Bizottság ilyen típusú hatáskörét egyenesen a közösségi jogból eredő korlátok alá van vetve, különösen:
– a jogsértésekre és szankciókra vonatkozó rendelkezéseket szűken, illetve arra a személyre nézve kedvezően kell értelmezni, akivel szemben a jogsértés elkövetését a Bizottság felrótta;
– a bírságok összegének meghatározása során a Bizottság köteles a jogbiztonság elvét betartani, amelynek egyik része a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv, és amelynek értelmében a vállalkozásoknak előre fel kell tudniuk mérni magatartásuk következményeit. A bírságoknak kizárólag ebben az esetben lehet tényleges elrettentő erejük;
– a Bizottság mérlegelési jogkörét a kitűzött cél eléréséhez feltétlenül szükséges mértékűre kell korlátozni;
– a Bizottság köteles a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét tiszteletben tartva eljárni. Az a lehetőség, hogy a Bizottság a bírságok kiszámítását meghatározó módszert visszaható hatállyal alkalmazza, indokolatlan hátrányos megkülönböztetést jelent azon vállalkozások között, amelyek ugyanabban az időszakban követtek el versenyjogi jogsértést, de a Bizottság különböző időpontokban szankcionálta e vállalkozások jogsértését.
68. A Bizottság egyetért az Elsőfokú Bíróság érvelésével, és a következő megállapításokkal válaszol a fellebbezők kifogásaira:
– az iránymutatás elfogadását megelőzően soha nem létezett a versenyszabályok megsértése esetén kiszabott bírságok összegének rögzítése terén a Bizottság által folyamatosan követett egységes gyakorlat;
– még ha el is ismerjük egy ilyen gyakorlat létét, a fent hivatkozott Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet a 17. rendelet 15. cikkében felsorolt korlátok, valamint a közösségi jog általános elveinek tiszteletben tartása mellett elismeri a Bizottság jogát arra, hogy saját belátása szerint eltérjen a bírságok területén kialakított egységes gyakorlattól abban az esetben, amennyiben ez szükséges a közösségi versenypolitika céljainak megvalósítása érdekében;
– következésképpen a Bizottság az iránymutatás hiányában is jogosult lett volna arra, hogy a fellebbezőkre a ténylegesen kiszabott bírságot szabja ki;
– a fellebbezők állításával ellentétben ez a hatáskör nem korlátlan. E hatáskört egyrészt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében rögzített feltételek korlátozzák, másrészt a vállalkozások előre láthatják a versenyjog megsértése esetén alkalmazandó szankciókat, mivel ezeket a 15. cikk kifejezetten meghatározza;
– igaz ugyan, hogy a Bizottság a jogbiztonság elvének betartásával köteles eljárni, ez az elv azonban nem követeli meg, hogy a vállalkozások előre és pontosan számíthassák ki annak a bírságnak az összegét, amelyet a közösségi versenyjog megsértése esetén velük szemben kiszabhatnak.
69. A Bizottság továbbá azzal érvel, hogy az iránymutatásnak annak hatálybalépése előtti időszakban fennállt tényállásra történő alkalmazása nem minősül az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: az Egyezmény) 7. cikke megsértésének sem, amelyre a fellebbezők több alkalommal is hivatkoztak.
70. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanis a Coëme kontra Belgium ügyben megállapította, hogy a visszaható hatály tilalmának elvét nem sérti az, ha a kiszabott büntetés abban az időszakban is kiszabható lett volna, amikor a jogsértést elkövették. Mivel az erre vonatkozó mérlegelési jogköre alapján a Bizottság 1995‑ben olyan mértékű bírságot is kiszabhatott volna a fellebbezőkkel szemben, amilyen mértékűt később ténylegesen kiszabott, jelen esetben a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv megsértése nem állapítható meg.
71. A Bíróságnak javasolom, hogy a fellebbezők által felhozott jogalapokra, a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekre(31) vonatkozó indítványra emlékeztetve válaszoljon, amelyben részletesen indokoltam a fent jelzett kérdésekkel kapcsolatos álláspontomat. A fellebbezők ezekben az ügyekben ugyanis szintén azt állították, hogy az iránymutatásnak a hatálybalépését megelőző időszakban elkövetett versenyjogi jogsértésekre történő alkalmazása a visszaható hatály tilalmára vonatkozó elv megsértésének minősül.
72. Az álláspontom részletesebb magyarázata érdekében az indítványra hivatkozva először is arra emlékeztetek, hogy abban az ügyben is azt javasoltam a Bíróságnak, hogy utasítsa el a fellebbezők fenti elméletét. Úgy ítéltem meg ugyanis, hogy az iránymutatás a 17. rendelet 15. cikke által meghatározott keretek között marad, mivel a Bizottság a bírságszámítást továbbra is az abban meghatározott két szempont (a jogsértés súlya és időtartama) alapján és a 10%‑os felső korlátot tiszteletben tartva végzi. Másrészt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatára emlékeztettem, amelyből az következik, hogy a Bizottság – amennyiben e korlátok között marad – versenypolitikája hatékonyságának növelése érdekében emelheti a bírságok általános mértékét.(32) Ebből az ítélkezési gyakorlatból továbbá – a fellebbezők állításával ellentétben – az következik, hogy a szankcionált jogsértések elkövetésének idején az érdekelt gazdasági szereplők számára egyáltalán nem volt előre láthatatlan a bírságok mértékének emelése, mivel a Bíróság már korábban kifejezetten elismerte a Bizottság lehetőségét arra, hogy a bírságokat ily módon megemelje.(33)
73. A fent hivatkozott indítványban fenntartottam tehát, hogy a Bizottság nem sértette meg a visszaható hatály tilalmának elvét, mivel még az iránymutatásban szereplő új számítási módszer alkalmazása során is tiszteletben tartotta 17. rendelet 15. cikkében meghatározott és a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának értelmezésének megfelelő korlátokat.
74. Mivel a Bíróság ebben a tárgyban még nem határozott, semmilyen ok nem áll fenn arra, hogy elhatárolódjak a fent hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben kifejtett véleményemtől.
75. Következésképpen úgy ítélem meg, hogy a kereset első jogalapját el kell utasítani.
2. Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
76. A kereset második jogalapjával a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Bizottság megsértette az egyenlőség elvét, amikor ugyanazon időszak alatt elkövetett jogsértések miatt bizonyos vállalkozásokkal szemben kiszabott szankciókat az iránymutatásban szereplő új módszer alapján, másokkal szemben pedig a korábbi gyakorlata alapján számította ki.
77. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletében elismerte, hogy az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy azokra a vállalkozásokra, amelyek ugyanabban az időszakban követtek el ugyanolyan jellegű jogsértéseket, ugyanolyan szankciókat helyezzenek kilátásba, függetlenül attól – a szükségszerűen bizonytalan – időponttól, amikor velük szemben meghozzák a határozatot. Mivel azonban azt mondta ki, hogy jelen esetben nem sértették meg ezt az elvet, újra arra az álláspontra helyezkedett, hogy az iránymutatás nem módosította a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által meghatározott jogi keretet.
78. Ennek megállapításával az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot. Az állandó közigazgatási gyakorlat módosítása ugyanis a jogi keret módosításának minősül, mivel a Bizottság által betartandó rendelkezések módosításához vezet.
79. A Bizottság a maga részéről azt kifogásolja, hogy a fellebbezők által felhozott érvek szorosan kapcsolódnak azokhoz, amelyeket a visszaható hatály tilalma elvének állítólagos megsértésére vonatkozó kifogás kapcsán már előadtak. Ebből az következik tehát, hogy e jogi érvek a korábbiakban kifejtett okok miatt megalapozatlanok.
80. A Bizottság úgy érvel, hogy már az iránymutatás elfogadását megelőző időpontban is alkalmazhatta volna ugyanazt az iránymutatás által meghatározott bírság kiszámítási módszert, illetve megegyező mértékű szankciót szabhatott volna ki. Más szóval azok a szankciók, amelyeket a versenyszabályok megsértése miatt a vállalkozásokkal szemben 1998 előtt kiszabhattak, teljesen megegyeznek az iránymutatásban szereplőkkel.
81. Az a körülmény, hogy a vállalkozásokkal szemben az iránymutatás elfogadása előtt kiszabott bírságok összegei a gyakorlatban alacsonyabbak voltak, kizárólag a Bizottság által választott politikának tudható be, amely – a Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben a Bíróság által is elismert –a bírságok mértékének a közösségi versenypolitika hatékonyságának növelése érdekében történő emelésére nézve mérlegelési jogkörrel rendelkezett.
82. A Bizottság véleményét osztva úgy tűnik számomra, hogy a fellebbezők által a második jogalappal felhozott kifogás a visszaható hatály tilalma elvének állítólagos megsértése kapcsán előadott érvnek másik jogi formában történő újbóli megfogalmazása. A fellebbezők ugyanis kizárólag arra a tényre alapozva állítják az egyenlő bánásmód elvének megsértését, hogy a velük szemben alkalmazott szankciórendszer nem azonos azzal, amelyet a Bizottság más, ugyanabban az időszakban, nem a lizinpiacon létrejött, azonban az iránymutatás elfogadását megelőző határozatok tárgyát képező kartellekre nézve alkalmazott.
83. Következésképpen a fellebbezők megint abból a feltételezésből indulnak ki, hogy az iránymutatás nem alkalmazható az elfogadását megelőző időszakban elkövetett versenyjogi jogsértésekre, mivel az iránymutatás nem illik bele az e jogsértések elkövetésének idején hatályos szankciórendszerbe.
84. Ez a megállapítás azonban – ahogyan azt korábban láthattuk – nem megalapozott. E tekintetben a fenti 70–71. pontban kifejtett megállapításokra kell emlékeztetni, ahol megjegyeztem, hogy jelen esetben a Bizottság nem sértette meg a visszaható hatály tilalmának elvét, mivel i) egyrészt jogában állt saját belátása szerint emelni a szankciók általános mértékét, azzal a feltétellel, hogy ez megfelel a versenyjogi jogsértések esetén alkalmazandó bírságokra vonatkozó, a kifogásolt jogsértések elkövetésekor hatályos rendelkezéseknek; és ii) másrészt az iránymutatásban szereplő számítási módszer teljesen összhangban áll a 17. rendelet 15. cikkében meghatározott jogi kerettel.
85. Úgy ítélem meg tehát, hogy a kereset második jogalapját is el kell utasítani.
3. A ne bis in idem
elvének megsértéséről és az Elsőfokú Bíróság erre vonatkozó ítéletbeli indokolásának hiányáról
86. A harmadik jogalapban a felperesek azért kifogásolják az Elsőfokú Bíróság ítéletét, mert nem állapította meg, hogy a Bizottság megsértette volna a ne bis in idem
elvét azáltal, hogy elutasította a megtámadott határozatban rögzített bírságnak az ADM Companyra az Egyesült Államokban és Kanadában korábban kiszabott bírságok összegével történő csökkentését.
87. A negyedik jogalapban a fellebbezők még hozzáteszik, hogy az Elsőfokú Bíróság nem megfelelően válaszolt azon érvelésükre, miszerint a Bizottság ezt az elvet azzal is megsértette, hogy az ADM Company világméretű forgalmát – vagyis az amerikai és kanadai hatóságok által a bírság meghatározásakor részlegesen már figyelembe vett forgalmat – vette figyelembe_.
88. A ne bis in idem
elv állítólagos megsértésére vonatkozó jogalappal kezdve, a fellebbezők a Bíróság 14/68. sz., Walt Wilhem és társai ügyben 1969. február 13‑án hozott ítéletéből [EBHT 1969., 1. o.] és a 7/72. sz., Boehringer kontra Bizottság ügyben 1972. december 14‑én hozott ítéletéből [EBHT 1972., 1281. o.] azt a következtetést vonják le, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni egy harmadik ország hatóságai által ugyanazon tényállás miatt kiszabott szankciót. Ez a kötelezettség a büntetések halmozódására vonatkozó valamennyi helyzetre alkalmazandó általános jogelv, még azokban az esetekben is, amelyek a nemzetközi jogrendben a különböző büntetéskiszabási hatáskörök gyakorlása folytán jönnek létre. Az Elsőfokú Bíróság tehát túlzottan megszorítóan értelmezte a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, amikor kimondta, hogy „jelenleg nincs olyan jogelve a nemzetközi közjognak,”(34) amely megtiltaná a szankciók halmozódását, és amikor ezekben az ítéletekben az Európai Unióban meghozott szankciókra korlátozta a fenti elvek hatályát.
89. A fellebbezők szerint továbbá az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, megsértette indokolási kötelezettségét, és megsértette a felperesek védelemhez való jogát, amikor megállapította, hogy az ADM‑mel szemben egyrészt a Bizottság, másrészt pedig az egyesült államokbeli és kanadai hatóságok által felhozott tényállások nem azonosak, annak ellenére, hogy ez az azonosság mind a Bizottság határozatából, mind pedig a fellebbezők által szolgáltatott bizonyítékokból egyértelműen következik.
90. A Bizottság szerint ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság a ne bis in idem
elvét a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében helyesen határozta meg, mivel – véleménye szerint – a nemzetközi jogrendben ennek az elvnek az alkalmazása kizárólag kifejezett egyezményi rendelkezésekből következhet. Jelen esetben azonban – amint az Elsőfokú Bíróság rámutatott – egyetlen egyezmény sem kötelezi a Bizottságot a külföldön kiszabott bírságok csökkentésére vagy figyelembevételére.
91. A Bizottság szerint az Elsőfokú Bíróság tehát jogosan zárta ki, hogy a Bizottság, valamint az amerikai és kanadai hatóságok által a fellebbezőkkel szemben megállapított tényállás azonos lenne. Amint a Bíróság a Boehringer‑ügyben hozott ítéletben elismerte, meg kell különböztetni a nemzetközi szinten megkötött, valamely kartell alapját képező (a „kartell tényállása”) megállapodásokat, valamint és azokat a megállapodásokat, amelyek a kartell tárgyánál és hatályánál fogva megegyeznek az előzőekkel. Jelen esetben a Bizottság által megállapított bírság kizárólag pontosan csak az EGT területén megvalósult kartellre, vagyis a kérdéses harmadik államok hatóságai által meghatározottól eltérő tényállásra vonatkozik.
92. A magam részéről kijelentem, hogy nem osztom a fellebbezők által felhozott érveket.
93. Először is, nekem is úgy tűnik – amint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben kimondta –, hogy jelenleg a nemzetközi jog keretei között nem létezik olyan elv, amely megtiltaná a különböző államok hatóságainak vagy bíróságainak, hogy egy másik államban már megállapított tényállással megegyező tényállás tekintetében e hatóságok is eljárjanak, vagy büntetést szabjanak ki. Éppen ellenkezőleg, az államok büntetéskiszabási hatáskörük gyakorlását még mindig szuverenitásuk egyik legfontosabb kifejezésének tartják, és ezért nem kívánnak e jogkör gyakorlásáról lemondani olyan jogellenes cselekmények esetén, amelyek bármilyen kapcsolatban állhatnak a jogrendjükkel, még akkor sem, ha ezeket a magatartásokat más államok hatóságai már eljárás alá vonták.
94. Ezenfelül azon a multilaterális egyezmények, amelyek kimondják a ne bis in idem
elvét, általában egy állam igazságszolgáltatási szerveinek döntéseire korlátozzák az elv alkalmazhatóságát.
95. E tekintetben a polgári és politikai jogok 1966‑os, közismert nemzetközi egyezségokmánya 14. Cikkének (7) bekezdésére emlékeztetek, mely előírja, hogy „[s]enkivel szemben sem lehet büntetőeljárást indítani vagy büntetést kiszabni olyan bűncselekmény miatt, amely miatt az adott ország törvényének és büntetőeljárásának megfelelően jogerős ítélettel már elítélték vagy felmentették”. Az Egyesült Nemzetek Emberi Jogi Bizottsága e rendelkezés tartalmának pontosítása kapcsán kimondta, hogy az „ kizárólag egy adott államon belül elítélt személyek esetében tiltja a kétszeres büntetést ugyanazon cselekmény miatt”(35) .
96. Az Egyezmény 7. kiegészítő jegyzőkönyvének 4. Cikke még egyértelműbb e tekintetben, kimondva, hogy „[h]a valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak
az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntetőeljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki”(36) .
97. A fenti álláspontot továbbá egyértelműen megerősíti a nemzetközi ítélkezési gyakorlat. A nemzetközi büntetőtörvényszék a volt Jugoszlávia tekintetében például nem habozott azt elismerni, hogy „a ne bis in idem
elve számos ország belső jogának részeként feltűnik valamilyen módon. Akár ne bis in idem
elvnek, akár a kétszeres büntetés tilalma elvének, akár a jogerős elmarasztaló büntetőjogi ítélet fennállására alapított kifogásnak nevezzük is, ez az elv rendszerint a személyeket az ugyanazon cselekmény miatti kétszeres elítéléstől és büntetéstől védi. Ez az elv nemzetközi elismerést nyert azáltal, hogy a polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmánya 14. cikkének (7) bekezdésében a tisztességes eljáráshoz való jogként szerepel, de rendszerint csak az ugyanazon államon belüli kétszeres eljárásokra vonatkozóan alkalmazható . Ez az elv oly mértékben és olyan formában kötelezi ezt a nemzetközi törvényszéket, ahogyan az alapokmányában megjelenik” (nem hivatalos fordítás)(37) .
98. Ezt a megközelítésmódot számos nemzeti alkotmánybíróság is kifejezetten osztja.(38) A Bundesverfassungsgericht (Németország) például 1987. március 31‑i ítéletével kizárta, hogy a kérdéses elv „a nemzetközi jog általánosan elismert jogelve lenne”(39) . Hasonlóképpen a Corte costituzionale (Olaszország) is legalább két ítéletében fenntartotta, hogy az a puszta tény, hogy a fenti elv szinte valamennyi nemzeti jogrendben ismert, nem elég indok arra, hogy a külföldi ítéletekre is alkalmazandó nemzetközi jog általános elvekének tekintsük”(40) .
99. Emlékeztetek arra ugyanis, hogy még egy olyan integrált jogrendben is, mint a Közösségé, a ne bis in idem
elve kizárólag olyan kifejezett egyezményi rendelkezések által válhat kötelező erejűvé, mint például a Schengeni Végrehajtási Egyezmény (54. cikk), (41) a Közösség pénzügyi érdekeinek védelméről szóló egyezmény (7. cikk) és az Európai Közösségek tisztviselőit és az Európai Unió tagállamainak tisztviselőit érintő korrupció elleni küzdelemről szóló egyezmény (10. cikk).
100. Ám még ha fel is tételezzük, hogy a fellebbezők érvelésének kiindulópontja megalapozott, tehát létezik olyan általános jogelv, miszerint ugyanaz a személy akár kifejezett egyezményi rendelkezések hiányában különböző államokban sem ítélhető el többször ugyanazon jogellenes magatartás miatt; amint a Bíróság a közelmúltban emlékeztetett rá, ennek az elvnek az alkalmazása „a tényállás azonossága, az elkövetők egysége és a védett jogi érdek azonossága hármas feltételének” van alárendelve.(42) Másképpen szólva kizárólag e feltételek esetén beszélhetünk a kérdéses elv alkalmazása szempontjából olyan helyzetről, amikor releváns a kétszeres büntetés esete. Még ha el is fogadjuk e helyzet fennállását, meg kell vizsgálni, hogy a jelen esetben teljesülnek‑e a fent említett feltételek.
101. A jelen ügyben azonban nyilvánvalónak tűnik, hogy a fenti feltételek közül legalább egy hiányzik: a védett jogi érdek egysége. Amint az Elsőfokú Bíróság jogosan állapította meg, „a Bizottság és másrészt az amerikai és kanadai hatóságok által lefolytatott eljárások, valamint az általuk kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követték . a torzításmentes versenynek az Európai Unió és az EGT területén való fenntartása volt, addig a második esetben a kitűzött cél az amerikai és kanadai piac védelme volt.”(43) . Ezek az eljárások tehát nem „ugyanannak a jogi érdeknek a védelmére”(44) vonatkoznak.
102. E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy a közösségi kartelljog alkalmazásának, és következésképpen a Bizottság eljárásának előfeltétele egy olyan megállapodás, döntés vagy összehangolt magatartás létezése, „amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre ” és amely „ a közös piacon belüli
verseny[t] megakadályoz[za], korlátoz[za] vagy torzít[ja]” (EK 81. cikk, (1) bekezdés). Ha valamelyik következmény nem igazolódik, akkor nem sértették meg az EK 81. cikk (1) bekezdését.
103. Ebből következik, hogy amikor a Bizottság egy jogellenes magatartást szankcionál, mely – mint a jelen esetben is – eredhet valamely sajátos „nemzetközi stratégiából”, a Bizottság egy különleges
„érdek”, vagyis a közös piacon belüli szabad verseny védelmére törekszik, amely következésképpen különbözik
a harmadik országok hatóságai által védett érdektől. A védett jogi tárgy sajátos jellege nem csak azokban az elvekben és szabályokban tükröződik vissza, amelyek a közösségi versenyjogot jellemzik, hanem a Bizottság által tett megállapításokban is. Ezek az értékelések lényegében minden egyes alkalommal meghatározzák az állítólagos versenyellenes magatartásoknak a közös piac által képviselt különleges gazdasági struktúrában kifejtett hatásait, ezért ezek az értékelések jelentősen különbözhetnek a külföldi hatóságok esetleges megállapításaitól.
104. Hozzáteszem, hogy a védett jogi érdek azonosságának követelménye (amely követelményt a fellebbezők teljes mértékben figyelmen kívül hagyták) véleményem szerint a vizsgált kérdés lényeges aspektusa, mivel minden szankciórendszer alapvető célkitűzéshez szorosan kapcsolódik: azon érdekek és értékek meghatározása, amelyeket egy jogrend védelemre méltónak tekint. A fent említett indokok miatt úgy ítélem meg azonban, hogy a jelen esetben elutasító választ kell adni az érdekek és értékek azonosságára vonatkozó kérdésben.
105. Szerintem tehát a fellebbezőknek a Wilhelm és társai ügyben a Bíróság által kimondott elvre – miszerint a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor köteles figyelembe venni valamely tagállam versenyjogának megsértésével elkövetett cselekmények miatt egy vállalkozásra korábban kiszabott szankciókat – való hivatkozása ettől eltérő eredményre vezetne. A fellebbezők szerint nem indokolja semmi azt, hogy a méltányosság vagy a „természetes igazságosság” elve ne legyen kiterjeszthető a harmadik államok hatóságainak szankciókat kiszabó határozataira is.
106. Azonban – amint az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg(45) –_a Bíróság a fenti elvet a Közösségen belüli, egyrészt a nemzeti piacok és a közös piac között fennálló szoros függőségi helyzetből, másrészt a Közösség és a tagállamok között a kartellekre vonatkozó hatásköri megosztás egyedi rendszeréből eredő különleges helyzet fényében mondta ki. A közösségi és a nemzeti versenyjogok különböző, bár egymást kiegészítő nézőpontból ítélik meg a kartelleket: „[m]íg a[z EK 81.] cikk a tagállamok közötti kereskedelem korlátozásának lehetősége szempontjából tekint a kartellekre, az egyes belső szabályozások a rájuk jellemző sajátos megfontolások alapján kizárólag ebben a keretben veszik figyelembe őket”(46) . E különleges körülmények tekintetében, amikor a „Közösség területén elkövetett”(47) ugyanazon jogsértés miatt a nemzeti és a közösségi hatóság előtt párhuzamos eljárások indulhatnak, a Bíróság kimondta, hogy „[u]gyanakkor, amennyiben a párhuzamos eljárások lehetősége a szankciók halmozódásához vezetne, a méltányosság általános követelményének megfelelően [...] úgy kell eljárni, hogy egy esetleges szankció megállapításakor minden korábbi büntető jellegű határozatot figyelembe kell venni”(48) .
107. E tekintetben meg kell vizsgálni, hogy amióta – vagyis immár több mint harminc éve – a Bíróság ítéletet hozott a Wilhelm és társai ügyben, a verseny védelmét szolgáló közösségi és nemzeti rendszerek egymástól való függése és integrálódása – amely helyzet az ítélet kiindulópontja volt – még szorosabb lett, különösen a közelmúltban az 1/2003/EK rendelet(49) által bevezetett közösségi antitröszt jog alkalmazásának decentralizálásával. Ezáltal egy teljesen eredeti rendszer jött létre, amelyben a Bizottság és a tagállami hatóságok – a vonatkozó hatásköri keretek és korlátok között eljárva – valóban „közösen” védik a szabad versenyt a Közösség területén.(50)
108. Ezzel szemben egészen más az ettől eltérő jogi rendszerekben működő hatóságok által kiszabott szankciók helyzete, mint amilyenről a jelenlegi ügyben is szó van. Úgy tűnik, ez magyarázza azt, hogy a Bizottságnak a korábban kiszabott szankciók figyelembevételére vonatkozó kötelezettségét miért csak a más tagállami hatóságok döntései esetében ismeri el kifejezetten a Bíróság.(51)
109. Úgy ítélem meg következésképpen, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 100. pontjában, hogy a jelen ügy nem hasonlítható ahhoz a helyzethez, amikor a közösségi ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságot kötelezi ez az ítélkezési gyakorlat.
110. Feltehetjük azonban azt a kérdést, hogy a közösségi versenyjog és a tagállami jogrendek közötti különleges kapcsolaton kívül a Bizottság a méltányosság elve alapján miért nem köteles figyelembe venni más esetekben a külföldi hatóságok által hozott büntetést kiszabó határozatokat. Különösen valamely, világviszonylatban teljesen integrált termékpiac inkább egyedi, de nem teljesen valószínűtlen helyzetére gondolok, amelyet nemzetközi szinten teljesen azonos versenyfeltételek jellemeznek. Ebben az esetben ugyanis a szankciók halmozódása túlzó lehet, tekintettel arra, hogy a különböző hatóságok által kiszabott büntetések valójában egy egységes világméretű versenystruktúrával szemben okozott sérelem szankcionálására irányulnak.
111. Azt kell azonban mondani, hogy még ha e fogalmat ilyen kiterjesztőleg is értelmezzük, nem hiszem, hogy az az eredmény, amelyre az előbb jutottunk, megváltozna, mivel a jelen esetben a fenti feltételek nem teljesülnek. A jelen ügyben ugyanis a Bizottság – ezért az Elsőfokú Bíróság nem is vitatta ezt az elemzést – i) egyrészt kifejezetten „ az EGT‑n belüli
lizinpiacra” hivatkozott, és ii) másrészt a fellebbezőknek a különösen
és kifejezetten
az e piacra irányuló, az árakra és az eladási mennyiségekre vonatkozó megállapodásokban való részvételét szankcionálta, még akkor is, ha ezek a megállapodások egy világszintű megállapodás- és összehangolt magatartássorozat részét képezték.(52)
112. Amint már említettem, a negyedik jogalapban a fellebbezők azzal érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság nem tartotta tiszteletben a Bíróság alapokmányának 36. cikke alapján reá háruló indoklási kötelezettséget. Elmulasztott ugyanis válaszolni a fellebbezők által felhozott azon érvre, miszerint a Bizottság a szankciók halmozódásának tilalmára vonatkozó elvet is megsértette, amikor az ADM Company világméretű – tehát az Egyesült Államokban lebonyolított forgalmat is magában foglaló – forgalmát annak ellenére vette figyelembe, hogy az utóbbi forgalmat az amerikai és a kanadai hatóságok az általuk meghatározott bírságok kiszámításakor már figyelembe vették.
113. Előzetesen emlékeztetnem kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ítélet indoklásának kellőképpen világosnak és teljesnek kell lennie ahhoz, hogy egyrészt lehetővé tegye az érintettek részére az indokolás tartalmának ellenőrzését, és adott esetben annak vizsgálatát, hogy az indokolás jogszerűsége megtámadható‑e, illetve a Bíróság részére, hogy bírósági felülvizsgálatot végezzen.(53) A Bíróság azonban azt is kijelentette, hogy az ítéletek indoklására vonatkozó kötelezettség „nem kötelezi az Elsőfokú Bíróságot arra, hogy a Bírósági eljárás felei érvelésének mindegyik elemét kimerítően és pontról pontra követő magyarázatot adjon. Az indokolás tehát lehet hallgatólagos, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára, hogy megismerjék azokat az indokokat, amelyek alapján a kérdéses intézkedéseket hozták, valamint az illetékes számára, hogy el tudja végezni bírósági felülvizsgálatát”(54) .
114. Ennek megállapítását követően azt kell megvizsgálni, hogy a vizsgált kérdés függ‑e az Elsőfokú Bíróság által a kétszeres büntetés tilalma elvének fennállására és alkalmazhatóságára vonatkozó szélesebb kérdésére adott választól. Nyilvánvaló ugyanis, hogy ha ennek az elvnek a jelen esetben történő alkalmazása kizárt, akkor ezen elvet a Bizottság nem is sérthette meg azzal, hogy figyelembe vette az ADM Company világméretű forgalmát.
115. Az Elsőfokú Bíróság a felek által előterjesztett érveknek a megtámadott ítélet 85–104. pontjában szereplő, alapos elemzését követően kizárta a ne bis in idem
elv alkalmazását. Miután a fenti megállapításra jutott, ebből értelemszerűen arra következtetett, hogy a Bizottság azzal sem sértette meg ezt az elvet, hogy a harmadik országok hatóságai által kiszabott bírságok kiszámításakor már részlegesen figyelembe vett forgalmat vette alapul.(55)
116. Ebből ezek szerint az következik, hogy az ítéletből – a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat által előírt követelményekkel összhangban – világosan és teljes körűen kitűnik azon indoklás, amely alapján az Elsőfokú Bíróság a fellebbezőknek az ADM Company világméretű forgalmának figyelembevételére vonatkozó érveit elutasította.
117. Arra a következtetésre jutottam tehát, hogy az Elsőfokú Bíróság jelen esetben nem sértette meg indokolási kötelezettségét.
118. A fenti megállapítások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy utasítsa el a harmadik és a negyedik jogalapot is.
4. A kartellnek a piacra gyakorolt tényleges hatására vonatkozó bizonyíték elferdítéséről
119. Az ötödik jogalappal a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a kartellnek az EGT‑n belül lizinpiacra gyakorolt tényleges hatására vonatkozó bizonyítékokat. A Bizottság – a közösségi ítélkezési gyakorlat követelményével ellentétesen – nevezetesen nem bizonyította, hogy a kartell tagjai által alkalmazott árak magasabbak lettek volna azoknál az áraknál, amelyek a versenyjog megsértése hiányában alakultak volna ki. Az Elsőfokú Bíróság tehát tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a Bizottság „jogilag kielégítő módon bizonyította a kartellnek a piacra gyakorolt negatív hatását.” (56)
120. Mielőtt e jogalap elemzésébe kezdenék, röviden emlékeztetni kell arra, hogy az EK 225. cikk és a Bíróság alapokmányának 51. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróság ítéleteivel szemben „kizárólag jogi kérdésekben” lehet fellebbezni. Ebből következik, hogy a tények értékelése, az Elsőfokú Bíróság előtt bemutatott bizonyítékok elferdítésének esetére is figyelemmel, nem olyan jogi kérdés, amely a Bíróság felülvizsgálatának hatálya alá tartozna.(57)
121. A bizonyítékok Elsőfokú Bíróság általi elferdítésének kérdésére vonatkozóan az ítélkezési gyakorlat továbbá pontosította, hogy „az EK 225. cikk, az EK Bírósága alapokmánya 51. cikkének első bekezdése és az eljárási szabályzat 112. cikke 1. §-a első bekezdésének c) pontja többek között arra kötelezi a fellebbezőt, hogy ha arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a bizonyítékokat, akkor pontosan jelölje meg az általa elferdített bizonyítékokat, és igazolja az értékelésében azokat az elemzési hibákat, amelyek megítélése szerint az Elsőfokú Bíróságot ehhez az elferdítéshez vezették”(58) .
122. Különösen nem felel meg a fenti rendelkezésekből eredő követelményeknek az a fellebbezés, amely – anélkül hogy olyan különös érvelést tartalmazna, amely a bizonyítékok esetleges elferdítésének meghatározására vonatkozik – az Elsőfokú Bíróság előtt már ismertetett jogalapok és érvek szó szerinti megismétlésére vagy újrafogalmazására korlátozódik, beleértve azokat is, amelyek az e bíróság által kifejezetten elutasított tényeken alapulnak. Ez a fellebbezés ugyanis valójában az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányuló egyszerű kérelem, amely kívül esik a Bíróság hatáskörén.(59)
123. Ennek leszögezését követően először is meg kell állapítani, hogy a fellebbezők a fent említett ítélkezési gyakorlat által támasztott feltételekkel ellentétben fellebbezésükben nem fejtik ki, hogy az Elsőfokú Bíróság miként ferdítette el az előtte felhozott bizonyítékokat, hanem lényegében annak megismétlésére szorítkoznak, hogy a Bizottság nem bizonyította, miszerint a kartell megkötését követően a lizinpiacon tapasztalt árak magasabbak voltak, mint amilyen mértékűek a kartell hiányában lettek volna. Ilyen bizonyítékok hiánya esetén az Elsőfokú Bíróságnak helyt kellett volna adnia a fellebbezők érveinek, különösen a közigazgatási eljárás során a Bizottsághoz benyújtott két közgazdasági tanulmányban szereplő, és azt igazoló érveknek, hogy a kartell nem volt versenyellenes hatású.
124. A fellebbezők által az Elsőfokú Bíróság indokolásával szemben előterjesztett kritika azonban számomra megalapozatlannak tűnik. A megtámadott határozat, valamint a megtámadott ítélet olvasatából kitűnik, hogy a Bizottság számos bizonyítékot szolgáltatott a kartell által előidézett áremelkedésre vonatkozóan, és e bizonyítékokat az Elsőfokú Bíróság behatóan megvizsgálta, ezenfelül pedig megállapította, hogy ezek közül többet maguk a fellebbezők sem vitattak.(60) Megjegyzem továbbá, hogy az első fokon eljárt bíróság a fellebbezők által előterjesztett ellenérveket is megvizsgálta, mielőtt arra a következtetésre jutott, hogy azok nem alkalmasak arra, hogy megcáfolják a Bizottság által szolgáltatott bizonyítékokat.(61)
125. Ebből következik, hogy a fellebbezők által felhozott jogalap nem tartalmaz semmilyen érvet, amely bizonyítaná, hogy az Elsőfokú Bíróság egyes bizonyítékokat elferdített volna. Ráadásul ez a jogalap célja – az Elsőfokú Bíróság által korábban már elutasított érveket újrafogalmazva – valójában az, hogy a fenti bíróság által a kartell versenyellenes hatására vonatkozó elemzést, és következésképpen a tények értékelését vitassa, amelynek vizsgálatára viszont – mint az előbb megállapítottam – nem lehet a jelen fellebbezés keretei között nincs mód.
126. A fenti megállapítások fényében azt javaslom a Bíróságnak, hogy nyilvánítsa ezt a jogalapot elfogadhatatlannak.
5. Az arányosság elvének megsértéséről
127. A fellebbezés hatodik, hetedik és nyolcadik jogalapjával a fellebbezők az arányosság elvének állítólagos megsértésére vonatkozóan vetnek fel különböző kérdéseket. A legmegfelelőbb, ha a nyolcadikként felhozott jogalap vizsgálatával kezdjük elemzésünket.
128. A fellebbezők úgy érvelnek, hogy ezzel a jogalappal az Elsőfokú Bíróság megsértette az arányosság elvét, amikor fenntartotta, hogy a rájuk kiszabott bírság nem áll arányban a releváns piacon, tehát a lizin EGT‑n belüli piacán lebonyolított forgalommal.
129. Véleményük szerint az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság ítélkezési gyakorlatából, és különösen a KNP BT kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből(62) és a T­-77/92. sz., Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14-én hozott ítéletből(63) következik, hogy a bírságok összegének meghatározására irányuló eljárásban a Bizottság a vállalkozások által a releváns piacon lebonyolított forgalmat köteles figyelembe venni.
130. Ebből az következik, hogy amennyiben a Bizottság nem ezt a forgalmat vette figyelembe, a bírság szükségszerűen aránytalan. Pontosan ezt igazolja a jelen eset is, ahol az ADM Companyra és az ADM Ingredients‑re kiszabott bírság a releváns piacon lebonyolított forgalmuk 115%‑a.
131. A Bizottság a maga részéről azt válaszolta erre, hogy sem az iránymutatás, sem pedig a közösségi ítélkezési gyakorlat nem kötelezi arra, hogy a bírság összegének kiszámításához a vállalkozások által a releváns piacon lebonyolított forgalmat vegye figyelembe. Ez a forgalom ugyanis, éppen ellenkezőleg, mindössze egy tényező azok közül, amelyet a Bizottság figyelembe vehet.
132. A Bizottság szerint ezenfelül annak előírása, hogy a bírságok a releváns piacon elért forgalommal álljanak arányban, nem teszi lehetővé a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt, a jogsértés időtartamával és súlyosságával arányban álló, hatékony bírság megállapítását. A Bizottság ezzel szemben a kellően elrettentő bírság összegének meghatározása érdekében számos egyéb tényezőt köteles figyelembe venni. A jelen esetben ezeket a tényezőket vette figyelembe a Bizottság.
133. A Bizottság végül úgy érvel, hogy a fellebbezők által az állításuk alátámasztása érdekében hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem releváns.
134. A fent hivatkozott KNP BT kontra Bizottság ügyre vonatkozóan – elismerve, hogy ebben az ítéletében a Bíróság azt állapította meg, hogy a bírságoknak arányban kell állniuk a releváns piacon lebonyolított forgalommal – pontosítani kell ugyanakkor, hogy egy ilyen megállapítás – ahogyan az Elsőfokú Bíróság is jogosan mondta ki – szorosan kapcsolódik az ebben az ügyben hivatkozott különleges körülményekhez, és nem emelhető a Bizottságot kötelező általános elv rangjára.
135. A fent hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet illetően a Bizottság megjegyzi, hogy ebben az ügyben az Elsőfokú Bíróság semmilyen módon nem kötelezte arra, hogy figyelembe vegye a vállalkozások által a releváns piacon elért forgalmat. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis csak arra figyelmeztette, hogy a világméretű forgalomnak aránytalan jelentőséget tulajdonítson, ha a releváns piacon elért forgalom ennek csak egy minimális részét képezi. Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre megerősítette, hogy a releváns piacon lebonyolított forgalom kizárólag egy azon tényezők közül, amelyeket a Bizottság a bírság összegének meghatározása során figyelembe vehet.
136. Ezenfelül a fent hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügy teljesen eltér a jelen ügytől. Abban az ügyben ugyanis egy vertikális megállapodásról volt szó, így logikus volt, hogy a forgalmazó, pontosabban a Parker Pen által a kartell tárgyát képező termék piacán lebonyolított forgalmat kellett figyelembe venni. Ez az ítélkezési gyakorlat nem ültethető át a jelen ügyre, amely egy horizontális kartellre vonatkozik.
137. A magam részéről elöljáróban kijelentem, hogy a bírság jogsértés súlyosságához és időtartamához viszonyított arányosságának értékelése az Elsőfokú Bíróság számára a 17. rendelet 17. cikke által biztosított érdemi bírósági felülvizsgálat hatáskörébe tartozik. Kizárólag az Elsőfokú Bíróság hatáskörébe tartozik, hogy minden egyes esetben ellenőrizze a jogellenes magatartások súlya értékelésének módját.(64)
138. Következésképpen, a fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata csak annak igazolásáig terjedhet, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag megfelelő módon vett‑e figyelembe minden, a jogsértés megítéléséhez lényeges tényezőt, és nem alkalmazta‑e tévesen a jogot a fellebbezők által felvetett kérdések tekintetében.(65)
139. Különösen a bírság állítólagosan aránytalan jellegét illetően fontos emlékeztetni arra, hogy nem tartozik a Bíróság hatáskörébe, hogy a méltányosság indokán saját értékelésével helyettesítse az Elsőfokú Bíróságét, amikor az a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegével kapcsolatosan gyakorolja korlátlan bírósági felülvizsgálati hatáskörét.(66)
140. Ebből az következik, hogy jelen esetben a Bíróság elemzésének is annak vizsgálatára kell korlátozódnia, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság által a bírságok meghatározására alkalmazott feltételek helybenhagyásával vagy ezek alkalmazásának felülvizsgálatával, illetve e feltételek alkalmazásának korrigálásával megsértette‑e az arányosság elvét.(67)
141. A bírósági felülvizsgálat fent jelzett korlátaira tekintettel fogom a következőkben a fellebbezők által felhozott jogalapot megvizsgálni.
142. E tekintetben el kell ismerni, hogy az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben e vonatkozásban végzett értékelés nem teljesen világos. Annak vizsgálata során ugyanis, hogy a Bizottság megtámadott határozata tiszteletben tartotta‑e az arányosság elvét, az Elsőfokú Bíróság:
– emlékeztetett arra, hogy az iránymutatás értelmében a jogsértés súlyosságát különböző tényezők alapján kell megállapítani (183. pont);
– kijelentette, hogy az iránymutatás egyrészt nem írja elő, hogy a bírság összegét az összforgalom vagy az érintett piacon lebonyolított forgalom alapján kell‑e kiszámítani, másrészt pedig nem tiltja meg, hogy ezeket a forgalmi adatokat figyelembe vegye a bírság összegének meghatározása során (187. pont);
– úgy ítélte meg, hogy egyértelmű, miszerint a bírság összegének meghatározására irányuló eljárás során a Bizottság nem a vállalkozások által az EGT‑n belüli lizinpiacon lebonyolított forgalmat, hanem az összforgalmat és a lizinpiacon lebonyolított világméretű forgalmat vette figyelembe (191. és 192. pont);
– hangsúlyozta, hogy a Bizottság nem hivatkozott kifejezetten az egyes vállalkozások jogsértő magatartásának különös súlyosságára és annak a versenyre gyakorolt tényleges hatására (194. pont);
– emlékeztetett arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy „a jogsértés tárgyát képező termékekből származó […] forgalom-hányad [...] a jogsértésnek az érintett piacot érintő terjedelme tekintetében jelzésértékű lehet ”(68) (196. pont);
– arra a következtetésre jutott, hogy mivel nem vette figyelembe a releváns piacon lebonyolított forgalmat, a Bizottság tévesen értelmezte az iránymutatást, mivel az megköveteli az érintett vállalkozások „tényleges gazdasági lehetőségeinek” és „különös súlyának” figyelembevételét (197. pont).
143. Az Elsőfokú Bíróság mindemellett fenntartotta – miközben a Bizottság értékelését a sajátjával helyettesítette –, hogy a Bizottság egyáltalán nem sértette meg az arányosság elvét, mert i) egyrészt nem vezethető le az ítélkezési gyakorlatból olyan elv, amely kötelezi a Bizottságot a vállalkozások által a releváns piacon lebonyolított forgalom kötelező figyelembevételére; ii) másrészt a lizin EGT‑n belüli értékesítéséhez kapcsolódó forgalom a fellebbezők lizin világpiacán lebonyolított forgalmának viszonylag jelentős hányadát képviseli; és iii) a bírság alapösszegét nem egyszerűen az összforgalomra alapozva, hanem többek között más releváns tényezők figyelembevételével számították ki (200–205. pont).
144. Az Elsőfokú Bíróság indokolása ezért ellentmondásos. Először is úgy tűnik, hogy az első fokon eljárt bíróság elfogadta, hogy a Bizottságnak a bírság összegét a vállalkozások által a releváns piacon lebonyolított forgalom figyelembevételével kell kiszámítania. Azonban ezt követően azt állapította meg, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából nem vezethető le ilyen kötelezettség, így a Bizottság megfelelően számította ki a bírságot.
145. Az Elsőfokú Bíróság érvelésében feltűnő bizonytalanságok fényében azt kell meghatározni, hogy ezek olyan jellegű tévedésekhez vezettek‑e, amelyek megcáfolhatják az Elsőfokú Bíróság által levont következtetést.
146. Az elemzést azzal kezdem, hogy – amint már a fentebb hivatkozott, Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványban(69) is tettem –emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság különösen széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik azoknak a tényezőknek a kiválasztását illetően, amelyeket figyelembe vesz a bírságok összegének meghatározása során. Amint azt a Bíróság megállapította: „a jogsértések súlyát sok tényező alapján kell meghatározni, mint például az ügy sajátos körülményei, a háttere, a bírságok elrettentő hatása, azonban nincs olyan felsorolás, amely kimerítő vagy kötelező módon tartalmazná a mérlegelendő tényezőket ”(70) . A jogsértés során mérlegelendő tényezők közé sorolható például a jogsértést elkövető vállalkozások mérete és gazdasági ereje, a jogsértés elkövetésében játszott szerepe, valamint a gazdasági és jogi háttere.(71)
147. A vállalkozás forgalmának figyelembevételére vonatkozóan nevezetesen a Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletben jelentette ki a Bíróság, hogy „a bírság megállapításának céljából megengedett mind a vállalkozás összforgalmának figyelembevétele, [...] mind pedig a forgalom azon százalékának figyelembevétele, amelyet azok a termékek tesznek ki, amelyek kapcsán a jogsértést elkövették, [anélkül], hogy e tényezők közül egyiknek vagy másiknak […] más tényezőkhöz viszonyítva aránytalan jelentőséget [tulajdonítanának] ”(72) .
148. Ezekből a megállapításokból az következik, hogy ugyan az összforgalom és a releváns piacon lebonyolított forgalom hasznos és releváns mutatója lehet a vállalkozás gazdasági erejének, de ez mindössze két olyan tényező, amelyet a Bizottság a jogsértés súlyának értékelésekor figyelembe vehet. Következésképpen nem köteles a vállalkozások releváns piacon lebonyolított forgalmát figyelembe venni.
149. A fenti megállapítás véleményem szerint nem ellentétes azzal, amit a Bíróság a fent említett, és a fellebbezők által fellebbezésükben többször hivatkozott KNP BT kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben mondott ki. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy ebben az ügyben a felperes fenntartotta, hogy a Bizottság a bírság rögzítése során helytelenül vette figyelembe a kérdéses csoporton belüli értékesítéseket, tehát a releváns piacon lebonyolított forgalom egy részét. E körülmények igazolják a Bíróságnak a fenti ítélet 61. és 62. pontjában szereplő megállapítását, miszerint a releváns piacon lebonyolított forgalom – beleértve az egy csoporton belüli eladásokból származó forgalmat is – figyelembevétele a bírság arányos jellegének biztosítását szolgálja, elkerülve különösen azt, hogy a vertikálisan együttműködő vállalkozások indokolatlan előnyben részesülhessenek.
150. Ellentétben továbbá azzal, amit az Elsőfokú Bíróság kimondott, nem következik ilyen kötelezettség az iránymutatás szövegéből sem.
151. E tárgyban az iránymutatás arra szorítkozik, hogy felhívja a Bizottságot, hogy „[vegye] figyelembe, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak” (A. pont, negyedik bekezdés), és legyen tekintettel arra, hogy „[a]mennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett (ilyenek például a kartellek), néhány esetben szükségessé válhat a három kategórián belül meghatározott összegek súlyozása annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen, ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn” (A. pont, hatodik bekezdés).
152. Más szóval a bírság összegének meghatározásakor a Bizottságnak ügyelnie kell arra, hogy a bírság arányos legyen azzal a különös súllyal és tényleges hatással, amelyet a kartellben résztvevő egyes vállalkozások magatartása gyakorolt a piacra. Eközben azonban nem köteles figyelembe venni az e vállalkozások által a releváns piacon lebonyolított forgalmat, amelyet az iránymutatás sem említ kifejezetten. Amint azt már megjegyeztem, a forgalom ugyanis csak egy azok közül a tényezők közül, amelyet a Bizottság figyelembe vehet. Amint az Elsőfokú Bíróság jogosan megállapította, jelen esetben a Bizottság a bírság összegét – más releváns tényezők figyelembevétele mellett, mint például az összforgalom és a lizinpiacon lebonyolított világméretű forgalom – az érintett vállalkozások mérete és forrásai viszonylatában határozta meg. Ezen kritériumok alapján a Bizottság két csoportra osztotta a kartellben résztvevő vállalkozásokat „annak figyelembevétele érdekében, hogy a vállalkozások milyen tényleges lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy az EGT lizinpiacán kárt okozzanak, valamint oly módon, hogy a bírság összege kellőképpen elrettentő legyen”(73), és az egyes kategóriákra a eltérő alapösszegű bírságot szabott ki.
153. Ezenfelül nem szabad megfeledkezni arról sem, hogy számos esetben valóban a világméretű (össz- vagy ágazati) forgalom a vállalkozás gazdasági erejének legfőbb mutatója, és ez biztosítja a bírság arányosságát. Véleményem szerint éppen ez vonatkozik a világszinten működő multinacionális vállalkozások esetére, amelyek nagyon magas összforgalmat érnek el, az érintett piacon viszont ennél jóval alacsonyabbat.
154. Végül nem szabad elfeledkezni arról, hogy a releváns piacon lebonyolított forgalom értékelését maga a 17. rendelet 15. cikke sem írja elő, e tekintetben kizárólag a vállalkozások által az előző üzleti évben lebonyolított összforgalomra utal.
155. A fentiekben kifejtettek bizonyítják, hogy az Elsőfokú Bíróság hibát követett el, ha úgy kell értenünk az indokolását, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatást, mivel nem vette figyelembe az érintett vállalkozások releváns piacon lebonyolított forgalmát.
156. Meg kell azonban vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróság téves jogalkalmazása alkalmas‑e azon következtetés kétségbe vonására, miszerint a bírság összegét minden esetben arányosan, a Bizottság által figyelembe vetteken kívül egyéb tényezők alapján kell megállapítani. Amint az állandó ítélkezési gyakorlat alapján köztudott, „amennyiben az Elsőfokú Bíróság valamely ítéletének indokolása a közösségi jogot sérti, de rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, a fellebbezést el kell utasítani”(74) .
157. Amint azonban korábban már megjegyeztem, a Bizottság által kiszabott bírságok kiszámítása – amelyet az Elsőfokú Bíróság is jóváhagyott – kellően figyelembe vette a kartell résztvevőinek eltérő méretét és forrásait. Ebből arra kell tehát következtetni, hogy feltételezve akár, hogy az ítéletben tévesen alkalmazták a jogot e tekintetben, a rendelkező része azonban teljes mértékben megalapozott marad.
158. Úgy ítélem meg következésképpen, hogy a nyolcadik jogalapot is el kell utasítani.
159. A hatodik jogalapban a fellebbezők úgy érvelnek, hogy miután az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatást, tévesen alkalmazta a jogot, mivel nem vette figyelembe a releváns piacon lebonyolított forgalmukat, és következésképpen nem megfelelően határozta meg a bírság összegét.
160. E tekintetben, figyelembe véve a korábban mondottakat, vagyis hogy a Bizottság nem sértette meg az iránymutatást, egyszerűen adódik a válasz, hogy a bírságok összegének meghatározására alkalmazott módszer értékelése tekintetében az Elsőfokú Bíróság is gyakorolhat érdemi felülvizsgálatot. Ily módon lehetősége van arra, hogy a saját értékelésével helyettesítse a Bizottságét, ha megállapítja, hogy a Bizottság megsértett valamely rendelkezéseket vagy jogi elveket.
161. Pontosan ez történt a jelen esetben is. Miután ugyanis megállapította, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta az iránymutatást, az Elsőfokú Bíróság a saját értékelését követte, és megállapította, hogy a kiszabott bírság mindenesetre nem volt aránytalan.
162. Következésképpen a hatodik jogalapot is el kell utasítani.
163. A hetedik jogalappal a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a határozatok indokolásának kötelezettségét, amikor megállapította, hogy a rájuk kiszabott bírság annak ellenére arányos, hogy a Bizottság nem megfelelően alkalmazta az iránymutatást.
164. A Bizottságnak természetesen más a véleménye.
165. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, és amint korábban már megállapítottam (lásd a fenti 109. pontot),(75) abban az esetben lehet ki ítélet hallgatólagos indoklása, feltéve hogy lehetővé teszi az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését, valamint az illetékes bíróság számára a felülvizsgálat gyakorlását.
166. Úgy tűnik számomra, hogy ugyan elismerhetjük, hogy az Elsőfokú Bíróság nem válaszolt kifejezetten egyik vagy másik egyedi érvre, a megtámadott ítélet ennek ellenére eleget tesz az indoklási kötelezettség valamennyi követelményének. Miután ugyanis megállapította, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatásban szereplő rendelkezéseket, az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy ez a mulasztás nem vezetett‑e a bírságok arányosságára vonatkozó elv megsértéséhez. E tekintetben kimondta, hogy mindezek ellenére a Bizottság tiszteletben tartotta ezt az elvet, és egyértelműen megjelölte azokat az indokokat, amelyek alapján erre a következtetésre jutott.
167. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis először emlékeztetett arra, hogy a 17. rendelet 15. cikke pontosan azért írja elő, hogy a bírság végösszege nem haladhatja meg a vállalkozás összforgalmának 10%‑át, hogy a bírság arányban álljon a vállalkozás gazdasági erejével. Ebből következik, hogy amennyiben a bírság összege nem haladja meg ezt a felső határt – mint jelen esetben sem – a bírságot arányosnak kell tekinteni.
168. Egy másik nézőpontból tekintve az Elsőfokú Bíróság részletesen megcáfolva az egyes érveket, elutasította a fellebbezők azon véleményét, miszerint a közösségi ítélkezési gyakorlat a Bizottságot a releváns piacon lebonyolított forgalom figyelembevételére kötelezi.
169. Az Elsőfokú Bíróság végül figyelmet fordított annak hangsúlyozására, hogy – még ha fenn is állna ez a kötelezettség – a Bizottságnak a megtámadott határozatban a bírság meghatározására alkalmazott módszere nem eredményezett aránytalan összegű bírságot. A lizin EGT‑n belüli eladásához kapcsolódó forgalom ugyanis viszonylagosan jelentős részét képviseli a fellebbezők által a lizin világpiacán lebonyolított forgalomnak. Mindenesetre a bírság kiindulási összegét nem egyszerűen az összforgalom alapján számították ki, hanem az egyes ágazati forgalmakat és egyéb releváns tényezőket is, így a jogsértés jellegét, ennek tényleges hatását a piacra, az érintett piac méretét, a szankció elrettentő jellegének szükségességét, valamint a vállalkozások méretét és erejét alapul véve.(76)
170. Úgy tűnik tehát, hogy a hetedik jogalap sem elfogadható.
6. Az egyenlő bánásmód elvének a bírság kiindulási összegének meghatározásakor történő megsértéséről
171. A kilencedik jogalapban a fellebbezők végül úgy érvelnek, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét azáltal, hogy jóváhagyta, hogy a Bizottság a bírság kiszámításakor egyrészt az ADM Companyra és az ADM Ingredients‑re, másrészt az Ajinomotóra azonos alapösszeget határozzon meg annak ellenére, hogy ez utóbbi részesedése az érintett piacon (a lizin EGT‑n belüli piacán) körülbelül kétszerese az A DM Company és az ADM Ingredients részesedésének. A Bizottság tehát különböző méretű vállalkozásokat hasonló módon kezelt. Ezen méretkülönbségnek és annak fényében, hogy a Bizottság mindig a releváns piacon lebonyolított forgalmat köteles figyelembe venni, az első fokon eljárt bíróságnak csökkentenie kellett volna az ADM Companyra és az ADM Ingredients‑re kiszabott bírság alapösszegét.
172. Először is megállapítom, hogy a kérdéses jogalap egy számomra tévesnek tűnő előfeltételezésen alapul, miszerint a bírság összegének meghatározására irányuló eljárás során a Bizottság köteles figyelembe venni a releváns piacon lebonyolított forgalmat. Amint azonban előzőleg bebizonyítottam (lásd a fenti 142–151. pontot), nem vezethető le ilyen kötelezettség sem a közösségi ítélkezési gyakorlatból, sem a 17. rendelet 15. cikkéből, sem pedig az iránymutatás szövegéből.
173. Ebből az következik, hogy a fellebbezők állításával ellentétben a kérdéses alapösszeg nem tekinthető kizárólag azért diszkriminatívnak, mert nem a releváns piacon lebonyolított forgalom alapján került meghatározásra.
174. Ezt követően mindezek ellenére, az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről lehetne beszélni abban az esetben, ha az Elsőfokú Bíróság annak ellenére fenntartotta volna az ADM Companyra alkalmazott alapösszeg jogszerűségét, hogy ez utóbbi az Ajinomotótól – tehát egy olyan vállalkozástól, melyre azonos alapösszeget számítottak ki – eltérő helyzetben van. Az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban ugyanis, ez az elv akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha ez a fajta eltérő bánásmód objektív módon indokolt.(77)
175. Úgy tűnik számomra, hogy az egyenlő bánásmód elvét ebből a szempontból sem sértették meg.
176. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a bírságok kiindulási összegét a Bizottságnak több tényező alapján, többek között nevezetesen az érintett vállalkozások mérete és gazdasági ereje alapján kell meghatároznia.(78) E tényező figyelembevétele céljából a Bizottság két csoportra osztotta a kartellben résztvevőket a világméretű összforgalmuk, illetve a lizinpiacon lebonyolított világméretű forgalmuk alapján,(79) és ezen összehasonlítás alapján úgy ítélte meg, hogy az ADM Companyra és az Ajinomotóra a legmagasabb alapösszeget kell alkalmazni.
177. A Bizottság által a két csoportra történő felosztás érdekében alkalmazott, és az Elsőfokú Bíróság által is elfogadott két kritérium (a világméretű összforgalom és a lizinszektorban lebonyolított világméretű forgalom) alapján kell tehát megállapítani, hogy a fellebbezőknek hátrányos megkülönböztetésben volt‑e részük.
178. A fellebbezők által a beadványukban előterjesztett adatok vizsgálatából kiderül, hogy a Bizottság által vizsgált két különböző forgalom esetében az ADM Company által lebonyolított forgalom jóval nagyobb volt a kartellben résztvevő összes többi vállalkozásénál, így – ugyan nem sokkal – az Ajinomoto forgalmánál is.(80)
179. Azt a következtetést kell tehát levonnom, hogy az alapösszeg meghatározása, amely objektív kritériumokon nyugodott és saját belső koherenciával rendelkezett,(81) nem sértette meg a fellebbezők kárára az egyenlő bánásmód elvét.
180. Következésképpen el kell utasítani ezt a jogalapot.
181. Következésképpen megállapítom, hogy a fellebbezők által felhozott egyik jogalap sem megalapozott, így a fellebbezés nem elfogadható.
IV – A költségekről
182. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében, és azon következtetésre tekintettel, miszerint a fellebbezést el kell utasítani, úgy ítélem meg, hogy a fellebbezőket kell kötelezni a költségek viselésére.
V – Végkövetkeztetések
183. Az előző megállapítások alapján azt javasoljuk tehát, hogy a Bíróság a következőket állapítsa meg:
„1) A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2) A Bíróság az Archer Daniels Midland Co.‑t és az Archer Daniels Midland Ingredients Ltd‑t kötelezi a költségek viselésére.”
(1) .
(2)
–	EBHT 2003., II‑2597. o.
(3)
–	HL 2001. L 152., 24. o.
(4)  –	A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első rendelet (HL 1962., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(5)
–	HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.
(6)
–	A jogsértés súlyosságát tekintve az iránymutatás rögzíti azokat az átalányösszegeket, amelyek a jogsértés időtartamának meghatározásával együttesen a bírság kiszámításának alapösszegét képezik. Az „enyhe jogsértés” esetén az alkalmazandó bírság minimum 1000 EUR‑tól 1 millió EUR‑ig terjed; „súlyos jogsértés” esetén 1 milliótól 20 millió EUR‑ig; „különösen súlyos jogsértés” esetén a bírság 20 millió EUR fölé emelkedik (az iránymutatás 1. A.1. A. pontja).
(7)
–	Az iránymutatás 2. pontja előírja, hogy „[a]z alapösszeg olyan súlyosbító körülmények hatására fog növekedni, mint például:
– az ugyanazon vállalkozás(ok) által elkövetett azonos típusú, ismétlődő jogsértések,
– az együttműködés megtagadása a Bizottsággal, illetve az általa végzett vizsgálat akadályozására tett kísérletek,
– a jogsértés irányítóként vagy felbujtóként történő elkövetése,
– a jogsértést megvalósító magatartás kikényszerítése céljából más vállalkozások ellen tett megtorló intézkedések,
– a büntetés növelésének szükségessége annak érdekében, hogy összege meghaladja a jogsértés eredményeképpen jogellenesen elért nyereséget, amennyiben objektív lehetőség nyílik az ilyen nyereség nagyságának becsléssel történő megállapítására,
– egyéb.”
(8)
–	Az iránymutatás pontosítja e tekintetben, hogy „[a]z alapösszeg olyan enyhítő körülmények hatására csökken, mint például:
– a jogsértés kizárólag passzív módon vagy „a vezetőt követő” szerepben történő elkövetése,
– jogsértő megállapodások nem teljesítése, illetve a jogsértő magatartásról való lemondás a gyakorlatban,
– a jogsértés beszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben (különösen akkor, ha a Bizottság ellenőrzést végez),
– a vállalkozás ésszerű kétsége abban a tekintetben, hogy a versenykorlátozó magatartás valóban jogsértést valósít‑e meg,
– a jogsértés gondatlan vagy nem szándékos elkövetése,
– a vállalkozás hatékony együttműködése az eljárás során, a kartellügyekben a bírság kiszabásának mellőzéséről vagy a bírság összegének csökkentéséről szóló 1996. július 18‑i közlemény hatókörén kívül,
– egyéb.”
(9)
–	Megjegyzem, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében megállapításra került, hogy az ADM Company és az ADM Ingredients 1992. június 23‑tól 1995. június 27‑ig vett részt a szankcionált megállapodásban.
(10)
–	A megtámadott ítélet 191. pontja.
(11)
–	A megtámadott ítélet 41. pontja.
(12)
–	A megtámadott ítélet 51. pontja.
(13)
–	A megtámadott ítélet 70–73. pontja.
(14)
–	A megtámadott ítélet 208. pontja.
(15)
–	A megtámadott ítélet 210. pontja.
(16)
–	A megtámadott ítélet 212. és 213. pontja.
(17)
–	A megtámadott ítélet 89–91. pontja.
(18)
–	A megtámadott ítélet 92. pontja.
(19)
–	Az 1972. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 1281. o.).
(20)
–	A megtámadott ítélet 98. pontja
(21)
–	A megtámadott ítélet 99. és 100. pontja.
(22)
–	A megtámadott ítélet 101. és 102. pontja.
(23)
–	A megtámadott ítélet 103. és 104. pontja.
(24)
–	A megtámadott ítélet 197. pontja.
(25)
–	A megtámadott ítélet 200. pontja. Kiemelés tőlem.
(26)
–	A megtámadott ítélet 204. és 205. pontja.
(27)
–	A megtámadott ítélet 142–169. pontja.
(28)
–	A megtámadott ítélet 171. pontja.
(29)
–	A megtámadott ítélet 371–380. pontja.
(30)
–	Az 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.).
(31)
–	A C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02.–208/02. P. és C‑231/02. P. sz. egyesített ügyekre vonatkozó 2004. július 8‑án ismertetett indítvány (2005. június 28‑án hozott ítélet, EBHT 2005., I‑5425. o.).
(32)
–	Lásd a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítvány 159–165. pontját.
(33)
–	Lásd a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítvány –160. pontját.
(34)
–	A megtámadott ítélet 92. pontja.
(35)
–	1987. november 2‑i határozat, AP kontra Olaszország ügy, 204/1986. sz. közlemény. Kiemelés tőlem. A rendelkezés a következőképpen szól: „prohibits double jeopardy only with regard to an offence adjudicated in a given State”.
(36)
–	Kiemelés tőlem.
(37)
–	Decision on the Defence Motion on the Principle of Non-bis-in-idem, Prosecutor v. Tadic, No. IT‑94‑1, T.Ch. II, 1995. november 14. Kiemelés tőlem. Az Elsőfokú Bíróság kimondta: „the principle of non bis in idem
appears in some form as part of the internal legal code of many nations. Whether characterised as non bis in idem, double jeopardy or autrefois acquit, autrefois convict, this principle normally protects a person from being tried twice or punished twice for the same acts. This principle has gained a certain international status since it is articulated in Article 14(7) of the International Covenant on Civil and Political Rights as standard of a fair trial, but it is generally applied so as to cover only a double prosecution within the same State . The principle is binding upon this International Tribunal to the extent that it appears in Statute, and in the form it appears there”.
(38)
–	Emlékeztetni kell azonban arra, hogy úgy látszik, annak ellenére, hogy a nemzetközi közösség államai jogának nagy része kimondja a ne bis in idem
elvet, általános szabályként előírják, hogy ennek az elvnek kizárólag belső hatálya van. Ha nem tévedek például, az Európai Unió tagállamainak jogrendjei közül kizárólag a holland jog ismeri el a külföldön hozott ítéleteknek a belföldön hozott ítéletekkelazonos jogerejét.
(39)
–	1987. március 31‑i ítélet, 2 BvM 2/86. Nem hivatalos fordítás.
(40)
–	A Corte constituzionale (olasz alkotmánybíróság), 1967. április 18‑i ítélete, n° 48., Giur. Cost., 1967., I., 299. o.; és 1976. április 8‑i ítélete, n° 69, Giur. Cost._1976., 432. o.
(41)
–	Ezen egyezményt illetően fontosnak tűnik, hogy bár kimondja a ne bis in idem
elvét a szerződő államok között, az 55. cikkében számos körülmény esetén azonban előírja az ettől való eltérés lehetőségét.
(42)
–	A C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 338. pontja.
(43)
–	A megtámadott ítélet 90. pontja. Kiemelés tőlem. Lásd továbbá a 137/85. sz. Maizena‑ügyben 1987. november 18‑án hozott ítéletet (EBHT 1987., 4587. o.), melyben a Bíróság kizárta a ne bis in idem
elv megsértését abban az esetben, amikor ugyanazon személlyel szemben ugyanazon cselekmény miatt követelt két biztosítéknak „teljesen eltérő volt a célja” (22. és 23. pont).
(44)
–	Lásd a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletet, amelynek 338. pontja kimondja, hogy „[a ne bis in idem
elve] megtiltja tehát, hogy ugyanazt a személyt ugyanazért a jogellenes magatartás miatt, ugyanazon jogi tárgy védelmében megbüntessék” (nem hivatalos fordítás). Kiemelés tőlem
(45)
–	Lásd a megtámadott ítélet 99. pontját és az ott idézett ítélkezési gyakorlatot.
(46)
–	A fent hivatkozott Wilhelm és társai ügyben hozott ítélet 3. pontja.
(47)
–	A fent hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 3. pontja.
(48)
–	A fent hivatkozott Wilhelm és társai ügyben hozott ítélet 11. pontja.
(49)
–	A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 2002. december 16‑i tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.). Megjegyzem, hogy ez az új rendszer bevezette a „párhuzamos hatáskörök” rendszerét, amely a Szerződés antitröszt szabályainak Bizottság, valamint a nemzeti hatóságok és bíróságok általi együttes alkalmazá sán alapul. A nemzeti hatóságok és bíróságok ettől fogva szintén alkalmazhatják az EK 81. cikk (3) bekezdését, amely lehetővé teszi az EK 81. cikk (1) bekezdésében szereplő tilalomtól való eltérést.
(50)
–	Lásd a megtámadott ítélet 99. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(51)
–	Amint az Elsőfokú Bíróság joggal állapította meg, a Bíróság a Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében csak hipotetikus módon hivatkozott a Bizottság arra vonatkozó esetleges kötelezettségére, hogy figyelembe kell vennie a harmadik államok hatóságai által kiszabott szankciókat. Lásd a fent hivatkozott ítélet 3. pontját.
(52)
–	Lásd a megtámadott határozatot, különösen annak 186–212. pontját.
(53)
–	Lásd többek között a C‑259/96. P. sz., Tanács kontra de Nil és Impens ügyben 1998. május 14‑én hozott ítélet (EBHT  1998., I‑2915. o.) 32–34. pontját és a C‑449/98. P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑2915. o.) 70. pontját.
(54)
–	A fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 372. pontja.
(55)
–	A megtámadott ítélet 94. pontja.
(56)
–	A megtámadott ítélet 169. pontja.
(57)
–	Lásd többek között a C‑280/99. P–C‑282/99. P. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. június 21‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4717. o.) 78. pontját és a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 49. pontját.
(58)
–	A fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 50. pontja.
(59)
–	Lásd többek között a C‑317/97. sz., Smanor és társai kontra Bizottság ügyben 1998. július 9‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑4269.) 21. pontját; a C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑5291. o.) 35. pontját és a fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 51. pontját.
(60)
–	Lásd a Bizottság megtámadott határozatának 261–296. pontját és a megtámadott ítélet 153–160. pontját. Az Elsőfokú Bíróság nevezetesen a 160. pontban megállapítja, hogy „a felperesek valójában nem vitatták a Bizottság által megállapított, az eredeti árak és a kartell tagjai által a piacon tényleges alkalmazott árak között fennálló összefüggést”.
(61)
–	A megtámadott ítélet 161–169. pontja.
(62)
–	A C‑248/98. P. sz. 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑9641. o.).
(63)
–	EBHT 1994., II‑549. o.
(64)
–	A C‑185/95. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8417. o.) 128. pontja és a C‑359/01. P. sz., British Sugar kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑4933. o.) 47. pontja.
(65)
–	A C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4411. o.) 31. pontja.
(66)
–	A fent hivatkozott British Sugar kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 48. pontja.
(67)
–	A fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 365. pontja.
(68)
– Kiemelés tőlem.
(69)
–	Lásd a 69–75. és a 103–105. pontot.
(70)
–	A fent hivatkozott Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontja. Kiemelés tőlem. Lásd továbbá a C‑137/95. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzés (EBHT 1996., I‑1611. o.) 54. pontját.
(71)
–	A fent hivatkozott Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet és a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3461. o.).
(72)
–	A fent hivatkozott Musique Diffusion Française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 121. pontja. Kiemelés tőlem.
(73)
–	A megtámadott határozat 304. pontja.
(74)
–	A C‑312/00. P. sz., Bizottság kontra Camar és Tico ügyben 2002. december 10‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑11 355. o.) 57. pontja. Lásd ugyanebben az értelemben a C‑30/91. P. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3755. o.) 28. pontját; a C‑320/92. P. sz., Finsider kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5697. o.) 37. pontját és a C‑210/98. P. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑5843. o.) 58. pontját.
(75)
–	A fent hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 372. pontja és a C‑120/99. sz., Olaszország kontra Tanács ügyben 2001. október 25‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑7997. o.) 28. pontja.
(76)
–	Lásd a megtámadott ítélet 205. pontját.
(77)
–	Lásd többek között a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének (EBHT 1984., 4209. o.) 28. pontját, valamint a C‑174/89. sz. Hoche‑ügyben 1990. június 28‑án hozott ítéletének (EBHT 1990., I‑2681. o.) 25. pontját.
(78)
–	Lásd különösen a megtámadott ítélet 205. pontját.
(79)
–	A megtámadott ítélet 191. pontja.
(80)
–	Vagyis 12 600 millió EUR és 202 millió EUR, az Ajimonoto 5000 millió és 183 millió EUR összegű forgalmához képest.
(81)
–	Lásd továbbá a megtámadott ítélet 211–213. pontját.