62023CC0530
TAMARA ĆAPETA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. november 14. (
1
)
C‑530/23. sz. [Barało] (
i
) ügy
K. P.;
a Prokurator Rejonowy we Włocławku
részvételével
(a Sąd Rejonowy we Włocławku [włocławeki kerületi bíróság, Lengyelország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – A büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádolt kiszolgáltatott személy részére nyújtandó eljárási biztosítékok – Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog – 2013/48/EU irányelv – (EU) 2016/1919 irányelv – A bizonyítékok elfogadhatósága”
I. Bevezetés
1.
Milyen konkrét követelményeket támaszt az uniós jog a nemzeti hatóságokkal szemben, ha azok kiszolgáltatott személyeket érintő büntetőeljárást folytatnak le? Ez a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyben benyújtott 15 kérdés közös pontja.
2.
Ezek a kérdések az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról szóló 2013/48 irányelvre (
2
) és a 2016/1919 irányelvre (
3
) vonatkoznak, amely e jog hatékony érvényesülését növeli azáltal, hogy a költségmentesség engedélyezésére kötelezi a tagállamokat. A 2013/48 irányelv 13. cikke, valamint a 2016/1919 irányelv 9. cikke arra kötelezi a tagállamokat, hogy vegyék figyelembe a veszélyeztetett személyek sajátos szükségleteit.
3.
Mivel az alapeljárásban érintett személy mentális zavarban szenved, és így kiszolgáltatott, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy milyen konkrét kötelezettségek hárulnak ilyen összefüggésben a büntetőeljárást folytató nemzeti hatóságokra.
4.
Míg a Bíróság már foglalkozott a 2013/48 irányelvvel, addig a 2016/1919 irányelvet – egy futó említéstől (
4
) és a főtanácsnokok által tett néhány utalástól (
5
) eltekintve – még soha nem értelmezte.
II. Az alapeljárás tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
5.
K. P.‑t büntetőeljárás keretében egyrészt 8,50 gramm kannabisz és 33,83 gramm amfetamin birtoklásával, másrészt alkoholhoz hasonló hatású szer hatása alatt történő járművezetéssel és amfetamin vérben való jelenlétével vádolják. A vádak a következőképpen alakultak.
6.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint 2022. július 21‑én, nem sokkal éjfél előtt a rendőrök egy furcsán közlekedő és furcsa hangokat kibocsátó járműre figyeltek fel. Megközelítették a K. P. által vezetett járművet, és miután beszéltek vele, elhajtottak.
7.
Néhány pillanattal később ugyanezek a rendőrök rádión két jármű ütközéséről kaptak tájékoztatást, és mivel úgy vélték, hogy K. P. járműve megfelel az ütközésben érintett egyik jármű leírásának, visszatértek oda, ahol először látták őt. K. P. a gépjárművön kívül tartózkodott, ideges volt és össze‑vissza beszélt. A rendőrök kihallgatták, és felszólították, hogy adja át részükre az esetlegesen tiltott tárgyakat.
8.
K. P. azt állította, hogy nem vezette a járművet, és átadta nekik a birtokában lévő műanyag zacskókat, amelyekben fehér színű por és zöld színű szárított anyag volt. Miután megbilincselték és letartóztatták (2022. július 22‑én 0 óra 5 perckor), kórházba szállították, ahol vért vettek tőle kábítószerek esetleges jelenlétének kimutatása céljából.
9.
Miután az anyagokat megvizsgálták, és megállapították, hogy azok kannabisz és amfetamin voltak, K. P.‑t tiltott szerek birtoklásával vádolták meg 2022. július 22‑én 12 óra 15 perckor. Tájékoztatták a választott ügyvéd segítségének igénybevételéhez való jogáról, valamint arról a lehetőségről, hogy amennyiben anyagi helyzete ezt indokolja, költségmentességet kérhet. Tájékoztatták továbbá arról, hogy joga van a meghallgatáshoz és a hallgatáshoz.
10.
K. P. nem mondott le arról a jogáról, hogy ügyvédi segítséget vegyen igénybe, és nem kérte, hogy ügyvédet rendeljenek ki számára. Nincs feljegyzés arról, hogy a rendőr a kihallgatás során kísérletet tett volna annak vizsgálatára, hogy a gyanúsított kábítószer hatása alatt állt‑e, vagy képes volt‑e megérteni és felidézni a történteket.
11.
K. P. nem ismerte el az állítólagos bűncselekmény elkövetését; a nyomozati cselekmény végén megtagadta a vallomástételt, a jegyzőkönyv aláírását és az ügyiratokba való betekintést. A kihallgatást nem rögzítették audiovizuális felvételen. A kihallgatáson nem vett részt védőügyvéd, és a nyomozó hatóság sem kérte a bíróságtól védőügyvéd kirendelését. 2022. július 22‑én 12 óra 31 perckor K. P. őrizetét megszüntették.
12.
2022 augusztusában és szeptemberében a rendőrség kikérdezett egy pszichiátert K. P. mentális egészségi állapotáról, az ügyész pedig megszerezte az egészségügyi dokumentációt attól a pszichiátriai klinikától, ahol kezelték.
13.
A vérvizsgálat eredményének közzétételét követően, 2022. augusztus 7‑én K. P.‑vel szemben kábítószer hatása alatt történő járművezetés elkövetése miatt is vádat emeltek. Ezt az információt 2022. október 14‑én közölték K. P.‑vel, amikor a pszichiátriai klinika betege volt, ahol ekkor kihallgatták.
14.
A 2022. július 22‑i kihallgatáshoz hasonlóan ez a második kihallgatás is ügyvéd jelenléte nélkül zajlott, az ügyész nem kérte, hogy a bíróság rendeljen ki ügyvédet K. P. részére, és a kihallgatásról nem készült audiovizuális felvétel. Hasonlóképpen tájékoztatták K. P.‑t az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogáról, arról a lehetőségről, hogy amennyiben anyagi helyzete ezt indokolja, költségmentességet kérhet, a meghallgatáshoz való jogáról, valamint a hallgatáshoz való jogáról. K. P. kérte, hogy betekinthessen az ügyiratokba és megismerhesse a vádak írásbeli indoklását, amelyet 2022. október 27‑én kézbesítették az édesanyjának.
15.
A K. P. elleni vádiratot 2022. december 15‑én nyújtotta be az ügyész a Sąd Rejonowy we Włocławkuhoz (włocławeki kerületi bíróság, Lengyelország). K. P. meghatalmazta saját ügyvédjét.
16.
2023. február 28‑i végzésével a kérdést előterjesztő bíróság végzésében elrendelte, hogy a Prokuratura Rejonowa we Włocławku (włocławeki kerületi ügyészség, Lengyelország) ügyésze egészítse ki a nyomozást K. P. védő jelenlétében való kihallgatásával, és szerezzen be pszichiátriai szakvéleményt K. P.‑nek a cselekmények elkövetésekor és az eljárás idején fennálló elmeállapotáról.
17.
2023. március 3‑án az ügyész fellebbezést nyújtott be e végzés ellen, arra hivatkozva, hogy a bizonyítékokat nem kell kiegészíteni, és hogy a már beszerzett egészségügyi dokumentáció alapján nem szükséges szakértői vizsgálatot végezni K. P. mentális egészségi állapotának megállapítása érdekében. 2023. március 29‑én a Sąd Okręgowy we Włocławku (włocławeki regionális bíróság, Lengyelország) helyt adott az ügyészi fellebbezésnek, és az ügy visszakerült a kérdést előterjesztő bíróság elé.
18.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2016/1919 irányelvet és a 2013/48 irányelvet nem megfelelően és átfogóan ültették át a lengyel jogrendbe, aminek következtében sérültek az uniós jog alapján K. P. mint kiszolgáltatott személy részére biztosított jogok.
19.
A fenti körülményekre tekintettel a Sąd Rejonowy we Włocławku (włocławeki kerületi bíróság, Lengyelország) a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját, 4. cikkének (5) bekezdését és 9. cikkét a (18), (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint a [2013/48] irányelv 3. cikke (2) bekezdése a) és c) pontjának, valamint 3. cikke (3) bekezdése a) pontjának a [bizottsági ajánlás] 6., 7., 11. és 13. szakaszában meghatározottak szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy olyan közvetlen hatályú és kötelező jogi normát írnak elő, amely elfogadhatatlanná teszi a kiszolgáltatott vagy különlegesen kiszolgáltatott személy kihallgatására irányuló cselekmény védő távollétében való elvégzését olyan helyzetben, amikor fennállnak a jogi segítség biztosításának objektív ténybeli feltételei, és egyúttal a tárgyalás előtti szakaszban eljáró hatóság nem engedélyezi a költségmentességet (a sürgősségi vagy ideiglenes költségmentességet sem) indokolatlan késedelem nélkül és az adott személynek [konkrétan a kiszolgáltatott személynek] a rendőrség, a más bűnüldöző hatóság vagy valamely igazságügyi hatóság általi kihallgatás, vagy konkrét nyomozási vagy bizonyításfelvételi cselekmény elvégzése előtt?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a gyors azonosítás ténybeli feltételei ellenére a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét a (18), (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint az [említett irányelv] 1. cikke (2) bekezdésének a [bizottsági ajánlás] 6., 7., 11. és 13. szakaszában foglalt pontok szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy a szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekményekkel kapcsolatos eljárásokban semmilyen körülmények között nem fogadható el a potenciálisan különleges helyzet eljárás során történő megállapításának vagy valamely személy kiszolgáltatott személynek való elismerésének elmaradása, vagy az, ha nem támadható meg az esetleges különleges kiszolgáltatottságára vonatkozóan adott értékelés vagy az ilyen személy részére indokolatlan késedelem nélkül nem rendelhető ki hivatalból védő, és a potenciálisan különleges helyzet megállapítása és a védő hivatalból történő kirendelése elmulasztásának körülményét kifejezetten meg kell állapítani a kihallgatás ügyvédi jelenlét hiányában történő lefolytatásáról szóló, főszabály szerint megtámadható határozatban?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét a (18), (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint az [említett irányelv] 1. cikke (2) bekezdésének a [bizottsági ajánlás] 3. szakaszának 7. pontja szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy azt, hogy a tagállam a büntetőeljárás keretében nem írja elő a kiszolgáltatottság vélelmezését, úgy kell értelmezni, hogy e mulasztás megakadályozza, hogy a gyanúsított a [2016/1919] irányelvnek a [bizottsági ajánlás] 11. szakaszának szövege szerint értelmezett 9. cikkének garanciális jellegére hivatkozhasson, az igazságügyi hatóságok továbbá ilyen helyzetben kötelesek az irányelv rendelkezéseit közvetlenül alkalmazni?
4)
Az első, második és harmadik kérdés valamelyikére (vagy mindhárom kérdésre) adott igenlő válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni az irányelv e kérdésekben említett rendelkezéseit, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint:
a)
a [büntetőeljárásról szóló törvény] 301. cikkének második mondata, amely szerint a gyanúsítottat csak kérelmére kell kirendelt védő jelenlétében kihallgatni, és nem akadálya a kihallgatásnak, ha a védő nem jelenik meg a gyanúsított kihallgatásán;
b)
a [büntetőeljárásról szóló törvény] 79. cikke 1. §‑ának 3. és 4. pontja, amely szerint a büntetőeljárásban a vádlottnak (gyanúsítottnak) védővel kell rendelkeznie, ha megalapozott kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy a cselekmény elkövetésekor nem hiányzott‑e vagy volt‑e jelentős mértékben korlátozott a belátási képessége vagy cselekvőképessége, és ha megalapozott kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy szellemi állapota lehetővé teszi‑e számára az eljárásban való részvételt vagy a védelem önálló és észszerű módon történő ellátását?
5)
Előírja‑e [2013/48 irányelv] 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjával összefüggésben értelmezett 3. cikke (2) bekezdésének a) pontja az irányelvek elsőbbségének és közvetlen hatályának elvével összefüggésben a tárgyalás előtti szakaszban eljáró hatóságok, a bíróságok és valamennyi állami hatóság számára, hogy mellőzze a nemzeti jognak az irányelvvel ellentétes, a negyedik kérdésben említettekhez hasonló rendelkezéseinek alkalmazását, és következésképpen – az átültetési időszak lejártára tekintettel – a nemzeti szabály helyett az irányelv fentiekben említett közvetlenül hatályos rendelkezéseit alkalmazza?
6)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét a (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével összefüggésben, hogy a jogi segítségnek a kiszolgáltatott vagy olyan személy részére hivatalból történő biztosítására vonatkozó határozat meghozatalának elmulasztásakor, aki esetében fennáll a [bizottsági ajánlás] 3. szakaszának 7. pontja szerinti kiszolgáltatottság vélelme, vagy a jogi segítség megtagadása esetében, továbbá nyomozási cselekménynek, így a bíróság által meg nem ismételhető cselekménynek az ilyen személy részvételével rendőrségi szerv vagy más bűnüldöző hatóság általi elvégzése miatt a büntetőeljárásban eljáró nemzeti bíróságnak és az igazságszolgáltatást büntetőeljárásban végző valamennyi más állami szervnek (tehát a tárgyalás előtti szakaszban eljáró hatóságoknak) abban az esetben is mellőzniük kell a nemzeti jognak az irányelvvel ellentétes, a negyedik kérdésben említettekhez hasonló rendelkezéseinek, és következésképpen – az átültetési időszak lejártára tekintettel – az irányelv fentiekben említett közvetlenül hatályos rendelkezéseinek a nemzeti szabály helyetti alkalmazását, ha ez a személy a nyomozás (vagy büntetőeljárás) befejezését és a vádiratnak az ügyész által a bírósághoz való benyújtását követően hatalmazott meg védőt?
7)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét a (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint az [említett irányelv] 1. cikke (2) bekezdésének a [bizottsági ajánlás] 6., 7., 11. és 13. szakaszában foglalt pontok szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy a tagállam köteles biztosítani a gyanúsított kiszolgáltatottságának azonnali azonosítását és elismerését, valamint hivatalból jogi segítséget a büntetőeljárás azon gyanúsítottjai vagy vádlottjai számára, akik esetében fennáll a kiszolgáltatottság vélelme vagy a különösen kiszolgáltatott személyek számára, és e segítség abban az esetben is kötelező, amikor az illetékes hatóság nem kér fel független szakértőt a kiszolgáltatottság mértékének, a kiszolgáltatott személy szükségleteinek, valamint az érintett személlyel kapcsolatosan meghozott vagy tervezett intézkedések célszerűségének vizsgálatára, egészen addig, amíg a független szakértő nem végzi el a megfelelő vizsgálatot?
8)
A hetedik kérdésre adott igenlő válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni az irányelv fentiekben említett rendelkezéseit és a bizottsági ajánlást, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint a [büntetőeljárásról szóló törvény] 79. cikke 1. §‑ának 3. és 4. pontja, amely szerint a büntetőeljárásban a vádlottnak csak akkor kell védővel rendelkeznie, ha megalapozott kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy a cselekmény elkövetésekor nem hiányzott‑e vagy volt‑e jelentős mértékben korlátozott a belátási képessége vagy cselekvőképessége, és ha megalapozott kétségek merülnek fel azzal kapcsolatban, hogy szellemi állapota lehetővé teszi‑e számára az eljárásban való részvételt vagy a védelem önálló és észszerű módon történő ellátását?
9)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját, 4. cikkének (5) bekezdését és 9. cikkét a (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint az [említett irányelv] 1. cikke (2) bekezdésének a [bizottsági ajánlás] 6., 7., 11. és 13. szakaszában foglaltak szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy az illetékes hatóság (ügyészség vagy rendőrség) köteles az eljárás során legkésőbb a gyanúsított személy rendőrség vagy más illetékes hatóság általi első kihallgatásának megkezdését megelőzően gyorsan azonosítani és elismerni a büntetőeljárás során a gyanúsított kiszolgáltatottságát és biztosítani részére a jogi segítséget vagy sürgősségi (ideiglenes) segítséget, valamint eltekinteni a gyanúsított kihallgatásától, egészen a jogi segítség hivatalból vagy a sürgős (ideiglenes) segítség e személy részére történő biztosításának időpontjáig?
10)
A kilencedik kérdésre adott igenlő válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét a (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével, valamint az [említett irányelv] 1. cikke (2) bekezdésének a [bizottsági ajánlás] 6., 7., 11. és 13. szakaszában foglaltak szerint értelmezett szövegével összefüggésben, hogy az arra kötelezi a tagállamokat, hogy a nemzeti jogukban egyértelműen határozzák meg a büntetőeljárás során a gyanúsított kiszolgáltatottságának gyors azonosítása és elismerése alóli eltérések, valamint a jogi segítség vagy sürgős (ideiglenes) segítség részére történő biztosításának indokait és az azokra vonatkozó kritériumokat, továbbá az összes esetleges eltérésnek arányosnak, időben korlátozottnak kell lennie és nem sértheti meg a tisztességes eljárás elvét, ugyanakkor nem öltheti ideiglenes eltérés engedélyezéséről szóló olyan eljárási határozat formáját, amelynek bírósági felülvizsgálatát főszabály szerint a felek kérhetik?
11)
Úgy kell‑e értelmezni az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdését és az [Európai Unió] Alapjogi Chartájának [a továbbiakban: Charta] 47. cikkét a [2013/48 irányelv] 1. cikkének (2) bekezdésével és (27) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (2) bekezdésének a) pontjával és 3. cikke (3) bekezdésének a) és b) pontjával, valamint a [2016/1919 irányelv] 8. cikkével összefüggésben, hogy amennyiben az eljáró hatóság nem biztosítja hivatalból a jogi segítséget azon személy részére, akinek az esetében fennáll a kiszolgáltatottság vélelme, és/vagy a kiszolgáltatott személyek részére (a [bizottsági ajánlás] 7. és 11. ajánlása alapján), és nem indokolja meg a jogi segítség megtagadásáról szóló határozatot, e személyt hatékony jogorvoslat illeti meg, és ilyen jogorvoslatnak kell tekinteni a [büntetőeljárásról szóló törvény] 344a. cikkében előírt eljárásjogi intézményt, amely szerint az alábbiak érdekében vissza kell utalni az ügyet az ügyész elé:
a)
a büntetőeljárás során a gyanúsított kiszolgáltatottságának a tárgyalás előtti szakaszban eljáró hatóság általi azonosítása és elismerése;
b)
a gyanúsított számára annak lehetővé tétele, hogy a kihallgatás előtt egyeztessen a védőjével;
c)
a gyanúsított védő jelenlétében történő kihallgatása, a kihallgatásról audiovizuális felvétel készítésével;
d)
a védő számára annak lehetővé tétele, hogy betekinthessen az ügyiratokba, és adott esetben a kiszolgáltatott személy és a hivatalból kirendelt vagy a gyanúsított által meghatalmazott ügyvéd bizonyítási indítványokat tehessen?
12)
Úgy kell‑e értelmezni a [Chartának] az [EUSZ] 6. [cikk] (1), [(2) és (3) bekezdésével], az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt, a harmadik, ötödik és nyolcadik jegyzőkönyvvel módosított és a második jegyzőkönyvvel kiegészített egyezmény [(kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény); EJEE] 3. cikkével és a [bizottsági ajánlás] 7. ajánlásában foglaltak szerinti kiszolgáltatottság vélelmével összefüggésben értelmezett 4. cikkét, hogy a gyanúsítottnak rendőr vagy nyomozati cselekmény elvégzésére jogosult más személy által pszichiátriai klinikán, a bizonytalanság figyelmen kívül hagyásával és különösen korlátozott véleménynyilvánítási szabadság mellett, mentálisan sebezhető állapotban és az ügyvéd távollétében történő kihallgatása embertelen bánásmódnak minősül, és mint ilyen kizárja a kihallgatás eljárási cselekményét, mivel az ellentétes az uniós alapvető jogokkal?
13)
A tizenkettedik kérdésre adott igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a tizenkettedik kérdésben említett rendelkezéseket, hogy azok feljogosítják (vagy kötelezik) a [bizottsági ajánlás] 7. ajánlásával összefüggésben értelmezett, a [2016/1919 irányelv] és a [2013/48 irányelv] hatálya alá tartozó büntetőeljárásban eljáró nemzeti bíróságot és a büntetőeljárás során eljáró valamennyi hatóságot arra, hogy a nemzeti jog irányelvvel ellentétes rendelkezései alkalmazásának mellőzésére, így különösen a [büntetőeljárásról szóló törvény] 168a. cikke alkalmazásának mellőzésére irányuló eljárási cselekményeket végezzen, és következésképpen – az átültetési időszak lejártára tekintettel – a nemzeti szabály helyett abban az esetben is az irányelv fentiekben említett közvetlenül hatályos rendelkezéseit alkalmazza, amikor e személy a nyomozás (vagy büntetőeljárás) befejezését és a vádiratnak az ügyész által a bírósághoz való benyújtását követően hatalmazott meg védőt?
14)
Úgy kell‑e értelmezni a [2016/1919 irányelv] (19), (24) és (27) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját és 4. cikkének (5) bekezdését, valamint 9. cikkét, a [2013/48 irányelv] 3. cikke (2) bekezdésének a), b) és c) pontjával, valamint 3. cikke (3) bekezdésének b) pontjával és az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben, valamint az uniós jog tényleges érvényesülésének elvét, hogy a büntetőeljárás során a tárgyalás előtti szakaszban eljáró ügyész köteles a 2016/1919 irányelv közvetlen hatályú követelményeit teljes mértékben tiszteletben tartani, és ezáltal biztosítani, hogy a fentiekben említett irányelv által biztosított védelem hatálya alatt álló gyanúsított vagy vádlott az alábbi időpontok közül a legkorábbi időponttól kezdve hatékony védelemben részesüljön:
a)
a rendőrség vagy egyéb bűnüldöző vagy igazságügyi hatóság általi kihallgatásának megkezdését megelőzően;
b)
a [2013/48 irányelv] 3. cikke (3) bekezdésének c) pontjával összhangban bármely nyomozó vagy más illetékes hatóság által bármely nyomozási vagy más bizonyításfelvételi cselekmény lefolytatásakor;
c)
a szabadságelvonás (amely alatt a pszichiátriai intézménynek való tartózkodást is érteni kell) megkezdését követően indokolatlan késedelem nélkül, és szükség esetén az ügyész köteles figyelmen kívül hagyni a felettes ügyészek esetleges utasításait, ha meg van győződve arról, hogy ezen utasítások betartása esetében sérülne azon gyanúsított hatékony védelme, akinek az esetében fennáll a kiszolgáltatottság vélelme, így a tisztességes eljáráshoz való joga vagy a részére a [2013/48 irányelvvel] összefüggésben értelmezett 2016/1919 irányelv által biztosított más jog?
15)
A tizennegyedik kérdésre adott igenlő válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének a hatékony jogvédelem elvét meghatározó második albekezdését az EUSZ 2. cikkel, a jogállamiság tiszteletben tartásának a Bíróság ítélkezési gyakorlatában (lásd: a Bíróság 2019. május 27‑i[OG és PI {Lübecki és zwickaui ügyészség}] ítélete, C‑508/18 és C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456) értelmezett elvével összefüggésben, valamint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében és a [Charta] 47. cikkében meghatározott bírói függetlenségnek a Bíróság ítélkezési gyakorlatában (lásd: 2018. február 27‑iAssociação Sindical dos Juízes Portugueses ítélet, C‑64/16, EU:C:2018:117) értelmezett elvét, hogy azokkal – azon lehetőség miatt, hogy a legfőbb ügyész kötelező érvényű utasításokat adhat az alacsonyabb rangú ügyészeknek, a felettes ügyészségek az alacsonyabb rangú ügyészeket a közvetlenül hatályos uniós rendelkezések alkalmazásának mellőzésére utasítják, vagy megakadályozzák e rendelkezések alkalmazását – ellentétes az ügyészségnek a végrehajtó szervtől, azaz igazságügyi minisztertől való közvetlen függőségét érzékeltető szabályozás, valamint az olyan nemzeti szabályozás is, amely az uniós jog alkalmazása terén korlátozza az ügyészség függetlenségét, különösen:
a)
az ustawa z dnia 28 stycznia 2016 roku Prawo o prokuraturze (az ügyészségről szóló, 2016. január 28‑i törvény) 1. cikkének 2. §‑a, 3. cikke 1. §‑ának 1. és 3. pontja, 7. cikkének 1–6. és 8. §‑a, valamint 13. cikkének 1. és 2. §‑a, amelyek tartalma azt mutatja, hogy legfőbb ügyész tisztségét is betöltő és a legfőbb ügyészi szervnek tekinthető igazságügyi miniszter az alacsonyabb beosztású ügyészeknek az uniós jog közvetlen alkalmazását korlátozó vagy akadályozó módon is kötelező erejű utasításokat adhat?”
20.
A włocławeki kerületi ügyészség (Lengyelország), a cseh és a lengyel kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
21.
Az ügyben nem tartottak tárgyalást.
III. Az alkalmazandó szabályozás
A.
A 2013/48 irányelv
22.
A 2013/48 irányelv 3. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen szabályozza az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot a büntetőeljárás során:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottak és a vádlottak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe abban az időpontban és olyan módon, hogy az érintett személy a gyakorlatban hatékonyan érvényesíthesse a védelemhez való jogát.
(2)   A gyanúsított vagy vádlott számára indokolatlan késedelem nélkül kell biztosítani az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot. A gyanúsított vagy vádlott számára minden esetben biztosítani kell az ügyvédi segítség igénybevételének lehetőségét az alábbi időpontok közül a legkorábbiban:
a)
a rendőrség vagy egyéb bűnüldöző vagy igazságügyi hatóság általi kihallgatásának megkezdését megelőzően;
b)
a (3) bekezdés c) pontjával összhangban bármely nyomozó vagy más illetékes hatóság által bármely nyomozási vagy más bizonyításfelvételi cselekmény lefolytatásakor;
c)
a szabadságelvonás megkezdését követően indokolatlan késedelem nélkül;
d)
amennyiben büntetőügyekben hatáskörrel rendelkező bíróságra idézték be, az említett bíróság előtti megjelenés előtt kellő időben.
(3)   Az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a következőket foglalja magában:
a)
a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottnak vagy vádlottnak joga legyen az őt képviselő ügyvéddel négyszemközt beszélni és kommunikálni, adott esetben a rendőrség vagy más bűnüldöző vagy igazságügyi hatóság általi kihallgatás megkezdését megelőzően is;
b)
a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottnak vagy vádlottnak joga legyen ahhoz, hogy ügyvédje jelen legyen, és hatékonyan részt vegyen a kihallgatás során. Az ügyvéd részvételére a nemzeti jog szerinti eljárásokkal összhangban kerülhet sor, feltéve, hogy ezen eljárások nem sértik az érintett jogok tényleges gyakorlását és lényegét. Amennyiben a kihallgatáson részt vesz ügyvéd, a részvétel tényét az érintett tagállam jogában meghatározott jegyzőkönyvezési eljárással összhangban rögzíteni kell;
c)
a tagállamok biztosítják, hogy a gyanúsítottnak vagy vádlottnak joga legyen ahhoz, hogy ügyvédje legalább a következő nyomozási vagy bizonyításfelvételi cselekményeknél jelen legyen, amennyiben azokat a nemzeti jog előírja, és amennyiben a gyanúsítottnak vagy a vádlottnak jelen kell lennie vagy jelen lehet:
i.
felismerésre bemutatás;
ii.
szembesítések;
iii.
a bűncselekmény rekonstruálása”.
23.
A 2013/48 irányelv „Jogorvoslat” című 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a büntetőeljárás alatt álló gyanúsítottak és vádlottak, valamint az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos eljárások alatt álló keresett személyek a nemzeti jog szerint hatékony jogorvoslati joggal rendelkezzenek az ezen irányelv szerinti jogaik megsértése esetén.
(2)   A bizonyítékok elfogadhatóságára vonatkozó nemzeti szabályok és rendszerek sérelme nélkül a tagállamok gondoskodnak a védelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartásáról, amikor a büntetőeljárások során mérlegelik a gyanúsított vagy a vádlott által az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogának megsértésével – illetve a 3. cikk (6) bekezdésének megfelelően e jogtól engedélyezett eltérés esetében – tett vallomásokat vagy így szerzett bizonyítékokat.”
24.
Végezetül a 2013/48 irányelv „Veszélyeztetett személyek” című 13. cikke a következőket írja elő:
„A tagállamok biztosítják, hogy ezen irányelv alkalmazása során figyelembe vegyék a veszélyeztetett gyanúsítottak és vádlottak sajátos szükségleteit.”
B.
A 2016/1919/EK irányelv
25.
A 2016/1919 irányelv szabályozza a gyanúsítottak és vádlottak, valamint az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos eljárások alatt álló keresett személyek számára biztosított költségmentességet. (
6
) Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen határozza meg hatályát:
„Ezt az irányelvet azokra a gyanúsítottakra és vádlottakra kell alkalmazni a büntetőeljárások során, akiket megillet a 2013/48/EU irányelv szerinti ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog, és:
a)
akik szabadságelvonással érintettek;
b)
akik számára az ügyvédi segítség biztosítását az uniós jog vagy a nemzeti jog előírja; vagy
c)
akiknek a jelenléte valamely nyomozási vagy bizonyításfelvételi cselekményen kötelező vagy megengedett, ideértve legalább a következőket:
i.
felismerésre bemutatás;
ii.
szembesítés;
iii.
bizonyítási kísérlet.”
26.
A 2016/1919 irányelv 3. cikke akként határozza meg a költségmentességet, hogy az „olyan, ügyvédi általi segítségnyújtáshoz biztosított tagállami finanszírozás, amely lehetővé teszi az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog gyakorlását”.
27.
A 2016/1919 irányelv 4. cikke a következőképpen szabályozza a büntetőeljárásban a költségmentesség nyújtásának feltételeit:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy azokat a gyanúsítottakat és vádlottakat, akik nem rendelkeznek elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, megillesse a költségmentességhez való jog, ha az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg.
(2)   A tagállamok az anyagi helyzet, a megalapozottság, vagy mindkettő vizsgálata alapján dönthetnek arról, hogy a költségmentesség az (1) bekezdéssel összhangban engedélyezhető‑e.
(3)   Amennyiben egy tagállam az anyagi helyzetet vizsgálja, annak megállapításához, hogy a gyanúsított vagy a vádlott az érintett tagállamban alkalmazandó kritériumok szerint nem rendelkezik‑e elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, figyelembe kell vennie minden vonatkozó és objektív tényezőt, így például az érintett személy jövedelmét, vagyonát és családi helyzetét, az ügyvéd általi segítségnyújtás költségeit, és az adott tagállambeli életszínvonalat.
(4)   Amennyiben egy tagállam a megalapozottságot vizsgálja, annak megállapításához, hogy az igazságszolgáltatás érdekei megkövetelik‑e a költségmentesség engedélyezését, figyelembe kell vennie a bűncselekmény súlyát, az ügy összetettségét és a lehetséges szankció súlyosságát. A megalapozottság vizsgálata esetén a megalapozottságot minden esetben fennállónak kell tekinteni a következő helyzetekben:
a)
amennyiben az ezen irányelv hatálya alá tartozó eljárás bármely szakaszában a gyanúsítottat vagy a vádlottat azzal a céllal állítják az illetékes bíróság vagy bíró elé, hogy a fogvatartásáról döntsenek; és
b)
a fogvatartás ideje alatt.
(5)   A tagállamok biztosítják, hogy a költségmentességet indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb a rendőrség, a más bűnüldöző hatóság vagy valamely igazságügyi hatóság általi kihallgatás, vagy a 2. cikk (1) bekezdésének c) pontjában említett nyomozási vagy bizonyításfelvételi cselekmény elvégzése előtt engedélyezzék.
(6)   A költségmentességet kizárólag azon büntetőeljárás céljára kell biztosítani, amelyben az érintett személyt bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják.”
28.
A 2016/1919 irányelv 8. cikke értelmében a tagállamok „biztosítják, hogy a gyanúsítottak, a vádlottak, és a keresett személyek számára a nemzeti jog alapján hatékony jogorvoslat álljon rendelkezésre az ezen irányelv szerinti jogaik megsértése esetén”.
29.
Végezetül a 2016/1919 irányelv „Veszélyeztetett személyek” címet viselő 9. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok „biztosítják, hogy a veszélyeztetett gyanúsítottak, vádlottak, és keresett személyek sajátos szükségleteit ezen irányelv végrehajtása során figyelembe veszik”.
IV. Elemzés
30.
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett 15 kérdés a büntetőeljárás különböző szempontjaira vonatkozik, amikor az kiszolgáltatott személyt érint. E kérdések elemzését öt témakörre bontom, és ezeken belül nemcsak a kérdés lényegét elemzem, hanem az eljárás egyes résztvevői által felhozott elfogadhatatlansággal szembeni kifogásokat is.
31.
Az első 14 kérdés a 2013/48 és a 2016/1919 irányelv által szabályozott négy témát érinti: kiszolgáltatottság, hatékony jogorvoslat, embertelen vagy megalázó bánásmód és közvetlen hatály. A tizenötödik kérdés az ügyész függetlenségére vonatkozik, amely nem tartozik e két irányelv hatálya alá. A két irányelv alkalmazhatóságának rövid elemzése (A. szakasz) után az öt témakör mindegyikével sorban foglalkozom (B–F. szakasz).
A.
A szóban forgó két irányelv alkalmazhatósága
32.
A 2013/48 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerint az említett irányelvet „attól az időponttól kezdve kell a [gyanúsítottakra és vádlottakra] alkalmazni, amikor valamely tagállam illetékes hatóságai – hivatalos értesítés útján vagy más módon – tudomásukra hozzák, hogy bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják vagy vádolják őket, függetlenül attól, hogy a szabadságuk elvonására sor kerül‑e”. A Bíróság már leszögezte, hogy ez formájától függetlenül bármilyen közlésre vonatkozik; így irreleváns, hogy a közlés hogyan jutott el az érintett személyhez. (
7
)
33.
Figyelembe véve a fenti 7–9. pontban bemutatott tényeket, egyértelmű, hogy a 2013/48 irányelv attól a pillanattól kezdve alkalmazandó volt K. P.‑re, amikor a rendőrök felszólították, hogy adja át a tiltott szereket, majd megbilincselték és őrizetbe vették őt. (
8
)
34.
A 2016/1919 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése továbbá kimondja, hogy az irányelvet azon személyekre kell alkalmazni, akik a 2013/48 irányelv alapján jogosultak ügyvédi segítség igénybevételére, és akik többek között szabadságelvonással érintettek, vagy akik számára az ügyvédi segítség biztosítását az uniós jog vagy a nemzeti jog előírja.
35.
Az, hogy a 2016/1919 irányelv alkalmazandó‑e K. P.‑re, tehát attól függ, hogy a 2013/48 irányelv alapján jogosult‑e ügyvédi segítség igénybevételére.
36.
A 2013/48 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján a gyanúsított vagy vádlott számára indokolatlan késedelem nélkül kell biztosítani az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot. A 2013/48 irányelv 3. cikke (2) bekezdése a) pontjának megfelelően minden esetben ez a helyzet legalább „a rendőrség vagy egyéb bűnüldöző vagy igazságügyi hatóság általi kihallgatásának megkezdését megelőzően”. A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (5) bekezdése ezzel párhuzamosan kimondja, hogy a költségmentességet „indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb a rendőrség, a más bűnüldöző hatóság vagy valamely igazságügyi hatóság általi kihallgatás” előtt kell engedélyezni.
37.
Ezért arra a következtetésre jutottam, hogy a 2013/48 irányelv alapján K. P.‑nek ügyvédi segítséget kellett volna kapnia, (
9
) és így a 2016/1919 irányelv hatálya alá tartozott. (
10
)
B.
Kiszolgáltatottság (az első, második, harmadik, hetedik, kilencedik és tizedik kérdés)
38.
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésében azt kérdezi, hogy valamely személy kiszolgáltatottsága megtiltja‑e a hatóságoknak, hogy a büntetőeljárásban az említett személyt védő közreműködése és költségmentesség engedélyezése nélkül kihallgassák, ha annak feltételei fennállnak.
39.
Második kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy olyan helyzetekben, amikor az érintett személyt szabadságelvonással büntetendő bűncselekménnyel vádolják, a határozatban kifejezetten meg kell‑e állapítani, hogy az említett személy kiszolgáltatottságát nem állapították meg, ami a védő jelenléte nélküli kihallgatás feltétele.
40.
Harmadik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a 2016/1919 irányelv és a 2013/48 irányelv bevezeti‑e a kiszolgáltatottság vélelmét, amelyet a tagállami hatóságok kötelesek tiszteletben tartani a büntetőeljárás során.
41.
Hetedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság a 2013/48 irányelv és a 2016/1919 irányelv által a kiszolgáltatottság elismerésének biztosításával kapcsolatban a nemzeti hatóságokra rótt kötelezettségekre, valamint az érintett személynek a büntetőeljárásban ezáltal keletkező jogaira kérdez rá.
42.
A kilencedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a büntetőeljárásban illetékes hatóságok kötelesek‑e gyorsan azonosítani és elismerni a gyanúsított kiszolgáltatottságát, e személy részére költségmentességet engedélyezni, és tartózkodni a kihallgatásától mindaddig, amíg e költségmentességet nem engedélyezik részére.
43.
Végül a tizedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság a kilencedik kérdésre adott igenlő válasz esetén azt kérdezi, hogy a tagállamoknak a nemzeti jogukban részletesen meg kell‑e indokolniuk és meg kell‑e határozniuk a kiszolgáltatottság gyors megállapítása és elismerése, valamint az ezt követő költségmentesség engedélyezése alóli eltéréseket. Azt kérdezi továbbá, hogy az ilyen eltérésnek arányosnak, időben korlátozottnak és olyannak kell‑e lennie, hogy ne sértse a tisztességes eljárás elvét, amellyel szemben az érintett fél részére biztosítani kell a bírósági felülvizsgálat kezdeményezéséhez való jogot.
44.
E kérdések közös nevezője a kiszolgáltatottság fogalmán és a nemzeti hatóságok azon kötelezettségén alapul, hogy azt időben felismerjék, és ennek megfelelően ahhoz megfelelő következményeket fűzzenek. A következőkben tehát iránymutatást adok arra vonatkozóan, hogy ki minősül kiszolgáltatott személynek (1. alszakasz), majd rátérek a két irányelv értelmezésére és az általuk a nemzeti hatóságokra abban az esetben rótt kötelezettségekre, ha a gyanúsított vagy a vádlott kiszolgáltatott személy (2. alszakasz).
1. Ki a kiszolgáltatott személy?
45.
2009‑ben a Tanács fokozatos megközelítésre hívott fel a büntetőeljárásbeli eljárási jogok szabályozása érdekében, ideértve a kiszolgáltatott gyanúsítottakra vagy vádlottakra vonatkozó különleges garanciákat is. (
11
) Ez a jogalkotói törekvés azonban a kiszolgáltatott személyek tekintetében (
12
) egyelőre csak a büntetőeljárásban gyanúsítottként vagy vádlottként szereplő gyermekek tekintetében valósult meg. (
13
)
46.
A büntetőeljárásban a kiszolgáltatottságot tágabban meghatározó további uniós jogszabály hiányában (
14
) a Bizottság ajánlást tett közzé a büntetőeljárásban gyanúsított vagy vádolt kiszolgáltatott személyekre vonatkozó eljárási biztosítékokról. (
15
)
47.
A kiszolgáltatott személyt úgy határozza meg, mint „aki életkora, szellemi vagy fizikai állapota, illetve fogyatékossága miatt nem képes megérteni a büntetőeljárást, és hatékonyan részt venni abban”. (
16
)
48.
A bizottsági ajánlás továbbá bevezeti a kiszolgáltatottság vélelmét, amely a következőket javasolja: „A tagállamoknak elő kell írniuk a kiszolgáltatottság vélelmezését különösen azon személyek esetében, akiket súlyos lelki, szellemi, fizikai vagy érzékszervi fogyatékosság, elmebetegség vagy kognitív zavar akadályoz abban, hogy megértsék az eljárást és hatékonyan részt vegyenek abban.” (
17
)
49.
A mentális betegségeket és mentális rendellenességeket általában nehezebb felismerni, mint a fiatal korból eredő kiszolgáltatottságot, és a szakirodalom kritikusan ítéli meg a Bizottság azon döntését, hogy kizárólag a gyermekekre vonatkozó irányelvet kívánja tovább vinni, miközben a kiszolgáltatott felnőttek védelmét pusztán ajánlásra korlátozza. (
18
)
50.
A bizottsági ajánlás olyan nem kötelező erejű jogi aktus, amely nem rendelkezik a nemzeti hatóságok büntetőeljárásban felmerülő végleges kötelezettségeinek előírásához szükséges jogi erővel.
51.
Bár a Bíróság a Grimaldi ítéletben (
19
) úgy határozott, hogy az ajánlásokat a nemzeti bíróságoknak figyelembe kell venniük, ez a megállapítás nem jelenti azt, hogy az ajánlások jogilag kötelező erejűek. A Bíróság csupán úgy ítélte meg, hogy az ajánlásokat nem lehet figyelmen kívül hagyni az uniós jog egyéb normáinak értelmezése során, de nem utalt arra, hogy azok az eredmény tekintetében kötelezettséget keletkeztetnek. Az ajánlások tehát nem írják elő a nemzeti bíróságok részére az összhangban álló értelmezési kötelezettséget.
52.
Az a tény, hogy a Tanács felszólította a tagállamokat, hogy „vegyék figyelembe” a bizottsági ajánlást, (
20
) nem változtat annak nem kötelező erején. Valójában csak egy tagállam jelentett be az ajánlás végrehajtásához szükséges intézkedéseket. (
21
)
53.
Ennélfogva sem a kiszolgáltatott személy fogalmának meghatározása, sem a bizonyos fogyatékossággal, betegséggel vagy rendellenességgel élő személyek kiszolgáltatottságának vélelme, ahogyan azt a bizottsági ajánlás javasolja (lásd a jelen indítvány 47. és 48. pontját), nem kötelező a tagállamokra nézve.
54.
Mivel a bizottsági ajánláson túlmenően az uniós jogban nincsenek konkrétabb rendelkezések, maradnak a 2013/48 irányelv (
22
) 13. cikkének és a 2016/1919 irányelv (
23
) 9. cikkének egymást tükröző rendelkezései, amelyek annak biztosítását követelik meg a tagállamoktól, hogy „ezen irányelv alkalmazása során figyelembe vegyék a veszélyeztetett gyanúsítottak és vádlottak sajátos szükségleteit”. (
24
)
55.
A Bíróság a 2013/48 irányelv 13. cikkének értelmezése során megállapította, hogy az elmebeteg személyt (
25
) kiszolgáltatottnak kell tekinteni. Ez attól függetlenül így van, hogy a szóban forgó irányelv nem határozza meg kifejezetten a kiszolgáltatott személyek kategóriáit. (
26
)
56.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának (EJEB) ítélkezési gyakorlata alátámasztja ezt a megközelítést. Úgy ítélte meg, hogy a büntetőeljárásban való tényleges részvétel esetén „a vádlott nagy vonalakban érti a bírósági eljárás jellegét és azt, hogy mi forog kockán a számára, ideértve az esetlegesen kiszabható bármely büntetés jelentőségét”. (
27
)
57.
Emellett a büntetőeljárás általános méltányosságának értékelésekor az EJEB összeállított egy listát a releváns tényezőkről, amelyek közül az első az, hogy „a felperes különösen kiszolgáltatott volt‑e, például életkora vagy szellemi képességei miatt”. (
28
)
58.
Végül az EJEB azt is megállapította, hogy egy felnőtt különösen kiszolgáltatottnak minősül krónikus alkoholizmus és/vagy akut alkoholmérgezés, testi fogyatékosság vagy szociálisan hátrányos helyzetű csoporthoz tartozásból eredő egészségügyi állapot, illetve mentális zavar esetén. (
29
)
59.
Összességében, és anélkül, hogy a jelen ügy szempontjából kimerítően meg kellene határozni a kiszolgáltatott személy fogalmát, bizonyossággal megállapítható, hogy a K. P.‑hez hasonló, mentális zavarokkal küzdő személyek az uniós jog értelmében kiszolgáltatott gyanúsítottnak vagy vádlottnak minősülnek.
60.
Most rátérek azokra a kötelezettségekre, amelyeket a két szóban forgó irányelv a nemzeti hatóságokra ró a kiszolgáltatott személyekkel szemben a büntetőeljárás tárgyalást megelőző szakaszában tanúsított bánásmóddal, valamint a kiszolgáltatott személyeket megillető, ezzel összefüggő jogokkal kapcsolatban.
2. A nemzeti hatóságok kötelezettségei a büntetőeljárás során, ha a gyanúsított vagy a vádlott kiszolgáltatott személy
61.
A Bizottság álláspontja szerint a 2016/1919 irányelv 9. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az az illetékes hatóságok számára kötelezettséget ír elő a kiszolgáltatottság értékelésének elvégzésére vonatkozóan abban az esetben, ha bizonyos mentális zavarra vagy betegségre utaló tényezők jutnak a tudomására. A Bizottság szerint az eltérő értelmezés megfosztaná e rendelkezést hatékony érvényesülésétől. Az említett intézmény ezt az értelmezést kiterjeszti arra a megállapításra is, hogy a költségmentességet nem lehet megtagadni a kiszolgáltatott személyektől anélkül, hogy előzetesen az érintett személy mentális állapotának vizsgálatát elvégezték volna.
62.
A lengyel kormány hasonlóképpen azzal érvel, hogy a lengyel jog is úgy rendelkezik, hogy az illetékes hatóságoknak költségmentességet kell nyújtaniuk, ha tudomást szereznek arról, hogy az érintett személy kiszolgáltatottnak tekinthető. A Bizottsággal ellentétben azonban az említett kormány nem ismer el semmiféle, a bizottsági ajánláshoz hasonló, kiszolgáltatottságra vonatkozó vélelmet.
63.
Egyetértek a lengyel kormánnyal abban, hogy – amint azt már kifejtettem – (
30
) a bizottsági ajánlás, amely szerint a tagállamoknak jogrendjükben bizonyos helyzetekben a kiszolgáltatottság vélelmét kellene előírniuk, jogilag nem kötelező erejű. E tekintetben úgy vélem, hogy egy személy kiszolgáltatottsága meghatározásának módja jelenleg is a tagállamok hatáskörében maradt.
64.
Ugyanakkor a Bizottságnak igaza van abban, hogy a 2016/1919 irányelv 9. cikke – és egyébként a 2013/48 irányelv 13. cikke – értelmét veszítené, ha a nemzeti hatóságokat semmilyen kötelezettség nem terhelné a gyanúsított vagy vádlott kiszolgáltatottságának felismerésére és megfelelő kezelésére vonatkozóan. A nemzeti bíróságoknak úgy kell értelmezniük a nemzeti jogot, hogy az ne üresítse ki az uniós jogot.
65.
A 2016/1919 irányelv 9. cikkét és a 2013/48 irányelv 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok előírják az illetékes hatóságok számára, hogy körültekintően mérlegeljék, hogy valamely gyanúsított vagy vádlott kiszolgáltatottnak minősülhet amiatt, hogy nehézségekkel küzd az eljárás megértése vagy az eljárásban való részvétel terén. (
31
) Ez a kötelezettség közvetlenül hatályos. A kiszolgáltatottság gyanúja esetén a hatóságoknak különös gondossággal kell biztosítaniuk a 2013/48 irányelvben és a 2016/1919 irányelvben biztosított jogok védelmét.
66.
Ami az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogot illeti, a 2013/48 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján K. P.‑t, még ha nem is lett volna kiszolgáltatott, ügyvédnek kellett volna segítenie a rendőrségi kihallgatás során, és minden bizonnyal a szabadságelvonást követően indokolatlan késedelem nélkül. Méginkább fontos, hogy ezt a jogot tiszteletben tartsák, ha az érintett személy kiszolgáltatott.
67.
Arra a következtetésre jutottam tehát, hogy a 2013/48 irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy ez utóbbiak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe.
68.
A költségmentesség engedélyezése tekintetében az analóg értelmezés tűnik számomra meggyőzőnek. (
32
)
69.
Azokban a helyzetekben, amelyekben a 2016/1919 irányelv alkalmazandó, a költségmentesség vagy az anyagi helyzet vizsgálata, (
33
) vagy a megalapozottság vizsgálata, (
34
) vagy mindkettő alapján nyújtható. Átfogóan az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „azokat a gyanúsítottakat és vádlottakat, akik nem rendelkeznek elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, meg [kell, hogy] illesse a költségmentességhez való jog, ha az igazságszolgáltatás érdekei ezt követelik meg”.
70.
Egyetértek a jelen eljárás valamennyi résztvevőjével abban, hogy amint a gyanúsított vagy vádlott kiszolgáltatottsága megállapításra kerül, az eljárásban való tényleges részvétele sérülhet a költségmentesség biztosítása nélkül. Ez összhangban áll a 2016/1919 irányelv 4. cikkének (5) bekezdésével, amely azt a kötelezettséget rója a tagállamokra, hogy biztosítsák, hogy a költségmentességet indokolatlan késedelem nélkül, de legkésőbb a rendőrség általi első kihallgatás előtt engedélyezzék.
71.
Ez még inkább igaz egy olyan helyzetben, mint amely az alapügyben fennáll, ahol az előírt szankció a szabadságelvonás. (
35
)
72.
Arra a következtetésre jutottam tehát, hogy a 2016/1919 irányelv 4. cikkének (1) és (5) bekezdésével, valamint 9. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy ez utóbbiak részére költségmentességet engedélyezzenek. Ez különösen fontos azokban a helyzetekben, amikor az állítólagos bűncselekmény szankciója a szabadságelvonás.
3. A kiszolgáltatottságra vonatkozó következtetés
73.
Az uniós jog a jelenlegi formájában nem kötelezi a tagállamokat a kiszolgáltatottság vélelmének bevezetésére. A nemzeti jog feladata, hogy a személy kiszolgáltatottságának megállapítása érdekében előírja a részletszabályokat és eljárásokat.
74.
A 2016/1919 irányelv 9. cikkét és a 2013/48 irányelv 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok előírják az illetékes hatóságok számára, hogy körültekintően mérlegeljék, hogy valamely gyanúsított vagy vádlott kiszolgáltatottnak minősülhet amiatt, hogy nehézségekkel küzd az eljárás megértése vagy az eljárásban való részvétel terén. Ez a kötelezettség közvetlenül hatályos. A kiszolgáltatottság gyanúja esetén a hatóságoknak különös gondossággal kell biztosítaniuk a 2013/48 irányelvben és a 2016/1919 irányelvben biztosított jogok védelmét.
75.
A 2013/48 irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy ez utóbbiak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe.
76.
A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (1) és (5) bekezdésével, valamint 9. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy ez utóbbiak részére költségmentességet engedélyezzenek. Ez különösen fontos azokban a helyzetekben, amikor az állítólagos bűncselekmény szankciója a szabadságelvonás.
C.
Jogorvoslatok (a második és tizedik kérdés)
77.
A második és tizedik kérdésben a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a tagállamok kötelesek‑e biztosítani, hogy mind a kiszolgáltatott személy ügyvéd nélküli kihallgatására vonatkozó döntés, mind a személy kiszolgáltatottsága gyors azonosításának és elismerésének mellőzéséről szóló döntés bírósági felülvizsgálat tárgyát képezze.
78.
A 2013/48 irányelv 12. cikke és a 2016/1919 irányelv 8. cikke egyaránt előírja, hogy a tagállamok kötelesek hatékony jogorvoslatot biztosítani a gyanúsítottak vagy vádlottak számára az egyes irányelvek szerinti jogaik megsértése esetén.
79.
A hatékony jogorvoslathoz való jog magában foglalja az uniós jogon alapuló jog megsértésének értékelésére és orvoslására hatáskörrel rendelkező bírósághoz való fordulás jogát. A Bíróság ezt már a Johnston ítéletében (
36
) megerősítette, és ugyanez a követelmény következik ma a Charta 47. cikkéből.
80.
A szóban forgó irányelvek azonban nem határozzák meg, hogy milyen következményekkel jár, ha a bíróság megállapítja az ügyvédi segítség igénybevételéhez vagy a költségmentességhez való jog megsértését. Ehelyett ezt a választást a tagállamokra bízzák, és csak azt követelik meg, hogy a választott jogorvoslat hatékony legyen.
81.
Konkrétabban, az irányelvek hallgatnak arról a kérdésről, hogy az ilyen jog megsértésével megszerzett bizonyítékokat figyelmen kívül kell‑e hagyni. Nekem úgy tűnik, hogy ez a lényege a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdésének, hogy a nyomozás során hozott egyes hatósági intézkedések bírósági felülvizsgálat tárgyát képezik‑e.
82.
A Bírósághoz intézett írásbeli észrevételeikben a résztvevők, különösen a kerületi ügyészség nagy hangsúlyt fektetnek arra, hogy a két, fent említett rendelkezés nem tartalmaz olyan szabályt, amely szerint a nemzeti bíróságnak az irányelvek megsértésével megszerzett bizonyítékokat elfogadhatatlannak kellene minősítenie, ezt a kérdést az uniós jog egyáltalán nem szabályozza.
83.
Az M.S. és társai ügyben (
37
) képviselttel megegyező álláspontot képviselve egyetértek a kerületi ügyészség érvelésével: a vonatkozó uniós jogszabályok jelenleg nem szabályozzák a bizonyítékok nemzeti büntetőeljárásokban való elfogadhatóságát. A bizonyítékok elfogadhatóságának kérdése jelenleg a nemzeti jog hatálya alá tartozik. (
38
)
84.
Mindazonáltal, ha az uniós jog alkalmazandó, a vonatkozó nemzeti rendelkezések nem sérthetik a Charta 47. és 48. cikkét. (
39
)
85.
Véleményem szerint a Charta 47. és 48. cikkében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartása megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok rendelkezzenek az eljárás általános tisztességességének vizsgálatához szükséges rugalmassággal. Amennyiben úgy ítélik meg, hogy valamely bizonyítékot ki kell zárni amiatt, hogy azt a védelemhez való jog megsértésével szerezték be, jogosultnak kell lennie arra, hogy figyelmen kívül hagyják azt. Másként fogalmazva, az uniós jog nem szabályozza a bizonyítékok elfogadhatóságát, de megakadályozza, hogy a nemzeti jog korlátozza az ügy érdemében eljáró bíróságnak a bizonyítékok szabad mérlegelésére vonatkozó hatáskörét, és azt, hogy a mérlegelés alapján az általa szükségesnek ítélt következtetést levonja. (
40
)
86.
Hasonló megközelítést alkalmazott az Emberi Jogok Európai Bírósága is, amely úgy vélte, hogy az EJEE nem szabályozza a bizonyítékok elfogadhatóságát, (
41
) mivel az annak értékelésére korlátozódik, hogy sérült‑e az eljárás általános tisztességessége. (
42
)
87.
Következésképpen a hatékony bírói jogvédelem elve megköveteli, hogy az uniós jogon alapuló jog megsértése bírósági felülvizsgálat tárgyát képezze. A 2013/48 irányelv 12. cikke és a 2016/1919 irányelv 8. cikke azonban nem határozza meg a megfelelő jogorvoslatokat, hanem a tagállamokra bízza e választást, és csak azt írja elő, hogy a választott jogorvoslat hatékony legyen. Mindazonáltal a Charta 47. és 48. cikkében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartása megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok rendelkezzenek az eljárás általános tisztességességének vizsgálatához szükséges rugalmassággal. Amennyiben úgy ítélik meg, hogy valamely bizonyítékot ki kell zárni, mert azt az eljárási jogok megsértésével szerezték meg, amely jogsértés a védelemhez való jog megsértésével ér fel, jogosultnak kell lenniük arra, hogy figyelmen kívül hagyják azt.
D.
Embertelen vagy megalázó bánásmód (a tizenkettedik kérdés)
88.
Tizenkettedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a gyanúsítottnak rendőr vagy más jogosult személy által pszichiátriai klinikán, a bizonytalanság figyelmen kívül hagyásával és különösen korlátozott véleménynyilvánítási szabadság mellett, mentálisan sebezhető állapotban és az ügyvéd távollétében történő kihallgatása a Charta 4. cikke szerinti embertelen vagy megalázó bánásmódnak minősül‑e.
89.
A Bíróság eljárási szabályzatának 94. cikke értelmében a nemzeti bíróság feladata az általa felvetett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterének meghatározása, vagy legalábbis azon ténybeli körülmények kifejtése, amelyeken e kérdések alapulnak. (
43
)
90.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben kifejtette, hogy amikor a rendőrség 2022. október 14‑én kihallgatta K. P.‑t, az pszichiátriai klinikán tartózkodott. Az említett kihallgatással kapcsolatban azonban nincsenek olyan további részletek, amelyek lehetővé tennék a Bíróság számára, hogy iránymutatást adjon az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmának esetleges megsértésére vonatkozóan.
91.
Emiatt, elegendő információ hiányában úgy vélem, hogy a Bíróságnak a tizenkettedik kérdést elfogadhatatlannak kell nyilvánítania.
92.
Mindazonáltal a teljesség kedvéért a Bíróság a nemzeti bíróság rendelkezésére bocsáthatja azokat a releváns paramétereket, amelyeket az a tényállás megállapítása és az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmának esetleges megsértéséről való döntéshozatal során felhasználhat.
93.
A Bíróság a Jawo ítéletben (
44
) úgy határozott, hogy a Charta 4. cikke és az EJEE 3. cikke azonos tartalmú és terjedelmű. Ezért hasznos az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatára utalni. (
45
)
94.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága a Khlaifia és társai kontra Olaszország ügyben a büntetőeljárás során egy kiszolgáltatott személlyel szemben tanúsított embertelen vagy megalázó bánásmód fennállásának megállapítása során úgy döntött, hogy annak megítélése, hogy a bánásmód embertelen vagy megalázó‑e, „relatív, az ügy összes körülményétől függ, így többek között a bántalmazás tartamától, pszichés és fizikai hatásaitól, valamint egyes esetekben az áldozat nemétől, életkorától és egészségi állapotától”. (
46
)
95.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága példákat hozott fel arra, hogy mi vehető figyelembe a bánásmód súlyosságának eseti alapon történő meghatározásakor. Ilyen például a bántalmazás célja, valamint a bántalmazás mögött álló szándék vagy motiváció; azok a körülmények, amelyek között a bántalmazást elkövették, mint például a fokozott feszültség és érzelmek légköre; az, hogy az áldozat kiszolgáltatott helyzetben volt‑e, ami általában a szabadságuktól megfosztott személyek esetében áll fenn. (
47
)
96.
Annyi bizonyos, hogy pusztán az a tény, hogy K. P.‑t ügyvéd nélkül hallgatták ki, miközben pszichiátriai klinikán tartózkodott, önmagában nem minősül embertelen vagy megalázó bánásmódnak, ha az Emberi Jogok Európai Bíróságának fent említett ítélkezési gyakorlata alapján értékelik azt.
97.
A tényállás értékelése és a Charta 4. cikkének esetleges megsértésére vonatkozó megállapítás azonban a nemzeti bíróság feladata.
E.
Közvetlen hatály (a negyedik, ötödik, hatodik, nyolcadik, tizenegyedik, tizenharmadik és tizennegyedik kérdés)
98.
A negyedik, ötödik, hatodik, nyolcadik, tizenegyedik, tizenharmadik és tizennegyedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy milyen következtetéseket kell levonni a szóban forgó irányelvek releváns rendelkezéseinek közvetlen hatályából.
99.
A kerületi ügyészség, a lengyel kormány és a Bizottság azzal érvelnek, hogy a tizennegyedik kérdés, amely az ügyésznek a büntetőeljárás tárgyalás előtti szakaszában fennálló kötelezettségeire vonatkozik, nem releváns a kérdést előterjesztő bíróság előtti ügy eldöntése szempontjából, és ezért elfogadhatatlan.
100.
Nem értek egyet ezzel. A kérdést előterjesztő bíróság számára az előtte lévő bizonyítékok megfelelő értékelése és esetleges kizárása érdekében releváns, hogy az ügyésznek a tárgyalást megelőző szakaszban tett intézkedései megfeleltek‑e az uniós jognak. Ezért úgy vélem, a tizennegyedik kérdés elfogadható.
101.
Hozzá kell tenni, hogy a kerületi ügyészség írásbeli észrevételeiben azzal érvel, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezésekkel nincs semmi probléma az uniós jog szempontjából, de az eljárásban részt vevők hibákat és mulasztásokat követtek el K. P. vonatkozásában.
102.
Mivel ennek megállapítása végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata, most csupán összefoglalom azokat a következményeket, amelyek abból a helyzetből következnek, amikor a Bíróság által értelmezett vonatkozó uniós jog eltér a kérdést előterjesztő bíróság által értelmezett nemzeti jogtól.
103.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatában már többször kifejtette a közvetlen hatály következményeit. Az M.S. és társai ügyhöz (
48
) hasonlóan tehát csak a jelen ügyet érintő legfontosabb következmények megismétlésére szorítkozom.
104.
Az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 267. cikk első bekezdése alapján a Bíróság csak az uniós jog értelmezésére rendelkezik hatáskörrel, míg a nemzeti jog értelmezésére a nemzeti bíróságok rendelkeznek kizárólagos hatáskörrel. (
49
)
105.
A Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti szigorú feladatmegosztás szerint az előbbi nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről határozzon. (
50
) A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a Bíróság válaszának kézhezvételét követően levonja az alkalmazandó nemzeti jogra vonatkozó következtetéseket. (
51
)
106.
A nemzeti jog és az uniós jog összeegyeztethetetlenségének a nemzeti bíróság által történő esetleges megállapításának következményei a következők.
107.
Ha a nemzeti bíróság a Bíróság által értelmezett uniós joggal összhangban értelmezni tudja a nemzeti jog meglévő rendelkezéseit, akkor ezt kell tennie. (
52
) A nemzeti jog ilyen összhangban álló értelmezésének és alkalmazásának ugyanarra az eredményre kell vezetnie a kérdést előterjesztő bíróságot, mint amit az alkalmazandó uniós jog diktál. A jelen ügyben ez azt jelenti, hogy a kiszolgáltatott személynek joga kell, hogy legyen ahhoz, hogy az illetékes hatóságok megállapítsák a kiszolgáltatottságát, és hogy ügyvéd jelenlétében hallgassák ki, vagy ha nincs ügyvédje, akkor költségmentességet engedélyezzenek számára.
108.
Ha a nemzeti bíróság nem tudja a nemzeti jogot az uniós joggal összhangban értelmezni, akkor a közvetlen hatály elve lép életbe. Ezen elv szerint a magánszemélyek az uniós jogon alapuló jogaikat közvetlenül az uniós jog rendelkezéseire hivatkozással érvényesíthetik a nemzeti bíróságok előtt, és a nemzeti bíróságok ezért kötelesek e jogokat az uniós jog vonatkozó rendelkezésének közvetlen alkalmazásával elismerni. (
53
)
109.
Amennyiben az említett jogok a nemzeti jog által előírtakba ütköznek, a nemzeti bíróságok jogosultak az uniós jog felhatalmazása alapján az ellentétes nemzeti rendelkezéseket figyelmen kívül hagyni. Ez a felhatalmazás az uniós jog közvetlen hatályának és elsőbbségének mint uniós alkotmányos elveknek az együttes hatásából ered. (
54
)
110.
Röviden a kérdést előterjesztő bíróságnak a nemzeti jog vonatkozó rendelkezéseinek az uniós joggal összhangban álló értelmezésével arra kell törekednie, hogy megszüntesse az említett jogok elismerésének minden lehetséges akadályát. Amennyiben az uniós joggal összhangban álló értelmezés lehetetlennek bizonyul, a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelmen kívül kell hagynia az azzal ellentétes nemzeti szabályokat, és biztosítania kell az uniós jogon alapuló jogok védelmét.
111.
Végül nemcsak a nemzeti bíróságoknak kell biztosítaniuk az uniós jog rendelkezéseinek teljes érvényesülését, hanem a nemzeti közigazgatási hatóságoknak, (
55
) valamint minden más állami szervnek is. (
56
) Így az uniós joggal összhangban álló értelmezés, a közvetlen hatály és az uniós jog elsőbbsége kötelező minden olyan állami szervre, amely az uniós jog szerinti jogok biztosítására is köteles.
112.
Ez azt jelenti, hogy a büntetőeljárás tárgyalást megelőző szakaszában az ügyésznek és a rendőrségnek biztosítania kell a kiszolgáltatott személyek jogait és a közvetlenül a vonatkozó irányelveken alapuló saját megfelelő kötelezettségeik teljesítését. A nemzeti jogot a hivatkozott irányelvek által megkövetelt eredményekkel összhangban kell értelmezniük. Vagy pedig kötelesek figyelmen kívül hagyni a nemzeti jog szabályait annak érdekében, hogy elősegítsék a kiszolgáltatott személyek védelmét, ahogy azt az említett irányelvek szintén megkövetelik. Ez magában foglalja a nemzeti jog bármely olyan szabályát, amely megakadályozza az ügyben eljáró ügyészt abban, hogy teljes mértékben érvényt szerezzen az uniós jog alkalmazásának, mint például a felettes ügyész vagy bármely más szerv kötelező érvényű utasításai.
113.
Ha az ügyész vagy a büntetőeljárást lefolytató más szerv nem biztosítja az uniós jog teljes körű érvényesülését (vagy azáltal, hogy a nemzeti szabályokat nem úgy értelmezi, hogy azok megfeleljenek az uniós jognak, vagy az uniós joggal ellentétes nemzeti szabályokat alkalmaz), akkor a büntetőeljárást lefolytató bíróságnak meg kell állapítania, hogy ezek az állami szervek megsértették az uniós jogból eredő kötelezettségeiket.
F.
Az ügyész függetlensége
114.
Tizenötödik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az EUSZ 2. cikk, az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése, a jogállamiság és a bírói függetlenség elve, valamint a Charta 47. cikke megköveteli‑e, hogy az ügyész független legyen.
115.
A kerületi ügyészség, a lengyel kormány és a Bizottság egyaránt kétségeket fogalmaz meg e kérdés elfogadhatóságát illetően.
116.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján a nemzeti bíróság által „saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell”. (
57
) Mindazonáltal, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy az előterjesztett kérdések megválaszolása nem szükséges ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyamatban lévő ügyben határozni tudjon, megállapítja hatáskörének hiányát. (
58
)
117.
Nem úgy tűnik számomra, hogy a lengyelországi ügyészség általános szervezetére vonatkozó kérdés közvetlenül érinti a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő büntetőeljárást. Az ügyész a végrehajtó hatalomtól való függetlenségére tekintet nélkül köteles biztosítani a kiszolgáltatott személyeket az uniós jog alapján a büntetőeljárásban megillető jogokat. (
59
)
118.
Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság nyilvánítsa elfogadhatatlannak a tizenötödik kérdést.
V. Végkövetkeztetés
119.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Sąd Rejonowy we Włocławku (włocławeki kerületi bíróság, Lengyelország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
A kérdést előterjesztő bíróság első, második, harmadik, hetedik, kilencedik és tizedik kérdésére válaszolva, az uniós jog a jelenlegi formájában nem kötelezi a tagállamokat a kiszolgáltatottság vélelmének bevezetésére. A nemzeti jog feladata, hogy a személy kiszolgáltatottságának megállapítása érdekében előírja a részletszabályokat és eljárásokat.
A büntetőeljárások során a gyanúsítottak és a vádlottak, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban a keresett személyek költségmentességéről szóló, 2016. október 26‑i (EU) 2016/1919 európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikkét, valamint a büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i 2013/48/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok előírják az illetékes hatóságok számára, hogy körültekintően mérlegeljék, hogy valamely gyanúsított vagy vádlott kiszolgáltatottnak minősülhet amiatt, hogy nehézségekkel küzd az eljárás megértése vagy az eljárásban való részvétel terén. Ez a kötelezettség közvetlenül hatályos. A kiszolgáltatottság gyanúja esetén a hatóságoknak különös gondossággal kell biztosítaniuk a 2013/48 irányelvben és a 2016/1919 irányelvben biztosított jogok védelmét.
A 2013/48 irányelv 13. cikkével összefüggésben értelmezett 3. cikkének (2) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy ez utóbbiak ügyvédi segítséget vehessenek igénybe.
A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (1) és (5) bekezdésével, valamint 9. cikkével összefüggésben értelmezett 2. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, és azt úgy kell értelmezni, hogy az illetékes hatóságoknak, amelyek tudomással bírnak a gyanúsított vagy a vádlott lehetséges kiszolgáltatottságáról, biztosítaniuk kell, hogy az utóbbiak részére költségmentességet engedélyezzenek. Ez különösen fontos azokban a helyzetekben, amikor az állítólagos bűncselekmény szankciója a szabadságelvonás.
2)
A kérdést előterjesztő bíróság második és tizedik kérdésére válaszolva, a hatékony bírói jogvédelem elve megköveteli, hogy az uniós jogon alapuló jog megsértése bírósági felülvizsgálat tárgyát képezze. A 2013/48 irányelv 12. cikke és a 2016/1919 irányelv 8. cikke azonban nem határozza meg a megfelelő jogorvoslatokat, hanem a tagállamokra bízza e választást, és csak azt írja elő, hogy a választott jogorvoslat hatékony legyen. Mindazonáltal az Európai Unió Alapjogi Chartának 47. és 48. cikkében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartása megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok rendelkezzenek az eljárás általános tisztességességének vizsgálatához szükséges rugalmassággal. Amennyiben úgy ítélik meg, hogy valamely bizonyítékot ki kell zárni, mert azt az eljárási jogok megsértésével szerezték meg, amely jogsértés a védelemhez való jog megsértésével ér fel, jogosultnak kell lenniük arra, hogy figyelmen kívül hagyják azt.
3)
A tizenkettedik kérdés elegendő információ hiányában elfogadhatatlan.
4)
A negyedik, ötödik, hatodik, nyolcadik, tizenegyedik, tizenharmadik és tizennegyedik kérdésre válaszolva a kérdést előterjesztő bíróságnak a nemzeti jognak a 2013/48 irányelv és a 2016/1919 irányelvvel összhangban álló értelmezésével meg kell szüntetnie az említett irányelvekben rögzített jogok elismerésének minden lehetséges akadályát. Amennyiben ez lehetetlennek bizonyul, a kérdést előterjesztő bíróságnak az uniós jog közvetlen hatálya és elsőbbsége alapján figyelmen kívül kell hagynia az azzal ellentétes nemzeti szabályokat. Az uniós joggal összhangban álló értelmezés, a közvetlen hatály és az uniós jog elsőbbsége kötelező minden olyan állami szervre, amely az uniós jog szerinti jogok biztosítására is köteles. Ez azt jelenti, hogy a büntetőeljárás tárgyalást megelőző szakaszában az ügyésznek és a rendőrségnek biztosítania kell a kiszolgáltatott személyek jogait és a közvetlenül a vonatkozó irányelveken alapuló saját megfelelő kötelezettségeik teljesítését. Amennyiben ezt elmulasztják, a büntetőeljárást lefolytató bíróságnak meg kell állapítania, hogy ezek az állami szervek megsértették az uniós jogból eredő kötelezettségeiket
5)
Mivel a tizenötödik kérdés a kérdést előterjesztő bíróság előtti alapeljárás szempontjából nem bír közvetlen relevanciával, a tizenötödik kérdés elfogadhatatlan.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	A büntetőeljárás során és az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogról, valamint valamely harmadik félnek a szabadságelvonáskor történő tájékoztatásához való jogról és a szabadságelvonás ideje alatt harmadik felekkel és a konzuli hatóságokkal való kommunikációhoz való jogról szóló, 2013. október 22‑i 2013/48/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 294., 1. o.; a továbbiakban: 2013/48 irányelv).
(
3
)	A büntetőeljárások során a gyanúsítottak és a vádlottak, valamint az európai elfogatóparancshoz kapcsolódó eljárásokban a keresett személyek költségmentességéről szóló, 2016. október 26‑i (EU) 2016/1919 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 297., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 91., 40. o.; a továbbiakban: 2016/1919 irányelv).
(
4
)	2023. június 22‑iK.B. és F.S. (Büntetőügyben hivatalból való figyelembevétel) ítélet (C‑660/21, EU:C:2023:498, 44., 49. és 53. pont).
(
5
)	Bobek főtanácsnok Moro ügyre vonatkozó indítványa (C‑646/17, EU:C:2019:95, 15. lábjegyzet); Pikamäe főtanácsnok Spetsializirana prokuratura (Jogokról szóló írásbeli tájékoztató) ügyre vonatkozó indítványa (C‑649/19, EU:C:2020:758, 53. és 81. pont); Pikamäe főtanácsnok K.B. és F.S. (Büntetőügyben hivatalból való figyelembevétel) ügyre vonatkozó indítványa (C‑660/21, EU:C:2023:52, 58. lábjegyzet); Ćapeta főtanácsnok M.S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványa (C‑603/22, EU:C:2024:157, 14. és 34. lábjegyzet); Pikamäe főtanáncsnok 1Dream, 1Dream és társai, valamint Lireva Investments és FORTRESS FINANCE ügyekre vonatkozó indítványa (C‑767/22, C‑49/23 és C‑161/23, EU:C:2024:608, 55. pont).
(
6
)	A 2016/1919 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében: „Ez az irányelv kiegészíti a 2013/48/EU irányelvet és az (EU) 2016/800 irányelvet. Ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, mint amely korlátozza az említett irányelvek által előírt jogokat.”
(
7
)	2023. szeptember 7‑iRayonna prokuratura Lovech, Teritorialno otdelenie Lukovit (Motozás) ítélet (C‑209/22, EU:C:2023:634, 37. pont). Arra vonatkozóan, hogy e tág értelmezés és az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata hogyan igazodik egymáshoz, lásd Bobek főtanácsnok VW (Ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog a meg nem jelenés esetén) ügyre vonatkozó indítványát (C‑659/18, EU:C:2019:940, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
8
)	Hasonlóképpen valamely személy gyanúsítottnak minősül és az említett irányelv hatálya alá tartozik egy olyan helyzetben, amikor a rendőrök foganatosítják „az érintett személlyel szembeni motozást, és lefoglalják az általa a birtokában lévőként megjelölteket, e cselekmények egyrészt arra utalnak, hogy e személyt az illetékes hatóság ettől kezdve gyanúsítottként kezeli, másrészt hogy hallgatólagosan, de szükségszerűen tájékoztatták az említett személyt erről a gyanúról”. Lásd: 2023. szeptember 7‑iRayonna prokuratura Lovech, Teritorialno otdelenie Lukovit (Motozás) ítélet (C‑209/22, EU:C:2023:634, 43. pont).
(
9
)	Az ügy iratai között nincs arra utaló információ, hogy K. P. lemondott volna az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jogáról. Ha azonban ezt megtette volna, a hatóságokra hárul az a további felelősség, hogy K. P. „egyszerű és közérthető nyelven egyértelmű és kellő, a veszélyeztetett személyi minőségét figyelemben tartó tájékoztatást [kapjon] az [ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog] tartalmáról és az arról való lemondás lehetséges következményeiről”. 2024. május 14‑iStachev ítélet (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 64. pont).
(
10
)	Az, hogy a 2016/1919 irányelv feltételei szerint valóban jogosult volt‑e költségmentességre, más kérdés, amellyel az alábbi IV.B.2. szakaszban foglalkozom.
(
11
)	A gyanúsítottak vagy vádlottak eljárási jogainak megerősítését célzó ütemtervről szóló, 2009. november 30‑i tanácsi állásfoglalás (HL 2009. C 295., 1. o.).
(
12
)	A Bizottság a büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádlott gyermekek részére nyújtandó eljárási biztosítékokról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó, 2013. november 27‑i javaslathoz fűzött hatásvizsgálat (SWD(2013) 480 final, 12–28. o.) című munkadokumentumban elismerte, hogy a tagállamok között nincs konszenzus a kiszolgáltatottság fogalmát illetően.
(
13
)	A büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádlott gyermekek részére nyújtandó eljárási biztosítékokról szóló, 2016. május 11‑i 2016/800/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 132., 1. o.) (4)–(6) preambulumbekezdése.
(
14
)	Mergaerts, L., „Defence lawyers’ views on and identification of suspect vulnerability in criminal proceedings”, International Journal of the Legal Profession, 29. kötet 3. szám, 2022, 281. és 283. o.
(
15
)	A büntetőeljárás során gyanúsított és vádolt kiszolgáltatott személyekre vonatkozó eljárási biztosítékokról szóló, 2013. november 27‑i bizottsági ajánlás (HL 2013. C 378., 8. o.; a továbbiakban: bizottsági ajánlás). Az említett ajánlást általánosnak és homályosnak minősítő kritikát illetően lásd: Meysman, M., „Quo vadis with vulnerable defendants in the EU?”, European Criminal Law Review, 4. kötet, 2. szám, 2014, 179. és 188. o.
(
16
)	Bizottsági ajánlás, (1) preambulumbekezdés. Annak kritikáját illetően, hogy ez a meghatározás túl szűk körű, lásd: Waddington, L., „Exploring vulnerability in EU law: An analysis of »vulnerability« in EU criminal law and consumer protection law”, European Law Review, 45. kötet 6. szám, 2020, 779. és 791. o.
(
17
)	Bizottsági ajánlás, 7. pont. A Bizottság 2003‑ban a mentális problémákkal küzdő (például skizofréniához hasonló pszichiátriai betegségben szenvedő) személyeket kiszolgáltatottnak minősítette. Lásd a Bizottság zöld könyvét az Európai Unió területén folytatott büntetőeljárások gyanúsítottjaira és vádlottjaira vonatkozó eljárási garanciákról (COM(2003) 75 végleges).
(
18
)	Erről a kritikáról és tágabb értelemben arról, hogy a Bizottság vonakodott a kiszolgáltatott felnőttekre vonatkozó jogilag kötelező erejű jogi aktus szorgalmazásától és az ebből eredő problémáktól, lásd: Meysman, M., 15. lábjegyzet, i.m., 191–193. o. Az ajánlásra vonatkozó végső bizottsági döntéséhez vezető előzményekről lásd: van der Aa, S., „Variable vulnerabilities? Comparating the rights of adult vulnerable suspects and vulnerable victims under EU law”, New Journal of European Criminal Law, 7. kötet 1. szám, 2016, 39. és 43–47. o.
(
19
)	A nemzeti bíróságok „kötelesek figyelembe venni az ajánlásokat az eléjük terjesztett jogvita megoldása érdekében, különösen akkor, ha azok a végrehajtásuk biztosításának céljából hozott nemzeti rendelkezések értelmezését magyarázzák meg, vagy ha a céljuk kötelező jellegű közösségi rendelkezések kiegészítése”. 1989. december 13‑iGrimaldi ítélet (C‑322/88, EU:C:1989:646, 18. pont).
(
20
)	A Tanács következtetései a kiszolgáltatott helyzetben lévő felnőtteknek az Európai Unió egészében való védelméről (HL 2021. C 330I., 1. o.; a továbbiakban: tanácsi következtetések), 5. és 6. o. Ugyanebben a dokumentumban a Tanács felkérte a Bizottságot, hogy „vizsgálja meg, hogy szükséges‑e átfogó módon megerősíteni a büntetőeljárás során gyanúsított vagy vádolt, kiszolgáltatott helyzetben lévő személyekre vonatkozó eljárási biztosítékokat”.
(
21
)	Uo., 10. pont.
(
22
)	A 2013/48 irányelv (51) preambulumbekezdése a következőképpen szól: „A tisztességes igazságszolgáltatáshoz hozzátartozik a gondossági kötelezettség a gyanúsítottakkal vagy vádlottakkal kapcsolatban, akik potenciálisan kiszolgáltatott helyzetben vannak. Az ügyészségnek, a bűnüldöző szerveknek és az igazságügyi hatóságoknak ezért elő kell segíteniük, hogy az ilyen személyek ténylegesen gyakorolhassák az ezen irányelvben biztosított jogaikat, például bármely olyan potenciális kiszolgáltatottság figyelembevételével, amely befolyásolja az ügyvédi segítség igénybevételéhez való jog és a valamely harmadik személynek a szabadságelvonásról való tájékoztatásához való jog gyakorlására irányuló képességüket, továbbá az említett jogok szavatolását szolgáló megfelelő intézkedések megtételével.”
(
23
)	A 2016/1919 irányelv (18) preambulumbekezdése a következőképpen szól: „A tagállamoknak meg kell határozniuk a költségmentesség biztosítására vonatkozó gyakorlati szabályokat. E szabályok közt rögzíteni lehet, hogy a költségmentesség engedélyezésére a gyanúsított, a vádlott vagy a keresett személy kérelmére kerül sor. Különösen a veszélyeztetett személyek sajátos szükségleteiből adódóan az ilyen kérelem nem lehet azonban a költségmentesség megadásának érdemi feltétele.”
(
24
)	Hasonló rendelkezés létezik a tájékoztatáshoz való jogra vonatkozóan; lásd a büntetőeljárás során a tájékoztatáshoz való jogról szóló, 2012. május 22‑i 2012/13/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 142., 1. o.; helyesbítés: HL 2019. L 39., 28. o.) 3. cikkének (2) bekezdését.
(
25
)	„Az elmebetegeket tehát e rendelkezés alapján kiszolgáltatott személyeknek kell tekinteni, mivel elképzelhető, hogy súlyos mentális zavaraik miatt nem értik meg a jogaikról nyújtott tájékoztatást.”2019. szeptember 19‑iRayonna prokuratura Lom ítélet (C‑467/18, EU:C:2019:765, 47. pont). A Bíróság ugyanerre a következtetésre jutott egy írástudatlan személy tekintetében a 2024. május 14‑iStachev ítéletben (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, 60. pont).
(
26
)	2019. szeptember 19‑iRayonna prokuratura Lom ítélet (C‑467/18, EU:C:2019:765, 48. pont).
(
27
)	EJEB, 2004. november 10., S.C. kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:2004:0615JUD006095800, 29. §). Lásd még: EJEB, 2016. március 23., Blokhin kontra Oroszország (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206, 195. §).
(
28
)	EJEB, 2016. szeptember 13., Ibrahim és társai kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:2016:0913JUD005054108, 274. §).
(
29
)	EJEB, 2009. március 31., Płonka kontra Lengyelország (CE:ECHR:2009:0331JUD002031002); 2011. január 27., Bortnik kontra Ukrajna (CE:ECHR:2011:0127JUD003958204); 2010. március 16., Oršuš és társai kontra Horvátország (CE:ECHR:2010:0316JUD001576603); 2016. március 23., Blokhin kontra Oroszország (CE:ECHR:2016:0323JUD004715206); 2010. december 16., Borotyuk kontra Ukrajna (CE:ECHR:2010:1216JUD003357904). Áttekintésért lásd: Mergaerts, L. és Dehaghani, R., „Protecting vulnerable suspects in police investigations in Europe: Lessons learned from England and Wales and Belgium”, New Journal of European Criminal Law, 11. kötet 3. szám, 2020, 313. o.
(
30
)	Lásd a fenti 46–53. pontot.
(
31
)	A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a rendőrök megállapították, hogy K. P. összefüggéstelenül viselkedett és beszélt. Ez minden bizonnyal olyan körülmény, amely arra vezethette őket, hogy mérlegeljék annak lehetőségét, hogy K. P. bizonyos mértékben kiszolgáltatott.
(
32
)	A 2016/1919 irányelv (23) preambulumbekezdése előírja, hogy a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a büntető igazságszolgáltatási rendszerekben a költségmentesség igénybevételére vonatkozó ENSZ‑elveket és iránymutatásokat. Az említett elvek és iránymutatások 10. elve előírja, hogy az illetékes hatóságoknak különleges intézkedéseket kell hozniuk annak biztosítására, hogy a többek között mentális betegségben szenvedő személyek érdemben igénybe vehessék a költségmentességet. Elérhető itt: https://www.unodc.org/documents/justice‑and‑prison‑reform/UN_principles_and_guidlines_on_access_to_legal_aid.pdf
(
33
)	A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (3) bekezdése értelmében, amennyiben egy tagállam az anyagi helyzetet vizsgálja, „annak megállapításához, hogy a gyanúsított vagy a vádlott az érintett tagállamban alkalmazandó kritériumok szerint nem rendelkezik‑e elegendő anyagi forrásokkal az ügyvéd általi segítségnyújtás megfizetéséhez, figyelembe kell vennie minden vonatkozó és objektív tényezőt, így például az érintett személy jövedelmét, vagyonát és családi helyzetét, az ügyvéd általi segítségnyújtás költségeit, és az adott tagállambeli életszínvonalat”.
(
34
)	A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (4) bekezdése értelmében, amennyiben egy tagállam a megalapozottságot vizsgálja, „annak megállapításához, hogy az igazságszolgáltatás érdekei megkövetelik‑e a költségmentesség engedélyezését, figyelembe kell vennie a bűncselekmény súlyát, az ügy összetettségét és a lehetséges szankció súlyosságát. A megalapozottság vizsgálata esetén a megalapozottságot minden esetben fennállónak kell tekinteni a következő helyzetekben: a) amennyiben az ezen irányelv hatálya alá tartozó eljárás bármely szakaszában a gyanúsítottat vagy a vádlottat azzal a céllal állítják az illetékes bíróság vagy bíró elé, hogy a fogvatartásáról döntsenek; és b) a fogvatartás ideje alatt.”
(
35
)	A 2016/1919 irányelv 4. cikkének (4) bekezdése például „a bűncselekmény súlyát, az ügy összetettségét és a lehetséges szankció súlyosságát” sorolja fel azok között a tényezők között, amelyeket a tagállamok figyelembe vehetnek a költségmentesség engedélyezése során a megalapozottság vizsgálatáról döntve.
(
36
)	1986. május 15‑iJohnston ítélet (222/84, EU:C:1986:206, 58. pont).
(
37
)	Ćapeta főtanácsnok M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványa (C‑603/22, EU:C:2024:157, 118. és 127. pont).
(
38
)	Ezt a Bíróság a 2016/800 irányelv tekintetében a 2024. szeptember 5‑iM.S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ítéletben (C‑603/22, EU:C:2024:685, 169–174. pont) megerősítette. Ez alóli kivételt a Bíróság által a büntetőügyekben kibocsátott európai nyomozási határozatról szóló, 2014. április 3‑i 2014/41/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 130., 1. o.; helyesbítés: HL 2015. L 143., 16. o.) 14. cikke (7) bekezdésének adott értelmezés tartalmaz. 2024. április 30‑iM.N. (EncroChat) ítélet (C‑670/22, EU:C:2024:372, 126–131. pont).
(
39
)	2023. szeptember 7‑iRayonna prokuratura Lovech, Teritorialno otdelenie Lukovit (Motozás) ítélet (C‑209/22, EU:C:2023:634, 58–61. pont).
(
40
)	Ugyanezen megállapításért a 2016/800 irányelv tekintetében, ahol a kiszolgáltatott személyek gyermekek, lásd: 2024. szeptember 5‑iM.S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ítélet (C‑603/22, EU:C:2024:685, 167., 168. és 174. pont).
(
41
)	EJEB, 1988. július 12., Schenk kontra Svájc (CE:ECHR:1988:0712JUD001086284, 45. és 46. §); 2007. március 1., Heglas kontra Cseh Köztársaság (CE:ECHR:2007:0301JUD000593502, 84. §); 2017. július 11‑i Moreira Ferreira kontra Portugália (2. sz.)(CE:ECHR:2017:0711JUD001986712, 83. §).
(
42
)	EJEB, 2017. január 17., Habran és Dalem kontra Belgium (CE:ECHR:2017:0117JUD004300011, 94. §).
(
43
)	2024. március 21‑iRemia Com Impex ítélet (C‑10/23, EU:C:2024:259, 29. pont).
(
44
)	2019. március 19‑iJawo ítélet (C‑163/17, EU:C:2019:218, 91. pont).
(
45
)	Amint azt a Bíróság már többször megtette, például a 2021. július 15‑iBizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítéletében (C‑791/19, EU:C:2021:596, 165. pont).
(
46
)	EJEB, 2016. december 15., Khlaifia és társai kontra Olaszország (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 159. §).
(
47
)	Az Emberi Jogok Európai Bírósága ehhez hozzátette, hogy „e rendelkezés értelmében az államnak biztosítania kell, hogy „valamennyi személyt olyan körülmények között tartsanak fogva, amelyek összeegyeztethetőek az emberi méltóság tiszteletben tartásával, hogy az intézkedés végrehajtásának módja az érintett személyt ne tegye ki olyan nehézségeknek vagy megpróbáltatásnak, amelynek mértéke meghaladja a fogva tartással elkerülhetetlenül együtt járó szenvedés szintjét, és hogy a fogva tartás gyakorlati követelményeire tekintettel a fogvatartott egészsége és jólléte megfelelő módon biztosított legyen”, uo., 160. pont.
(
48
)	M.S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, 128–135. pont).
(
49
)	1999. június 17‑iPiaggio ítélet (C‑295/97, EU:C:1999:313, 29. pont); 2013. január 15‑iKrižan és társai ítélet (C‑416/10, EU:C:2013:8, 58. pont).
(
50
)	1993. január 21‑iDeutsche Shell ítélet (C‑188/91, EU:C:1993:24, 27. pont).
(
51
)	Lásd ebben az értelemben: 1999. június 17‑iPiaggio ítélet (C‑295/97, EU:C:1999:313, 32. pont).
(
52
)	1990. november 13‑iMarleasing ítélet (C‑106/89, EU:C:1990:395, 8. pont); 2012. január 24‑iDominguez ítélet (C‑282/10, EU:C:2012:33, 23–27. pont).
(
53
)	1963. február 5‑ivan Gend & Loos ítélet (26/62, EU:C:1963:1, 13. o.); 2022. március 8‑iBezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Közvetlen hatály) ítélet (C‑205/20, EU:C:2022:168, 37. pont); 2024. szeptember 5‑iM.S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ítélet (C‑603/22, EU:C:2024:685, 118. pont).
(
54
)	Lásd például: 2022. január 18‑iThelen Technopark Berlin ítélet (C‑261/20, EU:C:2022:33, 25. és 26. pont); 2019. június 24‑iPopławski ítélet (C‑573/17, EU:C:2019:530, 53. és 54. pont).
(
55
)	1989. június 22‑iCostanzo ítélet (103/88, EU:C:1989:256, 31. pont).
(
56
)	2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet (C‑378/17, EU:C:2018:979, 38. pont).
(
57
)	2022. december 8‑iInspektor kontra Inspektorata kam Visshia sadeben savet (A személyes adatok kezelésének céljai – Nyomozás) ítélet (C‑180/21, EU:C:2022:967, 66. pont).
(
58
)	2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 43. és 45. pont).
(
59
)	A tizenötödik kérdés szinte szó szerint megfelel az M. S. és társai ügyben feltett tizennegyedik kérdés b) alkérdésének. Amint azt az említett ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem, ez a kérdés elfogadhatatlan volt, mivel azt – a jelen ügyhöz hasonlóan – az említett ügy összefüggéséből kiragadták, tehát hipotetikus volt. Lásd: M. S. és társai (Kiskorúak eljárási jogai) ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/22, EU:C:2024:157, 54–59. pont).