C‑305/17. sz. ügy
FENS spol. s r.o.
kontra
Slovenská republika – Úrad pre reguláciu sieťových odvetví
(az Okresný súd Bratislava II [Szlovákia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Áruk szabad mozgása – Vámok – Azonos hatású díjak – A belföldön termelt és kivitelre szánt villamos energia átviteli díja – Az ilyen szabályozásnak az áruk szabad mozgásának elvével való összeegyeztethetősége”
1.        Áruk szabad mozgása – Vámok – Azonos hatású díjak – Belső adók – Különbségtétel – Szempontok
(EUMSZ 28. cikk, EUMSZ 30. és EUMSZ 110. cikk)
2.        Áruk szabad mozgása – Vámok – Azonos hatású díjak – Belföldön termelt és kivitelre szánt villamos energia – Nemzeti szabályozás, amely pénzügyi terhet ír elő a más tagállamba vagy harmadik országba kivitt villamos energiára – Megengedhetetlenség
(EUMSZ 28. és EUMSZ 30. cikk)
3.        Közös kereskedelempolitika – Hatály – Vámok – Az Unió kizárólagos hatásköre – Vámmal azonos hatású díjak tagállamok általi bevezetése – Megengedhetetlenség
(EUMSZ 3. cikk, (1) bekezdés, a) és e) pont, és EUMSZ 207. cikk, (1) bekezdés)
4.        Áruk szabad mozgása – Vámok – Azonos hatású díjak – Tilalom – Eltérések – Hiány
(EUMSZ 28. cikk és EUMSZ 34–EUMSZ 36. cikk)
1.      Lásd a határozat szövegét.
(lásd: 29–31. pont)
2.      Az EUMSZ 28. és az EUMSZ 30. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az a tagállami szabályozás, amely olyan pénzügyi terhet ír elő, mint amelyről az alapügyben szó van, amely a más tagállamba vagy harmadik országba kivitt villamos energiát kizárólag akkor terheli, ha a villamos energiát belföldön termelték.
E vonatkozásban először is rá kell mutatni arra, hogy a szóban forgó teher az egyik tagállam által egyoldalúan kivetett pénzügyi terhet képez. Mivel az ilyen teher kivetésének célja közömbös, nincs jelentősége annak, hogy egy villamosenergiaátviteli‑rendszer bizonyos szolgáltatásainak díjairól van szó (lásd ebben az értelemben: 2000. szeptember 21‑i Michaïlidis ítélet, C‑441/98 és C‑442/98, EU:C:2000:479, 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodszor meg kell állapítani, hogy a villamos energia az uniós jog értelmében vett árunak minősül, és az olyan adó, amely nem az árut mint olyat, hanem az áruval kapcsolatos szükségszerű tevékenységet, mint például az alap ügyben a hálózati szolgáltatásokat terheli, az áruk szabad mozgására vonatkozó rendelkezések hatálya alá tartozhat. Így, ha a díj meghatározásának alapját a szállított kilowattórák, és nem a szállítás távolsága vagy egyéb, a szállítással közvetlenül kapcsolatos kritérium képezi, akként kell kezelni, hogy az magát az árut sújtja (lásd ebben az értelemben: 2008. július 17‑i Essent Netwerk Noord és társai ítélet, C‑206/06, EU:C:2008:413, 43. és 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadszor meg kell vizsgálni, hogy e teher ezen árukat a határ átlépése miatt terheli, vagy ellenkezőleg, az általános belső adórendszerből következik, és rendszeresen, ugyanazon objektív szempontok alapján, származási helyüktől és rendeltetésüktől függetlenül vonatkozik a termékcsoportokra.
E tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy egyrészt a vámmal azonos hatású díjnak az általános jellegű belső adótól való megkülönböztető fő jellemzője azon körülményben rejlik, hogy az előbbi kizárólag magát a határt átlépő terméket, az utóbbi viszont mind a behozott, az exportált, mind pedig a belföldi termékeket is sújtja (2014. október 2‑i Orgacom ítélet, C‑254/13, EU:C:2014:2251, 28. pont).
Mindazonáltal, még ha feltételezzük is, hogy a villamos energia két kategóriája ugyanolyan szabályozás alá tartozik, meg kell jegyezni, hogy annak érdekében, hogy az érintett adóteher az EUMSZ 110. cikk szerinti általános „belső adórendszer” hatálya alá tartozzon, annak a belföldi árut és az azzal azonos exportált árut az értékesítés ugyanazon szakaszában ugyanazon adóval kell terhelnie, és ugyanazon adókötelezettséget kiváltó oknak kell fennállnia (2014. október 2‑i Orgacom ítélet, C‑254/13, EU:C:2014:2251, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Negyedszer meg kell jegyezni, hogy a Bíróság elé terjesztett iratokból nem tűnik ki, hogy a szóban forgó pénzügyi terhet az uniós jog által előírt kötelezettségeknek való megfelelés céljából végzett ellenőrzések miatt vetik ki, vagy hogy a gazdasági szereplő részére ténylegesen nyújtott szolgáltatás – ezen szolgáltatással arányos összegű – ellenértékét képezik.
E tekintetben pontosítani kell, hogy bár a Bíróság elismerte, hogy a gazdasági szereplő által a részére nyújtott szolgáltatás ellenértékeként, e szolgáltatással arányos összegben fizetendő terhek nem minősülnek vámmal azonos hatású díjnak (2004. szeptember 9‑i Carbonati Apuani ítélet, C‑72/03, EU:C:2004:506, 31. pont), ugyanakkor, amint arra a főtanácsnok az indítványa 66. pontjában emlékeztetett, ahhoz, hogy valamely teher az EUMSZ 28. cikk hatályán kívül essen, a nyújtott szolgáltatásnak valamilyen meghatározott és konkrét előnyt kell biztosítania az adott exportőr javára, mivel a közérdek szolgálata túlzottan általános jellegű és nehezen értékelhető ahhoz, hogy azt a ténylegesen biztosított konkrét előny ellentételezésének lehessen tekinteni (lásd ebben az értelemben: 1969. július 1‑jei Bizottság kontra Olaszország ítélet, 24/68, EU:C:1969:29, 16. pont; 1988. szeptember 27‑i Bizottság kontra Németország ítélet, 18/87, EU:C:1988:453, 7. pont).
(lásd: 33., 34., 36., 37., 40., 42., 43., 57. pont és a rendelkező rész)
3.      Ami különösebben a harmadik országokba történő kivitelt illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdésének a) és e) pontja szerint az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a vámunió és a közös kereskedelempolitika területén, és hogy az EUMSZ 207. cikk szerint a közös kereskedelempolitika egységes elveken alapul; ez vonatkozik különösen a vámtarifák módosításaira, valamint az áruk és szolgáltatások kereskedelméhez kapcsolódó vámtarifa‑ és kereskedelmi megállapodások megkötésére.
Márpedig súlyosan aláásná a közös kereskedelempolitika egységességét, ha a tagállamok egyoldalúan vámmal azonos hatású díjakkal terhelhetnék a harmadik országokba történő kivitelt.
Ebből következik, hogy amint azt az Európai Bizottság megállapítja, a tagállamok nem rendelkeznek olyan hatáskörrel, amely lehetővé teszi, hogy egyoldalúan a harmadik országokba történő kivitelt terhelő, vámmal azonos hatású díjakat vezessenek be (lásd analógia útján: 1995. október 26‑i Siesse ítélet, C‑36/94, EU:C:1995:351, 17. pont).
(lásd: 49–51. pont)
4.      Lásd a határozat szövegét.
(lásd: 53–55. pont)