62024CC0471
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 11 септември 2025 година (
1
)
Дело C‑471/24
J.J.
срещу
PKO BP S.A.
(Преюдициално запитване, отправено от Sąd Okręgowy w Częstochowie (Окръжен съд Ченстохова, Полша)
„Преюдициално запитване — Неравноправни договорни клаузи — Директива 93/13/ЕО — Договор за ипотечен кредит с променлива лихва — Договорна клауза, предвиждаща определяне на лихвения процент въз основа на референтен индекс по смисъла на Регламент (ЕС) 2016/1011 — Критичен бенчмарк — Референтен индекс WIBOR — Изискване за прозрачност“
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до съвместимостта с Директива 93/13/ЕИО (
2
) на договорни клаузи, предвиждащи променлив лихвен процент на основата на референтния индекс Warsaw Interbank Offered Rate (наричан по-нататък „WIBOR“) в договори за ипотечен кредит. Запитването е отправено в рамките на съдебен спор между J.J., потребител, и PKO BP S.A. (наричана по-нататък „PKO“), установена в Полша банка, относно i) възстановяването на част от сумите, платени от този потребител на тази банка по договор за ипотечен кредит с променлив лихвен процент, и ii) неприложимостта или недействителността на клауза в този договор, свързана с определянето на лихвения процент.
2.
Новото в настоящия случай е, че в договора за ипотечен кредит се използва критичен бенчмарк по смисъла на Регламент (ЕС) 2016/1011 (
3
), а именно индексът WIBOR. При ипотеките, сключени след 2013 г., WIBOR се използва като референтен показател в 98,5 % от всички кредити, отпуснати на домакинства в Полша. Ясно е, че настоящото дело е от особено значение за полския ипотечен сектор, особено доколкото този сектор се основава на WIBOR (
4
).
I. Правна уредба
3.
За целите на настоящото заключение е достатъчно да се посочи Ustawa z dnia 23 marca 2017 r. o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Закон за ипотечния кредит и за надзора над посредниците по ипотечни кредити и агентите от 23 март 2017 г.) (
5
), чийто член 29, параграфи 1 и 2 гласи следното:
„1.   В договора за ипотечен кредит се посочват обстоятелствата, изброени в член 69, параграф 2 от Ustawa z dnia 29 sierpnia 1997 r. — Prawo bankowe[ (
6
)] и:
[…]
(8) методът и условията за определяне на лихвения процент, въз основа на който се изчислява размерът на вноските за главница и лихва.
[…]
2.   Ако страните не са договорили фиксиран лихвен процент по ипотечния кредит, методът за определяне на лихвения процент, посочен в параграф 1, точка 8, се определя като стойността на референтния индекс и размера на маржа, определен в договора за ипотечен кредит“.
II. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
4.
Както е видно от преюдициалното запитване, на 18 юни 2019 г. ищецът в главното производство J.J., който е потребител, се обръща към PKO с цел да получи ипотечен кредит в размер на 400000 злоти (PLN) (около 96700 евро). По този повод той е уведомен по-специално за рисковете, свързани с кредитите с променлива лихва като цяло. Той не е получил информация за начина на действие на приложимия специфичен референтен индекс.
5.
На 1 август 2019 г. страните по спора в главното производство сключват договор за ипотечен кредит за закупуване на жилище на обща стойност 413436,69 PLN (около 100000 евро) със срок 20 години (наричан по-нататък „разглежданият договор“). Кредитът е с променлив лихвен процент, който се изчислява въз основа на индекса WIBOR 6M, който към датата на сключване на договора е 1,79 %, плюс фиксиран марж от 1,85 %, като приложимият променлив лихвен процент се коригира в съответствие с промените в този индекс на всеки шест месеца (наричана по-нататък „разглежданата договорна клауза“).
6.
В общите условия на разглеждания договор индексът WIBOR 6M е описан като референтен индекс за депозити в злоти за шест месеца на полския междубанков пазар, чиято стойност се определя в съответствие с правилата относно по-специално WIBOR и се публикува на информационния сайт на „администратора“ на този индекс (
7
), GPW Benchmark S.A. В специалните условия на разглеждания договор се посочва, че PKO е уведомила кредитополучателя за риска, свързан с променливите лихвени проценти, които в случай на увеличение на референтния индекс водят до увеличение на сумата на дължимите лихви и следователно на месечните вноски. Общите условия също съдържат информация в това отношение.
7.
Впоследствие страните по спора в главното производство сключват допълнително споразумение към разглеждания договор, в което се определят подробните правила, приложими в случай на съществена промяна в индекса WIBOR 6M или в случай на преустановяване на публикуването на индекса WIBOR 6M. След като без успех оспорва пред PKO законността на разглежданата договорна клауза, J.J. предявява иск срещу тази банка.
8.
Sąd Okręgowy w Częstochowie (Окръжен съд Ченстохова, Полша), който е запитващата юрисдикция, посочва, че според твърденията на J.J. PKO не е предоставила надеждна, разбираема и пълна информация относно риска, свързан с променливия лихвен процент, и метода за определяне на индекса WIBOR 6M. J.J. твърди, че това важи по-специално за влиянието, което банките, включително PKO, могат да упражняват върху определянето на този индекс независимо от действителните икономически условия на междубанковия пазар и икономическата реалност, като по този начин си осигуряват „скрит марж“. Той твърди, че вместо това клаузите, свързани с променливите лихвени проценти, следва да се отнасят единствено до обективни показатели, върху които страните не могат да окажат никакво влияние. J.J. счита, че в резултат на това PKO има възможност да влияе върху нивото на неговото задължение за лихви, и че банката е прехвърлила целия лихвен риск върху него като потребител. J.J. твърди също, че PKO не му е предоставила информация за същността на индекса WIBOR 6M, в резултат на което той не е бил в състояние да оцени икономическите последици от своите задължения.
9.
PKO оспорва твърденията на J.J. относно липсата на връзка между индекса WIBOR 6M и действителните сделки, в които се използва, възможността на банките да манипулират този индекс, и съществуването на антиконкурентно споразумение между тях за фиксиране на стойностите на WIBOR. Банката твърди по същество, че J.J. е бил надлежно уведомен за рисковете, свързани със сключването на договор за ипотечен кредит с променлива лихва.
10.
Запитващата юрисдикция счита, че макар наименованието на референтния индекс да не е изрично посочено в Закона за ипотечния кредит, като се има предвид по-специално Регламент (ЕС) 2016/1368 (
8
), няма съмнение, че именно критичният бенчмарк WIBOR трябва да се разбира като „референтен индекс“ по смисъла на член 29, параграф 2 от този закон. В този контекст запитващата юрисдикция иска разяснение относно обхвата на задължението на кредитора да информира потребителя, с цел да се установи дали кредиторът трябва да включи следната информация: а) как се определя референтният индекс; б) какви фактори влияят върху неговата стойност; в) възможни проблеми, свързани с прозрачността на индекса (
9
); г) правото на банките да предоставят съответните данни по свое усмотрение; д) критериите, които банките използват за събиране на тези данни; е) фактът, че кредиторът сам предоставя данните; и ж) начинът, по който кредиторът събира и обработва тези данни вътрешно.
11.
При тези обстоятелства Sąd Okręgowy w Częstochowie (Окръжен съд Ченстохова) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„[1]
Трябва ли член 1, параграф 2 от [Директива 93/13] да се тълкува в смисъл, че допуска проверка на договорни клаузи за променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR?
[2]
При утвърдителен отговор на първия въпрос: трябва ли член 4, параграф 2 от [Директива 93/13] да се тълкува в смисъл, че допуска проверка на договорни клаузи за променлив лихвен процент, основан на [WIBOR]?
[3]
При утвърдителен отговор на първия и втория въпрос: трябва ли член 3, параграф 1 от [Директива 93/13] да се тълкува в смисъл, че договорна клауза за променлив лихвен процент, основан на референтния показател WIBOR, може да се счита за противоречаща на изискванията за добросъвестност и водеща в ущърб на потребителя до значителна неравнопоставеност между задълженията и правата на страните по договора, поради недостатъчно информиране на потребителя за излагането му на риск от променливия лихвен процент, включително по-специално поради непосочване на начина на определяне на референтния показател, въз основа на който се определя променливият лихвен процент, поради несигурността, свързана с неговата непрозрачност, както и поради неравномерното разпределение на този риск между страните по договора?
[4]
При утвърдителен отговор на предходните въпроси, трябва ли член 6, параграф 1 във връзка с член 3, параграф 1 и параграф 2, второ изречение, и член 2 от [Директива 93/13] да се тълкува в смисъл, че ако договорна клауза за променлив лихвен процент, основан на референтния показател WIBOR, бъде призната за неравноправна, е възможно договорът, в който лихвеният процент върху главницата на кредита се основава на втори съдържащ се в договора компонент на лихвения процент, а именно фиксиран банков марж, което би довело до промяна на лихвения процент по кредита от променлив във фиксиран, да продължи да действа?“.
12.
Писмени становища представят J.J., PKO и чешкото, полското и португалското правителство, както и Европейската комисия. На 11 юни 2025 г. всички тези страни, с изключение на чешкото правителство, представят устни становища в съдебно заседание пред Съда.
III. Анализ
13.
В съответствие с искането на Съда, в настоящото заключение се разглеждат само първият, вторият и третият въпрос.
14.
Като предварителна бележка следва да се уточни, че както се потвърждава в съдебното заседание, J.J. не оспорва съвместимостта на самия WIBOR с националното законодателство или законодателството на Съюза (т.е. Регламент 2016/1011). Той не поставя под съмнение методиката за определяне на стойността на този индекс, нито оспорва по принцип използването на WIBOR в договорите за кредити с променлив лихвен процент. Вместо това J.J. твърди, че обстоятелството, че WIBOR е признат за критичен бенчмарк, не позволява на PKO да пренебрегне правото на потребителя да получава точна, изчерпателна и надеждна информация за цената на ипотечния кредит.
А.
Въведение
15.
Като въведение е уместно да се обясни понятието „бенчмарк“ (или, както се използва в настоящото заключение, „референтен индекс“) съгласно Регламент 2016/1011. В член 3, параграф 1, точка 3 от този регламент понятието „бенчмарк“ се определя като „всеки индекс, въз основата на който се определя сумата, дължима по даден финансов инструмент или финансов договор, или стойността на даден финансов инструмент […]“. От член 34, параграф 1, буква а) и параграф 6, буква б) от Регламент 2016/1011 следва, че лицензът за администриране на референтни индекси като WIBOR се издава с административно решение на компетентен орган — в Полша това е Komisja Nadzoru Finansowego (полска Комисия за финансов надзор, наричана по-нататък „KNF“) — след като той е проверил съответствието на въпросния референтен индекс с изискванията на този регламент (
10
). Изглежда, че целта на решението на Комисията за финансов надзор е да установи, че процесът по изготвяне на индекса WIBOR от администратора на WIBOR (включително Правилника на WIBOR (
11
)) отговаря на изискванията на правото на Съюза, което запитващата юрисдикция следва да провери.
16.
По-специално, методиката, използвана за определяне на референтните лихвени проценти WIBOR (
12
), установява по същество, че „референтните лихвени проценти“ са референтни лихвени проценти, при които избрани банки са склонни да приемат като депозити или да заемат средства помежду си за определени периоди от време. Тези референтни лихвени проценти се определят от администратора (GPW Benchmark) въз основа на „обвързващи котировки“, предоставени от участващите банки по време на процес, наречен „фиксинг“ (
13
). За определяне на лихвен процент са необходими най-малко шест банкови котировки. Подробните правила за котировките, критериите за подбор на участниците и техните задължения са описани в „Кодекса за поведение“, достъпен на уебсайта на GPW Benchmark (
14
). Фиксингът се извършва всеки работен ден. Референтните лихвени проценти се определят за следните „срокове на депозит“: „1 работен ден — овърнайт (O/N)“, „1 работен ден — утре/следващ (T/N)“, „1 седмица (SW)“, „2 седмици (2W)“, „1 месец (1M)“, „3 месеца (3M)“, „6 месеца (6M)“ — срокът на депозит, който е предмет на спора в главното производство, „9 месеца (9M)“, и „1 година (1Y)“ (
15
). По правило данните за изчисляване на WIBOR трябва да включват действителни сделки, но ако такива данни не са налични или не са адекватни, вместо тях могат да се използват проверими данни, които не са свързани със сделки (т.е. котировки или „офертни лихвени проценти“) (
16
). WIBOR се определя чрез метод на усредняване въз основа на броя на котировките, подадени от участващите банки (
17
). Накрая, лихвените проценти WIBOR се публикуват всеки работен ден и са обществено достъпни (
18
).
Б.
Първият преюдициален въпрос: приложима ли е Директива 93/13?
17.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че изключва от приложното поле на тази директива договорна клауза, съдържаща се в договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, която предвижда, че лихвеният процент, приложим към този договор, се състои от референтен индекс (в настоящия случай — WIBOR) и фиксиран марж на банката.
18.
Запитващата юрисдикция поставя въпроса за приложимостта на Директива 93/13, като се имат предвид i) нейните бележки относно приложимата разпоредба от националното право (
19
) и ii) факта, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 изключва от своето приложно поле по-специално „договорни условия, които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби“.
19.
Практиката на Съда ясно указва, че горното изключение трябва да се тълкува ограничително (
20
). За прилагането на това изключение трябва да са изпълнени две условия: договорната клауза трябва да отразява законова или подзаконова разпоредба и тази разпоредба трябва да е задължителна. За да се установи дали посочените условия са изпълнени, според Съда националният съд трябва да провери дали съответната договорна клауза отразява разпоредби от националното право, които се прилагат задължително в отношенията между договарящите страни независимо от волята им, или разпоредби, които са с диспозитивен характер и съответно са приложими по подразбиране, тоест когато в това отношение между страните не е уговорено друго (
21
).
20.
Съгласно съдебната практика може да се счита, че дадена договорна клауза „отразява“ императивна законова или подзаконова разпоредба (и следователно попада извън приложното поле на Директива 93/13) само когато тя изразява по конкретен начин същата правна норма като посочената в тази императивна разпоредба (
22
).
21.
По отношение на референтен индекс Съдът вече е постановил, че предвиденото в член 1, параграф 2 от Директива 93/13 изключение не се прилага в случай, в който националната правна уредба само установява обща рамка за определянето на лихвения процент по този договор за кредит, като същевременно оставя на продавача или доставчика свобода на преценка както по отношение на избора на референтния индекс за този лихвен процент, така и по отношение на размера на фиксирания марж, който може да се добави към посочения лихвен процент (
23
).
22.
От акта за преюдициално запитване следва, че съгласно разглеждания договор лихвеният процент се основава на индекса WIBOR 6M в съчетание с фиксиран марж от 1,85 % (
24
).
23.
Възниква въпросът дали тази договорна клауза може да се счита за отразяваща императивна разпоредба по смисъла на практиката на Съда (цитирана в т. 19 от настоящото заключение). Член 29, параграф 2 от Закона за ипотечния кредит предвижда, че когато страните не са се споразумели за фиксирана лихва за ипотечен кредит, лихвата се определя като стойността на референтния индекс и размера на маржа, фиксиран в договора за ипотечен кредит. По този начин се установява обща рамка за определяне на лихвения процент по договор за ипотечен кредит с променлив лихвен процент, като се предвижда, че променливият лихвен процент се състои от референтен индекс и фиксиран марж на банката, като този закон не предвижда прилагането на конкретен индекс. Тази разпоредба не налага използването на референтния индекс WIBOR. Изборът на националния законодател на обща формулировка за определяне на правилата за използване на променлив лихвен процент, изглежда, показва, което следва да се провери от запитващата юрисдикция, че член 29, параграф 2 от Закона за ипотечния кредит следва да се разглежда като обща разпоредба, която оставя известна свобода на действие на участниците на пазара да приемат конкретен индекс, неговия процент и точния фиксиран марж. В това отношение разглежданата договорна клауза, която уточнява, че лихвеният процент се основава на индекса WIBOR и 6‑месечната лихва в съчетание с фиксиран марж от 1,85 %, не изглежда да възпроизвежда дословно съдържанието на горната национална разпоредба. На последно място, в правото на Съюза няма задължение да се използва конкретен индекс. Самият Регламент 2016/1011 не налага използването на конкретен индекс, и по-специално на индекса WIBOR 6M.
24.
Поради тези причини и при условие че това бъде потвърдено от запитващата юрисдикция, член 29, параграф 2 от Закона за ипотечния кредит не установява ясно и недвусмислено използването на конкретен референтен индекс и неговата ставка, и по-специално индекса WIBOR 6M. Той не налага на кредиторите задължителното използване на WIBOR в договорите за ипотечни кредити, нито пък на някаква друга конкретна референтна ставка. Както и Комисията изтъква в съдебното заседание, за кредиторите няма правни пречки да използват индекс, различен от WIBOR, и макар WIBOR да е доминиращ на полския пазар, той не е единственият наличен индекс. Отново при условие че това бъде проверено от запитващата юрисдикция, изглежда, че има други индекси, които биха могли да бъдат използвани, като например индексът Warsaw Interest Rate Overnight (WIRON) (
25
), референтният индекс POLONIA (
26
) или дори всеки друг индекс, лицензиран от компетентния орган. Следователно към момента на сключване на договора PKO е разполагала с известна свобода на преценка, по-специално по отношение на референтния индекс и неговата ставка, при включването в договора на клауза, предвиждаща променлив лихвен процент.
25.
Въпреки това запитващата юрисдикция счита, че няма съмнение, че референтният индекс, посочен в член 29, параграф 2 от Закона за ипотечния кредит, трябва да се разбира като WIBOR. Тя обяснява още, че до 90 % от договорите за потребителски кредити в Полша са на основата на променлив лихвен процент и използват WIBOR като референтен индекс.
26.
Както бе споменато по-горе, дадена договорна клауза се изключва от приложното поле на Директива 93/13, ако отразява императивна законова или подзаконова разпоредба. В това отношение, както следва от тринадесето съображение от Директива 93/13, Съдът е постановил, че предвиденото в член 1, параграф 2 изключение от приложното поле на тази директива обхваща разпоредбите на националното право, които се прилагат между договарящите страни независимо от направения от тях избор. Това изключение се обосновава с факта, че може с основание да се предполага, че националният законодател е постигнал равновесие между всички права и задължения на страните по някои договори, равновесие, което законодателят на Съюза изрично е искал да запази (
27
).
27.
От практиката на Съда следва, че за целите на член 1, параграф 2 от Директива 93/13 само ясен избор на законодателя да въведе конкретна императивна разпоредба, може да обоснове предположението, че равновесието между всички права, които правото на Съюза се стреми да защити, е действително запазено. Практиката на търговците, действащи на пазара, дори и да е преобладаваща, не може да има такива последици.
28.
Както е обяснено в точка 16 от настоящото заключение, референтният индекс се установява не само чрез избор на индекс, но и чрез избор на типа на неговата референтна стойност. Съгласно Регламент 2016/1011 администраторът на референтния индекс публикува или предоставя на разположение по-специално основните елементи на методиката, която използва за определяне на референтните индекси (
28
). Според публично достъпната информация администраторът на WIBOR е определил такава методика за различни референтни лихвени проценти WIBOR, включително WIBOR 1M, WIBOR 3M, WIBOR 6M и WIBOR 1Y (
29
), което запитващата юрисдикция трябва да провери. От това следва, че методиката, приета от администратора на референтния индекс, за да се изпълнят изискванията на Регламент 2016/1011, оставя на кредиторите известна свобода на действие по отношение на избора на конкретен референтен индекс и/или конкретен лихвен процент на индекса.
29.
Предвид горните съображения и както правилно отбелязва чешкото правителство, тъй като изключението по член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува ограничително, не е възможно да се изключат от приложното поле на тази директива ситуации, различни от тези, в които договорната клауза отразява императивна законова или подзаконова разпоредба (
30
). Фактът, че WIBOR е включен в списъка на критичните бенчмаркове съгласно член 20, параграф 1 от Регламент 2016/1011 (
31
), сам по себе си не оправдава изключването от приложното поле на Директива 93/13 на договорната клауза, която се отнася до WIBOR. Това включване е признание за пазарното значение на WIBOR (
32
) и не е израз на законодателния избор на националния законодател по смисъла на анализираната по-горе практика на Съда.
30.
Освен това от член 1 от Регламент 2016/1011 и съображение 6 към него следва, че една от основните цели на установяването на обща регулаторна рамка за бенчмарковете (референтните индекси) на равнище Съюз е да се гарантира високо равнище на защита на потребителите („осигуряване на точността и достоверността на индексите, използвани като бенчмаркове за целите на финансови […] договори“). Би било в противоречие с тази цел, ако използването на такъв референтен индекс в ситуация, в която кредиторът запазва известна свобода на действие по отношение на избора на конкретния индекс и неговата стойност, които да се използват в разглежданата договорна клауза, изключва съдебен контрол по отношение на евентуалната неравноправност на такава договорна клауза.
31.
С оглед на изложеното по-горе предлагам на първия въпрос да се отговори, че член 1, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че договорна клауза в сключен между потребител и продавач или доставчик договор за ипотечен кредит, която предвижда, че лихвеният процент, приложим към кредита, е променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR 6M, попада в приложното поле на тази директива, когато националното законодателство не предвижда задължително прилагане на този индекс и неговия конкретен процент, независимо от избора на страните по договора.
В.
Вторият преюдициален въпрос: изискване за прозрачност на договорните клаузи
32.
Ако Съдът се съгласи с отговора ми на първия въпрос, ще бъде необходимо да се разгледа вторият въпрос, поставен от запитващата юрисдикция. С този въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали член 4, параграф 2 от Директива 93/13 допуска да се прецени неравноправността на клауза, съдържаща се в договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, която предвижда прилагането към този договор на променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR.
33.
Член 4, параграф 2 от Директива 93/13 предвижда, че преценката за неравноправния характер на клаузите на договора не се свързва нито с основния предмет на този договор, нито със съответствието на цената и възнаграждението, от една страна, по отношение на доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език. Поради това запитващата юрисдикция може да провери дали дадена клауза, която се отнася до основния предмет на договора, е неравноправна, единствено ако тя не е ясна и разбираема (
33
).
34.
В тази насока Съдът е приел, че член 4, параграф 2 от Директива 93/13 установява изключение от механизма за контрол по същество на неравноправните клаузи, предвиден от въведената с тази директива система за защита на потребителите, както и че при това положение тази разпоредба следва да се тълкува стриктно (
34
). Съответно, за да може запитващата юрисдикция да провери евентуалната неравноправност на дадена договорна клауза, следва да се установи дали тази клауза попада в обхвата на понятието „основен предмет на договора“ и дали е спазено изискването за прозрачност (ясен и разбираем език).
1. Понятието „основен предмет на договора“
35.
По-конкретно, по отношение на категорията на договорните клаузи, които попадат в обхвата на понятието „основен предмет на договора“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 93/13, Съдът е постановил, че тези клаузи трябва да се разбират като клаузи, определящи основните престации по договора и които сами по себе си го характеризират. Обратно, клаузите, които имат акцесорен характер спрямо клаузите, определящи самата същност на договорното отношение, не попадат в обхвата на това понятие (
35
).
36.
Запитващата юрисдикция следва да провери с оглед на естеството, общата структура и разпоредбите на разглеждания договор за кредит, както и на правния и фактическия контекст, в които се вписва този договор, дали визираните с въпроса ѝ клаузи са съществен елемент от престацията на длъжника, изразяваща се в погасяване на отпуснатата му от кредитора сума (
36
). Съдът обаче следва да открои въз основа на член 4, параграф 2 от Директива 93/13 приложимите в рамките на тази проверка критерии (
37
).
37.
Основните престации по договор за кредит се състоят в това, че кредитодателят се задължава основно да предостави на разположение на кредитополучателя определена парична сума, а последният от своя страна основно се задължава да възстанови същата, поначало с лихви, съгласно предвидения за целта график (
38
). В договора за ипотечен кредит, в който е определен променлив лихвен процент, основната престация на кредитополучателя да възстанови предоставената от кредитора парична сума, се определя в зависимост от този лихвен процент. По този начин възстановяването на кредита в зависимост от променливия лихвен процент е пряко свързано по принцип със самата същност на задължението на длъжника, като по този начин представлява съществен елемент от договора за ипотечен кредит.
38.
Разглежданата договорна клауза предвижда, че като престация по договора за ипотечен кредит се заплаща лихва, изчислена въз основа на променлив лихвен процент, който се основава на индекса WIBOR. Запитващата юрисдикция посочва, че член 69, параграф 2, точка 5 от Закона за банките от 29 август 1997 г. изрично посочва, че клаузите относно лихвения процент и всякакви промени в него трябва да са част от договора за кредит. Освен това полското правителство обяснява в писмените си бележки, че съгласно член 29, параграф 1, точка 8 от Закона за ипотечния кредит договорът за ипотечен кредит трябва да посочва метода и реда за определяне на лихвения процент, въз основа на които се изчисляват главницата и лихвите.
39.
При условие че се потвърди от запитващата юрисдикция, разглежданата договорна клауза може да се счита за попадаща в обхвата на понятието „основен предмет на договора“ и съответно за съставляваща част от основната престация на кредитополучателя по такъв договор.
2. Понятието „ясен и разбираем език“ и изискването за прозрачност
40.
Следва да се напомни, че Съдът вече е постановил, че изискването за изразяване на ясен и разбираем език се прилага дори когато клаузата попада в обхвата на понятието „основен предмет на договора“ по смисъла на член 4, параграф 2 от Директива 93/13. Всъщност не се прави преценка единствено на неравноправния характер на посочените в споменатата разпоредба клаузи, ако след самостоятелно изследване на всеки отделен случай компетентната национална юрисдикция приеме, че са били изразени от продавача или доставчика на ясен и разбираем език (
39
) (изискването за прозрачност на договорните клаузи).
41.
По отношение на изискването за прозрачност на договорните клаузи Съдът е постановил, че това изискване, което е повторено в член 5 от Директива 93/13, не може да бъде сведено само до разбираемостта на тези клаузи от формална и граматическа гледна точка. Тъй като въведената с тази директива система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика, по-специално по отношение на степента на информираност, това изискване, въведено със същата директива, за изразяване на ясен и разбираем език на договорните клаузи и съответно за прозрачност трябва да се разбира разширително (
40
).
42.
В решение Gómez del Moral Guasch I Съдът анализира изискването за прозрачност във връзка с договорна клауза, чрез която в договор за ипотечен кредит се предвижда възнаграждение за този кредит посредством лихви, изчислени въз основа на променлив лихвен процент, установен чрез официален индекс. Съдът постановява, че изискването за прозрачност трябва да се разбира като налагащо не само съответната клауза да бъде понятна за потребителя от формална и граматическа гледна точка, но и среден потребител, относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, да може да разбере конкретното функциониране на начина на изчисляване на същия лихвен процент и съответно да прецени въз основа на точни и понятни критерии потенциално значимите икономически последици от такава клауза за финансовите му задължения (
41
).
43.
Тъй като Съдът е компетентен единствено да тълкува разпоредбите от правото на Съюза, в случая — по-специално Директива 93/13, именно запитващата юрисдикция трябва да извърши необходимите проверки в това отношение предвид всички релевантни фактически елементи, сред които са гласността и информацията, дадени от кредитодателя при договарянето на договор за кредит. По-конкретно, когато отчита всички обстоятелства около сключването на договора, националният съд трябва да се увери, че в разглеждания случай потребителят е бил уведомен за всички обстоятелства, които могат да имат отражение върху обхвата на неговия ангажимент, като му позволят по-специално да изчисли общата цена на своя кредит (
42
).
44.
В решение Gómez del Moral Guasch I Съдът приема, че релевантно за тази проверка е обстоятелството, че основните елементи за изчисляване на референтния индекс, приложим за разглеждания по това дело договор, са били леснодостъпни за всеки, който възнамерява да сключи договор за ипотечен кредит (
43
). За преценката на прозрачността на спорната клауза по това дело Съдът намира за релевантно и обстоятелството, че според действащата националната правна уредба кредитните институции са били длъжни да информират потребителите за колебанията на съответния индекс през последните години (
44
).
45.
Съдът заключава, че запитващата юрисдикция трябва да провери дали при сключването на договора, разглеждан в това дело, банката кредитодател действително е изпълнила всички задължения за информиране, предвидени в националната правна уредба (
45
).
46.
В решение Kutxabank (
46
) Съдът постановява, че информацията за определени аспекти на договора, която е необходима на потенциалните кредитополучатели, за да могат да разберат последиците от приемането на предложението за кредитен договор, може да се извежда от данни, които не са предоставени пряко от кредитодателя доставчик, при условие че тези данни са обществено налични и достъпни, евентуално благодарение на определени указания, дадени за тази цел от доставчика.
47.
По-специално, по отношение на достъпността на информацията, която не е пряко предоставена от продавача или доставчика, е необходимо този продавач или доставчик да даде достатъчно прецизни и точни указания на потенциалните кредитополучатели, за да могат те да се запознаят с тези данни, без да извършват действия, които не биха могли разумно да се очакват от средния потребител (
47
).
48.
В спора по главното производство разглежданата договорна клауза предвижда променлив лихвен процент, който се основава на индекса WIBOR 6M. Както вече беше обяснено в точка 10, и по-специално в бележка под линия 8 от настоящото заключение, WIBOR е включен в списъка на критичните бенчмаркове съгласно член 20, параграф 1 от Регламент 2016/1011. Процесът на признаване на WIBOR за критичен бенчмарк се урежда от този регламент, който в съответствие с член 1 от него е приет с цел да се осигурят точността, стабилността и достоверността на съответните референтни индекси, използвани във финансовите договори.
49.
Регламент 2016/1011 взема предвид неравнопоставеното положение при договарянето на потребителите спрямо кредитодателите и използването на стандартни условия в ипотечните и потребителските кредитни договори, които използват референтен индекс. В съображение 71 от Регламент 2016/1011 се посочва, че в такива ситуации потребителите може да разполагат с ограничен избор във връзка с използвания референтен индекс. Като част от усилията за постигане на равновесие, законодателят на Съюза счита, че е необходимо да се гарантира, че на потребителите се предоставя най-малкото адекватна информация от страна на кредитодателите. За тази цел членове 56 и 57 от Регламент 2016/1011 изменят съответно Директива 2008/48/ЕО (
48
) и Директива 2014/17/ЕС (
49
).
50.
По-конкретно, Регламент 2016/1011 добавя нова информация (нов член 13, параграф 1, буква да) от Директива 2014/17), която трябва да бъде предоставена на потребителите преди сключването на договор за ипотечен кредит, който използва референтен индекс. Общата информация, предоставяна от кредитодателите при сключването на такива договори, трябва да включва „наименованията на [референтните индекси] и на техните администратори и възможните последици за потребителя“.
51.
В случая с разглеждания договор запитващата юрисдикция посочва, че той съдържа информация относно субекта, който определя референтния индекс, и основата, на която се определя този индекс, срока на депозитите на този индекс, както и начина, по който се определя лихвеният процент въз основа на този индекс. Въпреки това тази юрисдикция изразява съмнения дали следва да има и обяснение за това как се определя самият WIBOR, и кои фактори влияят върху промяната на неговото равнище. Този въпрос е свързан с твърденията, изложени пред запитващата юрисдикция от J.J., който възразява, че не е получил обяснение относно механизма за изготвяне на референтния индекс WIBOR, както и относно факта, че този индекс се определя въз основа на данни, предоставени от самите банки, и че банките разполагат с известна свобода на преценка при предоставянето на тези данни.
52.
В това отношение трябва да се посочи, че Регламент 2016/1011 урежда методиката за установяване на референтни индекси, за да се гарантират тяхната надеждност и точност. От съображение 26 от него следва, че законодателят на Съюза е наясно с риска от манипулации, които могат да бъдат осъществени при предоставянето на входящи данни. Той приема, че като общо правило администраторите на референтни индекси следва да са длъжни да използват входящи данни за сделки. Въпреки това други данни, посочени в този регламент, могат да се използват в случаите, когато данните за сделки не са достатъчни или не са подходящи за осигуряването на достоверността и точността на референтния индекс. Това е отразено в член 11 от Регламент 2016/1011, в който са определени изискванията по отношение на входящите данни за изготвянето на референтен индекс (по-специално те трябва да са „достатъчни по обем, за да представляват точно и надеждно пазара или икономическата действителност, които бенчмаркът има за цел да измерва“, и да „могат да бъдат проверени“).
53.
В съображение 27 от Регламент 2016/1011 се подчертава необходимостта от приемане на прозрачна методика, която гарантира надеждността и точността на референтния индекс. В това съображение се посочва, че тази прозрачност не означава публикуването на формулата, използвана за определянето на даден референтен индекс, а по-скоро оповестяването на елементи, които са достатъчни, за да позволят на заинтересованите страни да разберат по какъв начин е изготвен този референтен индекс, и да се оценят неговата представителност, приложимост и целесъобразност за предвиденото използване. Това е отразено в член 13 от същия регламент, озаглавен „Прозрачност на методиката“, който изисква администраторът (по смисъла на Регламент 2016/1011) да публикува или да предостави на разположение определена информация, изброена в този член.
54.
От гореизложеното следва, че информацията, която позволява на заинтересованите страни, включително потребителите, да разберат методиката, използвана за изготвянето на референтен индекс съгласно Регламент 2016/1011, трябва да бъде част от информацията, която администраторът е длъжен да публикува или да предостави на разположение. Съгласно общата рамка, въведена с Регламент 2016/1011, това е отговорност на администратора на индекса.
55.
Освен това в членове 7, 8 и 9 от Регламент 2016/1011 се предвижда процедура за разглеждане на жалби, която съгласно съображение 23 е необходима, „за да се даде възможност на заинтересованите страни да подават жалби пред администратора [на референтния индекс,] и за да се гарантира, че администраторът [на референтния индекс] разглежда обективно основанията за жалбата“. Тази процедура създава специфична административна възможност за заинтересованите страни, включително потребителите, да подадат жалба в случай на съмнения относно съответствието на определянето на индекса с приложимите разпоредби от законодателството на Съюза.
56.
Когато кредитодател предлага на потребителите договор за ипотечен кредит, който използва референтен индекс, задължението на този кредитор да предостави информация, е изрично посочено в член 13, параграф 1, буква да) от Директива 2014/17. Както бе посочено по-горе, кредитодателят трябва да информира потребителя за „наименованията на [референтните индекси] и на техните администратори и възможните последици за потребителя“. Тази информация трябва да бъде предоставена на потенциалните кредитополучатели по достатъчно прецизен и точен начин, така че средният потребител да има достъп до съответната публично достъпна информация и да се запознае с основните елементи, свързани с методиката, на която се основава изготвянето на референтния индекс. Възможните релевантни последици за потребителя са тези, които произтичат от фактори, които вероятно ще окажат влияние върху размера на задълженията на потребителя, включително по-специално риска, свързан с колебанията в променливия лихвен процент, и информацията за основните елементи, които причиняват такива колебания.
57.
От анализа на рамката на референтния индекс, установена с Регламент 2016/1011, следва, че изискването за прозрачност съгласно Директива 93/13, разглеждана във връзка с този регламент, не задължава кредитодателя да предоставя пряко информация за методиката за определяне на референтния индекс, по-подробна от тази, която се изисква съгласно Регламент 2016/1011. Всъщност обща информация за използваната методика може да бъде намерена в Регламент 2016/1011, а конкретната информация трябва да бъде публикувана или предоставена на разположение на обществеността от администратора.
58.
Въпреки това, както бе посочено по-горе, кредитодателят трябва все пак да предостави на потребителя по прецизен и точен начин релевантната информация относно наименованието на референтния индекс и неговия администратор и последиците за потребителя. Според мен, ако кредитодателят посочи само някои от елементите на използваната базова методика, в резултат на което тази методика и основните елементи, които причиняват колебания в индексния лихвен процент, не са напълно разкрити, или даде изкривена представа за естеството на референтния индекс, това би било в противоречие с изискванията за прозрачност и добросъвестност съгласно Директива 93/13.
59.
В съдебното заседание J.J. заявява, че е бил подведен да повярва, че референтният индекс WIBOR се състои от данни за сделки, свързани с междубанковото кредитиране, докато в действителност 98,27 % от основните данни се състоят от приблизителни оценки (котировки), предоставени от банките, участващи в процеса на фиксинг (
50
). J.J. също така твърди, че PKO му е предоставила информация, която е в противоречие с приложимото законодателство и икономическата реалност. PKO категорично оспорва тези твърдения. В съдебното заседание тя твърди, че е предоставила точна и прецизна информация. В съответствие с посочената по-горе практика на Съда (
51
), когато отчита всички обстоятелства около сключването на договора, националният съд трябва да се увери, че в разглеждания случай потребителят е бил уведомен за всички обстоятелства, които могат да имат отражение върху обхвата на неговия ангажимент, като му позволят по-специално да изчисли общата цена на своя кредит.
60.
Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че член 4, параграф 2 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска да се прецени неравноправността на клауза, съдържаща се в договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, която предвижда прилагането към този договор на променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR 6M, когато тази клауза не е формулирана на ясен и разбираем език (изискване за прозрачност). За да спази това изискване, продавачът или доставчикът трябва да уведоми потребителя по достатъчно прецизен и точен начин за наименованието на използвания референтен индекс и на неговия администратор, както и за възможните последици за потребителя, произтичащи от използването на този индекс, така че да му позволи по-специално да изчисли общата цена на своя кредит. Кредитодателят предоставя информацията, пряко или непряко, по такъв начин, че да разкрива изцяло основната методика и основните елементи, които причиняват колебанията на индексния лихвен процент, и да не дава изкривена представа за естеството на индекса.
Г.
Трети преюдициален въпрос: неравноправен характер на разглежданата договорна клауза
61.
Предвид факта, че преценката на запитващата юрисдикция на изискването за прозрачност може да доведе до констатация за липса на прозрачност по отношение на разглежданата договорна клауза, Съдът ще трябва да разгледа третия преюдициален въпрос. С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали договорна клауза, включваща променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR, може да бъде неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13, поради предоставянето от банката на недостатъчна информация на потребителя и неравнопоставеното разпределение на риска между договорните страни (
52
).
62.
Съгласно член 3, параграф 1 от Директива 93/13 дадена договорна клауза се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора. В това отношение Съдът отбеляза, че като се основава на понятията „добросъвестност“ и „значителна неравнопоставеност“ в ущърб на потребителя между правата и задълженията на страните, произтичащи от договора, член 3, параграф 1 от Директива 93/13 определя само общо факторите, придаващи неравноправен характер на договорна клауза, която не е била индивидуално договорена (
53
).
63.
За да се определи дали дадена клауза създава в ущърб на потребителя „значителна неравнопоставеност“ между произтичащите от договора права и задължения на страните по него, следва по-специално да се вземат предвид разпоредбите на националното право, приложими при липсата на уговорка между страните, така че да се прецени дали и евентуално в каква степен по силата на договора потребителят е поставен в по-неблагоприятно правно положение от предвиденото в действащото национално право. Що се отнася до клауза относно изчисляването на лихвите по договор за кредит, от значение е и да се сравнят начинът на изчисляване на предвидения в тази клауза процент на редовните лихви и действително полученият процент с размера на законната лихва, както и с пазарния процент на лихвите към датата на сключване на процесния договор при кредит със сходен размер и срок на разглеждания (
54
).
64.
За да се отговори на въпроса при какви обстоятелства възниква такава неравнопоставеност „въпреки изискването за добросъвестност“, съгласно шестнадесетото съображение на Директива 93/13 за тази цел националният съд трябва да провери дали, като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя, продавачът или доставчикът може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза при индивидуални преговори (
55
).
65.
Освен това член 4, параграф 1 от Директивата предвижда, че неравноправният характер на договорна клауза трябва да се преценява, като се държи сметка за естеството на стоките или услугите, които са предмет на договора, и като се имат предвид всички съпровождащи сключването му обстоятелства към момента на сключването. От това следва, че в този контекст трябва да се преценят и последиците, които посочената клауза може да има в рамките на приложимото към договора право, което налага анализ на националната правна система (
56
).
66.
В това отношение съгласно постоянната съдебна практика Съдът е компетентен да тълкува понятието „неравноправна клауза“ по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 и приложението към нея, както и критериите, които националният съд може или трябва да прилага при преценката на договорна клауза от гледна точка на разпоредбите на Директивата. Следователно националният съд има правомощието въз основа на тези критерии конкретно да квалифицира съответната договорна клауза с оглед на обстоятелствата по разглежданото от него дело. От това следва, че Съдът трябва единствено да предостави на запитващата юрисдикция указания, които тя следва да вземе под внимание при преценката на неравноправния характер на съответната клауза (
57
).
67.
В спора по главното производство въпросът дали дадена договорна клауза е неравноправна, се поставя в контекста на твърдение за предоставяне на недостатъчна или неточна информация от кредитодателя на потребителя и произтичащо по-специално от това неравномерно разпределение на риска между страните по договора. Сам по себе си фактът, че дадена клауза не отговаря на изискването за прозрачност, което, както бе посочено по-горе, изисква предоставянето на достатъчна и точна информация на потребителя, не я прави неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13 (
58
). За да установи, че дадена договорна клауза е неравноправна, запитващата юрисдикция трябва да извърши пълна преценка на критериите, произтичащи от практиката на Съда.
68.
В това отношение следва да се отбележи, че съмненията, изразени от запитващата юрисдикция, се отнасят до два различни въпроса: i) предоставянето на адекватна информация на потребителя относно риска, произтичащ от използването на променлив лихвен процент по разглеждания кредит; и ii) предоставянето на адекватна и точна информация относно определянето на индекса WIBOR.
69.
Въпреки това, макар че по граждански дела като спора в главното производство националните съдилища могат да оценяват съгласно Директива 93/13 договорни клаузи, основани на референтни индекси като WIBOR (
59
), те не могат да разглеждат методиката за определяне на такива индекси, доколкото такова разглеждане излиза извън обхвата на Директива 93/13. Освен това, както е обяснено по-горе (
60
), Регламент 2016/1011 е създал специфичен механизъм за разглеждане на жалби, чиято цел е да осигури за заинтересованите страни, включително потребителите, специална възможност за обжалване по административен ред в случай на съмнения относно съответствието на определянето на индекса с приложимите разпоредби на националното право и/или правото на Съюза. Както посочва Комисията, позволяването на националните граждански съдилища да проверяват методиката за определяне на критичните бенчмаркове чрез преценка за неравноправност на дадена договорна клауза съгласно Директива 93/13, би подкопало специфичната система за управление на критичните бенчмаркове, установена от законодателя на Съюза съгласно Регламент 2016/1011.
70.
Вследствие на това в спора по главното производство преценката на националния съд следва да се ограничи до разглежданата договорна клауза и всички обстоятелства, свързани със сключването на договора, като от обхвата на тази преценка се изключат въпросите, свързани със системата за управление на бенчмарковете, установена с Регламент 2016/1011.
71.
По-специално, националният съд трябва да провери дали продавачът или доставчикът е предоставил на потребителя цялата необходима информация, която му позволява да оцени икономическите последици от разглежданата договорна клауза върху неговите финансови задължения. При това следва да се припомни, че прозрачността на една договорна клауза, която се изисква от Директива 93/13, е един от факторите, които трябва да се вземат предвид при преценката за неравноправност на тази клауза (
61
).
72.
В преюдициалното запитване се посочва, че договорните клаузи, свързани с променливия лихвен процент, основан на индекса WIBOR, могат да се считат за противоречащи на изискванията за добросъвестност и за създаващи, в ущърб на потребителя, значителна неравнопоставеност в правата и задълженията на договорните страни, тъй като потребителят не е бил надлежно информиран за риска, свързан с променливия лихвен процент, и този риск е бил разпределен неравномерно между страните. В него се посочва и че PKO в качеството си на кредитодател е била запозната с метода за определяне на WIBOR и е била наясно със съмненията относно прозрачността на определянето на тази лихва, но е избрала да не информира потребителя за това. Според запитващата юрисдикция това може да се разглежда като източник на неравнопоставеност между страните по договора по всички аспекти, свързани с този договор (
62
).
73.
При тези обстоятелства от компетентността на запитващата юрисдикция е да провери дали разглежданата договорна клауза е неравноправна по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 93/13, като извърши цялостна преценка на критериите, произтичащи от практиката на Съда. Тази преценка трябва да включва по-специално въпроса дали е имало липса на ясна информация, която би могла да затрудни способността на J.J. да разбере икономическите последици от разглежданата договорна клауза. В този контекст запитващата юрисдикция трябва да провери дали липсата на точна и достатъчна информация може да промени баланса в полза на банката до степен, че да доведе до значително нарушаване на равнопоставеността между правата и задълженията на страните по разглеждания договор в ущърб на потребителя. Запитващата юрисдикция трябва да прецени за тези цели дали кредитодателят (PKO), като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя (J.J.), може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза при индивидуални преговори по договора (
63
). За тази цел трябва да се провери дали потребителят е дал съгласие за риска, свързан с използването на разглежданата договорна клауза, след като е получил пълна и точна информация.
74.
Освен това запитващата юрисдикция трябва да прецени дали информацията, предоставена от кредитодателя на потребителя, е била представена по неутрален и обективен начин, без да се внушава на потребителя, че изборът на разглежданата договорна клауза и на WIBOR е изгоден за него, когато в действителност това не е било така.
75.
Следователно на третия преюдициален въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че националният съд следва да прецени дали договорна клауза относно променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR, създава в ущърб на потребителя — въпреки изискването за добросъвестност — значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, произтичащи от договора. При това националният съд трябва да провери, в рамките на своята цялостна преценка на неравнопоставеността на дадена договорна клауза, дали кредитодателят, като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя, може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза при индивидуални преговори по договора. За тази цел трябва да се провери дали потребителят е дал съгласие за риска, произтичащ от използването на разглежданата договорна клауза, след като е получил пълна и точна информация. Тази преценка обаче не може да се отнася до индекса WIBOR като такъв и до метода за неговото определяне.
IV. Заключение
76.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на първия, втория и третия преюдициален въпрос, поставени от Sąd Okręgowy w Częstochowie (Окръжен съд Ченстохова, Полша), както следва:
„1)
Член 1, параграф 2 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори
трябва да се тълкува в смисъл, че договорна клауза в сключен между потребител и продавач или доставчик договор за ипотечен кредит, която предвижда, че лихвеният процент, приложим към кредита, е променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR 6M, попада в приложното поле на тази директива, когато националното законодателство не предвижда задължително прилагане на този индекс и неговия конкретен процент, независимо от избора на страните по договора.
2)
Член 4, параграф 2 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че допуска да се прецени неравноправността на клауза, съдържаща се в договор за ипотечен кредит, сключен между потребител и продавач или доставчик, която предвижда прилагането към този договор на променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR 6M, когато тази клауза не е формулирана на ясен и разбираем език (изискване за прозрачност). За да спази това изискване, продавачът или доставчикът трябва да уведоми потребителя по достатъчно прецизен и точен начин за наименованието на използвания референтен индекс и на неговия администратор, както и за възможните последици за потребителя, произтичащи от използването на този индекс, така че да му позволи по-специално да изчисли общата цена на своя кредит. Кредитодателят предоставя информацията, пряко или непряко, по такъв начин, че да разкрива изцяло основната методика и основните елементи, които причиняват колебанията на индексния лихвен процент, и да не дава изкривена представа за естеството на индекса.
3)
Член 3, параграф 1 от Директива 93/13
трябва да се тълкува в смисъл, че изисква националният съд да прецени дали договорна клауза относно променлив лихвен процент, основан на референтния индекс WIBOR, създава в ущърб на потребителя — въпреки изискването за добросъвестност — значителна неравнопоставеност между правата и задълженията на страните, произтичащи от договора. При това националният съд трябва да провери, в рамките на своята цялостна преценка на неравнопоставеността на дадена договорна клауза, дали кредитодателят, като постъпва добросъвестно и справедливо с потребителя, може основателно да очаква, че потребителят ще се съгласи с подобна клауза при индивидуални преговори по договора. За тази цел трябва да се провери дали потребителят е дал съгласие за риска, произтичащ от използването на разглежданата договорна клауза, след като е получил пълна и точна информация. Тази преценка обаче не може да се отнася до индекса WIBOR като такъв и до метода за неговото определяне“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
(
3
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2016 година относно индекси, използвани като бенчмаркове за целите на финансови инструменти и финансови договори или за измерване на резултатите на инвестиционни фондове, и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2014/17/ЕС и на Регламент (ЕС) № 596/2014 (ОВ L 171, 2016 г., стр. 1).
(
4
)	Вж. съображение 10 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2019/482 на Комисията от 22 март 2019 година за изменение на Регламент за изпълнение (ЕС) 2016/1368 на Комисията за определяне на списък на критичните бенчмаркове, използвани на финансовите пазари, в съответствие с Регламент 2016/1011 (ОВ L 82, 2019 г., стр. 26).
(
5
)	Dz. U., 2017 г., позиция 819, в изменената му редакция, наричан по-нататък „Законът за ипотечния кредит“.
(
6
)	Закон за банките от 29 август 1997 г. (Dz. U., 2023 г., позиция 2488, в изменената му редакция).
(
7
)	„Администратор“ означава физическо или юридическо лице, което има контрол върху изготвянето на бенчмарк. Вж. член 3, параграф 1, точка 6 от Регламент 2016/1011.
(
8
)	Регламент за изпълнение на Комисията от 11 август 2016 година за определяне на списък на критичните бенчмаркове, използвани на финансовите пазари, в съответствие с Регламент 2016/1011 (ОВ L 217, 2016 г., стр. 1). На 22 март 2019 г. WIBOR е включен в Регламент 2019/482 като критичен бенчмарк съгласно член 20, параграф 1, буква б) от Регламент 2016/1011.
(
9
)	Във връзка с това се посочва, че индексът WIBOR 6M се основава на данни, които не са свързани със сделки и са предоставени от самите банки, т.е. тези банки не сключват никакви действителни сделки помежду си въз основа на тези данни.
(
10
)	Комисията за финансов надзор приема такова решение по отношение на WIBOR на 16 декември 2020 г., като констатира, че процесът на администратора по изготвяне на WIBOR отговаря на изискванията на правото на Съюза.
(
11
)	Вж. уебсайта на GPW Benchmark. По-специално „Regulations for the WIBID and WIBOR Reference Rates“, Варшава, 30 ноември 2017 г. (за целите на настоящото заключение наричан по-нататък „правилникът за WIBOR“); достъпно на: https://gpwbenchmark.pl/pub/BENCHMARK/files/Regulations_for_WIBID_and_WIBOR_Reference_Rates.pdf.
(
12
)	WIBOR е „бенчмарк за лихвен процент“ по смисъла на член 3, параграф 1, точки 22 и 25 от Регламент 2016/1011. WIBID е друг индекс, използван в Полша, и означава Warsaw Interbank Bid Rate. Позовавам се на информацията, достъпна на уебсайта „Regulations“ на GPW Benchmark.
(
13
)	Член 11 от Регламент 2016/1011 определя изискванията по отношение на входящите данни, използвани при изготвянето на референтен индекс (вж. също т. 52 от настоящото заключение). Член 12 от същия регламент определя изискванията, свързани с методиката за определяне на референтни индекси като WIBOR.
(
14
)	Член 15 от Регламент 2016/1011 урежда кодекса за поведение, който трябва да се спазва от участниците (например банките) и който трябва да включва по-специално процедурите, които трябва да се следват по отношение на упражняването на правото на преценка при предоставянето на базови данни. Ако се наложи да бъдат внесени съществени промени в метода или определянето на референтните лихвени проценти, администраторът провежда публични консултации с участието на заинтересовани страни, като например ползватели на лихвени проценти, съответните органи и полската централна банка.
(
15
)	Правилникът за WIBOR, стр. 9.
(
16
)	Вж. Kosiorowski, M., A. Szczęsna. WIBOR litigation, part 1: Can the WIBOR benchmark be challenged as the basis for setting variable interest rates? — in principle, 12 June 2025, достъпно на: https://codozasady.pl/en/p/wibor-litigation-part-1-can-the-wibor-benchmark-be-challenged-as-the-basis-for-setting-variable-interest-rates-.
(
17
)	Методът е следният: i) ако има 10 или повече котировки: средна стойност на лихвите след изключване на двете най-високи и двете най-ниски; ii) ако има 8 или 9 котировки: средна стойност след изключване на най-високата и най-ниската; iii) ако има 6 или 7 котировки: проста средна стойност на всички котировки; и iv) ако има 5 или по-малко котировки: WIBOR не се определя за този срок.
(
18
)	Референтните лихвени проценти за даден работен ден се публикуват на уебсайта на администратора; вж. Правилника за WIBOR, точка 7.1.
(
19
)	Вж. точка 10 от настоящото заключение.
(
20
)	Вж. решение от 30 май 2024 г., Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, т. 22 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Решение от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, наричано по-нататък „решение Gómez del Moral Guasch I, EU:C:2020:138, точки 31 и 32 и цитираната съдебна практика).
(
22
)	Вж. решение от 30 май 2024 г., Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443, т. 27 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Пак там, точка 33. Вж. и точка 36 от същото решение.
(
24
)	Вж. стр. 5 от акта за преюдициално запитване (текст на френски език; по-нататък текстът на този език се нарича просто „актът за преюдициално запитване“).
(
25
)	Вж. Sampławski, K. WIBOR pod lupą TSUE — analiza prawna pytań prejudycjalnych — pytanie nr 1. (WIBOR под лупата на Съда на Европейския съюз — правен анализ на преюдициалните въпроси — въпрос № 1), 11 септември 2024 г., достъпно на: https://www.bankowebezprawie.pl/wibor-pod-lupa-tsue-analiza-prawna-pytan-prejudycjalnych-pytanie-nr-1/.
(
26
)	Както твърди J.J. в своето становище пред Съда.
(
27
)	Решение от 10 юни 2021 г., Prima banka Slovensko (C‑192/20, EU:C:2021:480, т. 32 и цитираната съдебна практика).
(
28
)	Член 13 от Регламент 2016/1011, озаглавен „Прозрачност на методиката“.
(
29
)	Вж. точка 15 от настоящото заключение.
(
30
)	Вж. точка 19 от настоящото заключение.
(
31
)	Чрез Регламент 2019/482.
(
32
)	Вж. съображение 10 от Регламент 2019/482.
(
33
)	Решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469, т. 27).
(
34
)	Пак там, точка 28.
(
35
)	Решение от 21 март 2024 г., Профи Кредит България (Допълнителни услуги към договор за кредит) (C‑714/22, EU:C:2024:263, т. 60).
(
36
)	Решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 53).
(
37
)	Пак там, точка 54.
(
38
)	Решение от 21 март 2024 г., Профи Кредит България (Допълнителни услуги към договор за кредит) (C‑714/22, EU:C:2024:263, т. 61).
(
39
)	Вж. в този смисъл решение от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др. (C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 43).
(
40
)	Решение Gómez del Moral Guasch I, точка 50.
(
41
)	Пак там, точка 51.
(
42
)	Пак там, точка 52.
(
43
)	Пак там, точка 53.
(
44
)	Пак там, точка 54.
(
45
)	Пак там, точка 55.
(
46
)	Решение от 12 декември 2024 г., Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, т. 83).
(
47
)	Вж. в този смисъл решение от 12 декември 2024 г., Kutxabank (C‑300/23, EU:C:2024:1026, т. 84 и 90).
(
48
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66).
(
49
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48 и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (ОВ L 60, 2014 г., стр. 34).
(
50
)	Вж. точка 16 от настоящото заключение.
(
51
)	Вж. бележка под линия 43 от настоящото заключение.
(
52
)	Вж. по-специално точка 1 от раздел 8 от преюдициалното запитване, стр. 26.
(
53
)	Решение от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C‑421/14, наричано по-нататък „решение Banco Primus, EU:C:2017:60, т. 58 и цитираната съдебна практика).
(
54
)	Вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен) (C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 65 и цитираната съдебна практика).
(
55
)	Решение Banco Primus, точка 60 и цитираната съдебна практика.
(
56
)	Пак там, точка 61 и цитираната съдебна практика.
(
57
)	Решение Banco Primus, точка 57 и цитираната съдебна практика.
(
58
)	Определение от 17 ноември 2021 г., Gómez del Moral Guasch (C‑655/20, EU:C:2021:943, т. 37).
(
59
)	Това се дължи на отговорите, които предлагам на първия и втория въпрос. Възможно е в други държави членки, поради съществуващата национална законодателна рамка, подобни договорни условия да са изключени от приложното поле на Директива 93/13.
(
60
)	Точка 55 от настоящото заключение.
(
61
)	Решение от 13 юли 2023 г., Banco Santander (Използване на официален индекс като референтен) (C‑265/22, EU:C:2023:578, т. 66).
(
62
)	Акт за преюдициално запитване, стр. 26, точка 1 и сл.
(
63
)	Вж. точка 64 от настоящото заключение и цитираната съдебна практика.