Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 26 март 2026 година(1)
Дело C‑706/23
Şcoala gimnazială „Mihai Eminescu“ Vaslui
срещу
Uniunea Sindicală „Didactica“ Vaslui за и от името на своите членове:
KM,
LN,
HT,
JC,
BF,
AX,
TK,
MG,
DB,
EJ,
RL,
DV,
MR,
GP
(Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Iaşi (Апелативен съд Яш, Румъния)
„ Преюдициално запитване — Социална политика — Директива
2003/88/ЕО — Член 7 — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 31, параграф 2 — Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клаузи 4, точка 1 — Принцип на недопускане на дискриминация — Принцип prorata temporis — Съвместяване на трудови договори — Преподаватели, наети по безсрочни трудови договори на пълно работно време и срочни трудови договори на непълно работно време — Възнаграждение за платен годишен отпуск, изчислено въз основа само на безсрочния трудов договор на пълно работно време — Предоставяне на надбавка за храна с оглед на действително отработеното време в изпълнение само на трудовия договор на пълно работно време “
I.      Въведение
1.        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО(2) и член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз(3), както и на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г., което се съдържа в приложението към Директива 97/81/ЕО(4), и на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО(5) (наричани по-нататък заедно „рамковите споразумения“). Клауза 4, точка 1
е формулирана по същество по един и същи начин и в двата акта.
2.        Запитването е отправено в рамките на спор между Uniunea Sindicală „Didactica“ Vaslui (Синдикална организация „Образование“, Васлуй, Румъния), действаща от името и за сметка на четиринадесет от своите членове, преподаватели или помощен преподавателски персонал (наричани по-нататък „засегнатите работници“), и Şcoala Gimnazială „Mihai Eminescu“ Vaslui (средно училище „Mihai Eminescu“, Васлуй, Румъния) (наричано по-нататък „средното училище „Mihai Eminescu“) относно изчисляването на имуществените права на тези лица във връзка с платения годишен отпуск и предоставянето на надбавка за храна, която следва да се прибави към възнаграждението им в случай на съвместяване на безсрочен трудов договор(6) на пълно работно време за основната длъжност и срочен трудов договор(7) на непълно работно време.
3.        Практиката на Съда дава солидни насоки, що се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения, за да се гарантира равно третиране в областта на възнаграждението за платен годишен отпуск. Новият въпрос, който следва да бъде разгледан, касае сходството на положенията в случай на съвместяване на договори, сключени от един работник по-специално със същия работодател.
4.        Този въпрос е продължение на редица решения, в които Съдът последователно уточнява в началото на своето тълкуване на клауза 4, точка 1 от всяко от рамковите споразумения, че тя следва да се разбира като изразяваща принцип на социалното право на Съюза, който не може да се тълкува стеснително с оглед на целта да се гарантира прилагането на принципа на недопускане на дискриминация на работниците на срочен трудов договор или на непълно работно време. Ще изложа причините, поради които според мен рамковите споразумения са приложими към обстоятелствата в главното производство, като съвместяването на договори всъщност е без значение.
II.    Правна уредба
А.      Правото на Съюза
5.        Следва да се направи позоваване на член 7 от Директива 2003/88, както и на клаузи 2—4 от рамковите споразумения.
Б.      Румънското право
6.        Основната
част от националната правна уредба може да бъде обобщена по следния начин,
като се направи позоваване на:
–        Legea nr. 1/2011 a educației naționale (Закон № 1/2011 за националното образование)(8) от 5 януари 2011 г., в редакцията му, приложима към спора в главното производство(9) (наричан по-нататък „Закон № 1/2011“),
–        Legea-cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (Рамков закон № 153/2017 относно възнаграждението на работниците и служителите, на
които се плаща с публични средства)(10) от 28 юни 2017 г., в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Рамков закон № 153/2017“), и
–        правилата за прилагане на Закон № 1/2011:
–        Normele metodologice privind întocmirea proiectului de încadrare, respectiv a planului de încadrare a personalului didactic de predare din unitățile de învățământ preuniversitar și încadrarea în regim de plată cu ora a personalului didactic de predare din învățământul preuniversitar (правила за прилагане относно изготвянето на проект за класификация на длъжностите и план за класификация на длъжностите на преподавателите в учебните заведения и за класификация на длъжностите на преподаватели с почасово заплащане), приети с Ordinul nr. 4165/2018 (Постановление № 4165/2018)(11) от 24 юли 2018 г. (наричани по-нататък „правилата за прилагане от 2018 г.“), както и
–        Normele metodologice privind efectuarea concediului de odihnă al personalului didactic de predare, de conducere, de îndrumare și control și al personalului de cercetare din învățământul de stat (правила за прилагане при ползване на платен отпуск от учители, директори и служители с организационни и надзорни функции, както и от работещите в сектора на научните изследвания в държавните учебни заведения), одобрени с Ordinul nr. 4050/2021 (Постановление № 4050/2021)(12) от 29 юни 2021 г. (наричани по-долу „правилата за прилагане от 2021 г.“)(13).
7.        Преподавателите, чиито възнаграждения се плащат с публични средства, могат да бъдат наети на БТД или на СТД (член 254, параграф 1 от Закон № 1/2011). Съвместяването на преподавателски длъжности се допуска в случай на свободна позиция при спазване на общите законови разпоредби, както и на тези,
които регламентират припокриването на часове, максималния брой седмични учебни часове и почивката в случай на превишаване на тази продължителност (член 29 от Рамков закон № 153/2017 и член 6 от правилата за прилагане от 2018 г., който има за предмет наемането на работа с почасово
заплащане).
8.        Продължителността на основното работно време за преподавателите в средното образование и в професионалното обучение след завършено средно образование, които не са университетски преподаватели, е 18 часа седмично (член 262, параграф 3, буква c) от Закон № 1/2011) с максимална продължителност 40 часа седмично (8 часа дневно) (член 262, параграф 1 от този закон). Посоченият член 262 се намира в раздела от посочения закон, озаглавен „Работно време на преподавателите“.
9.        Възнаграждението на преподавателите се изчислява въз основа на броя преподавателски часове в случай на СТД или на съвместяване на длъжности (член 254, параграф 1 от Закон
№ 1/2011; член 12, параграф 1 от глава I, част Б от приложение I към Рамков закон № 153/2017 и член 3, параграф 6 от правилата за прилагане от 2018 г.).
10.      Преподавателите, наети на пълно работно време по СТД или по БТД през цялата учебна година, имат право на 62 работни дни платен годишен отпуск, които могат да бъдат прехвърлени за следващата учебна година, ако не бъдат използвани (член 267, параграфи 1 и 3 от Закон № 1/2011)(14). Лицата, които са работили само през част от учебната година или на непълно работно време, имат право на годишен отпуск, изчислен пропорционално на периода на полагане на труд през съответната учебна година (член 3, параграфи 2 и 5 от правилата за прилагане от 2021 г.(15)).
11.      По време на годишния отпуск преподавателите получават „обезщетение за платен отпуск, изчислено в съответствие със законовите разпоредби, приложими за служителите, на които се плаща с публични средства“ (член 11 от глава I, част В от приложение I към Рамков закон № 153/2017).
12.      Що се отнася до изчисляването на това „обезщетение за платен отпуск“, в преюдициалното запитване не е посочена конкретна законова разпоредба, независимо дали преподавателите са сключили СТД, или БТД. Въз основа на член 5, параграф 1 от правилата за прилагане от 2021 г.(16) може да се заключи, че възнаграждението, изплащано през работното време по БТД, се запазва изцяло. Ето защо, подобно на Европейската комисия, следва да се направи позоваване на общото правило, приложимо за всички работници и служители, предвидено в член 150 от Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (Закон № 53/2003 относно Кодекса на труда)(17) от 24 януари 2003 г.(18) Съгласно този член „[з]а периода на платен отпуск работникът или служителят има право на обезщетение за платен отпуск, което не може да бъде по-малко от основното възнаграждение, обезщетенията и надбавките с постоянен характер, дължими за този период, предвидени в индивидуалния трудов договор. […] Обезщетението за платен отпуск е равно на средното дневно [такова] възнаграждение […] през трите месеца, предхождащи месеца, през който се ползва отпускът, умножено по броя на дните отпуск“.
13.      За сметка на това в случай на съвместяване на длъжности „[п]рактикуващите учители, които работят и при почасово заплащане, имат право на платен отпуск само за основната длъжност, за която е сключен индивидуалният трудов договор“ (член 5, параграф 1 от правилата за прилагане от 2021 г.(19)).
14.      Освен това служителите, на които се плаща с публични средства, получават надбавки за храна в размер на една дванадесета от две гарантирани минимални брутни основни заплати за страната, които се предоставят ежемесечно пропорционално на действително отработеното време през предходния месец до определен лимит (член 18, параграфи 1 и 2 от Рамков закон № 153/2017). Сумата на изплатените надбавки за храна и други премии, компенсации и добавки не може да надвишава 30 % от основната заплата (член 25, параграф 1 от този закон).
III. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
15.      През периода на учебните години от 2019/2020 г. до 2022/2023 г. всеки от засегнатите работници сключва със средното училище „Mihai Eminescu“ СТД на непълно работно време(20) с почасово заплащане за периода от септември до юни на всяка от тези учебни години. Тези договори се съвместяват с БТД на пълно работно време, които те са сключили като преподаватели или помощен преподавателски персонал с това учебно заведение или, за един от тях, с друго учебно заведение.
16.      Имуществените права, свързани с периодите на използван годишен отпуск(21), и надбавките за храна са определени единствено спрямо възнаграждението за основното работно време, тоест въз основа на БТД на пълно работно време, без да се взема предвид работата, изпълнявана по СТД.
17.      Жалбоподателят предявява иск пред Tribunalul Vaslui (Окръжен съд Васлуй, Румъния) за осъждане на средното училище „Mihai Eminescu“ да изчисли и изплати на засегнатите работници обезщетенията за годишен отпуск и надбавките за храна (пропорционално на действително отработеното време) въз основа на възнагражденията, получени при почасово заплащане.
18.      С решение от 17 март 2023 г. този съд уважава иска. Първо, за да остави без приложение нормативните административни актове(22), които ограничават предоставянето на платен годишен отпуск до договора, сключен за основната длъжност, той отбелязва, че член 144, параграф 1 от Кодекса на труда, който гарантира правото на платен годишен отпуск, е правна норма от по-висок ранг в йерархията на правните норми. Той се основава и на прилагането на член 7 от Директива 2003/88 във връзка с клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време относно принципа на недопускане на дискриминация, така както са тълкувани от Съда, за да постанови, че националната правна уредба, която забранява предоставянето на платен годишен отпуск, е несъвместима с тези разпоредби.
19.      Второ, за да разпореди изплащането на претендираната надбавка за храна в размер, пропорционален на действително отработеното време, посоченият съд приема, че приложимата правна уредба(23) не прави никакво разграничение, що се отнася до естеството на договора.
20.      Средното училище „Mihai Eminescu“ обжалва това решение пред Curtea de Apel Iaşi (Апелативен съд Яш, Румъния), който е запитващата юрисдикция, като ограничава жалбата си до предоставянето на обезщетението за годишен отпуск.
21.      Това учебно заведение изтъква, че основната заплата на преподавател, нает на СТД, се използва за изчисляване на почасовото възнаграждение за свободните или запазените позиции за преподаватели и че упражняването на преподавателска дейност срещу почасово заплащане трябва да се счита за допълнителен акт към основния договор. Според него от законовите разпоредби следва, че румънският законодател е приел, че обезщетението за годишен отпуск трябва да се предоставя само за основното работно време, което е това по БТД.
22.      Освен това то поддържа, че засегнатите работници се ползват от надбавка за храна за основната длъжност, представляваща една дванадесета от две гарантирани минимални брутни основни заплати за страната. При това положение присъждането от първоинстанционния съд на надбавка за храна за труда, полаган при почасово заплащане, водело до надвишаване на тавана от 30 % от размера на основните заплати, предвиден в член 25 от Рамков закон № 153/2017 и посочен в член 18 от него.
23.      На първо място, запитващата юрисдикция изразява убеденост относно факта, че правната уредба относно заплащането на годишния отпуск създава разлика в третирането между работниците и служителите в ущърб на работещите при съвместяване на длъжности, която произтича от изчисляването на възнаграждението на последните, изплащано по време на платения годишен отпуск, в зависимост единствено от доходите от трудови възнаграждения, получени по основната длъжност, без да се вземат предвид доходите от труд, положен по СТД на непълно работно време. Въпреки това тя уточнява, че част от националните съдилища и Curtea Constituțională (Конституционен съд, Румъния) считат, че тази разлика в третирането не е дискриминационна. Тя припомня, че последният е постановил(24), че определянето на начина на изчисляване на размера на обезщетението за годишен отпуск, което се прилага без дискриминация за всички работници и служители в случай на съвместяване на трудови договори от държавните служители, е от изключителната компетентност на законодателя и не може да представлява въпрос за конституционосъобразност, доколкото законодателят признава правото на платен годишен отпуск. Запитващата юрисдикция иска да установи дали този анализ е съвместим с правото на Съюза.
24.      На второ място, запитващата юрисдикция обяснява, най-напред, че надбавката за храна е парична сума, която се добавя към трудовите възнаграждения. Размерът ѝ варира в зависимост от брутния размер на гарантираната минимална основна заплата за страната и не може да надвишава една дванадесета от двойния размер на тази заплата, като този максимален размер се изчислява спрямо работата на пълно работно време. По-нататък, тя посочва, че правото на надбавка за храна изглежда неразривно свързано с условията за наемане на работа, така както са определени в практиката на Съда(25), тъй като законовите разпоредби включват тази надбавка в категорията на месечните доходи от трудови възнаграждения и тя се облага с данък и подлежи на плащането на съответните социални осигуровки. Както и при изчисляването на обезщетението за платен отпуск, запитващата юрисдикция си поставя въпроси, с оглед на правото на Съюза, относно разликата в третирането на преподавател, сключил няколко договора, която произтича от това, че той получава надбавка за храна единствено за труда си, полаган по БТД на пълно работно време, а не и въз основа на СТД на непълно работно време с почасово заплащане.
25.      Накрая, тя добавя, че тази разлика в третирането е обоснована само от законовото ограничение да не се превишава максималният размер на надбавката за храна, дължима при работа на пълно работно време, дори ако преподавателят работи над законоустановеното месечно работно време въз основа на два отделни договора. Запитващата юрисдикция счита, че тази придобивка не се признава при изчисляването на обезщетението за годишен отпуск, тъй като тя се предоставя само пропорционално на действително отработеното време.
26.      В това отношение посочената юрисдикция се позовава на решение от 11 ноември 2015 г., Greenfield(26), за да изтъкне, че ако се приеме, че надбавката за храна е част от обичайното възнаграждение на преподавателя по СТД на непълно работно време, тази надбавка трябва също да бъде включена при определянето на имуществените права, свързани с платения годишен отпуск.
27.      При тези обстоятелства Curtea de Apel Iaşi (Апелативен съд Яш) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, член 31, параграф 2 от [Хартата], клауза 4, [точка 1] от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време[…]
[и]
клауза 4, [точка 1] от Рамковото споразумение за срочната работа […], да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че ако един и същ работник в областта на училищното образование е страна по няколко трудови договора —
[по-специално]
[БТД] на пълно работно време [за] основната длъжност и [СТД] на непълно работно време[, т.е.] договор с почасово заплащане — работникът има право на възнаграждение за платения отпуск, изчислено само за основната длъжност?
2)      Трябва ли клауза 4, [точка 1] от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време […], клауза 4, [точка 1] от Рамковото споразумение за срочната работа […], и член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба и практика, съгласно които, когато учители са страни по няколко трудови договора —
[по-специално] [БТД] на пълно работно време за основната длъжност и [СТД] на непълно работно време[, т.е.] договор с почасово заплащане — не е допустимо да се предостави [надбавка за храна], пропорционалн[а] на действително отработеното време въз основа на [СТД] на непълно работно време, и [тази надбавка] да бъде включен[а] при определяне на размера на обезщетението за платения годишен отпуск?“.
28.      Писмени становища представят румънското правителство и Комисията.
29.      На 10 декември 2024 г. Съдът решава да препрати настоящото дело на шести състав за произнасяне по него, без да е необходимо да се представи заключение.
30.      По искане на шести състав, направено на основание член 60, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда, на 28 октомври 2025 г. Съдът решава да преразпредели посоченото дело на първи състав и да предвиди представянето на заключение(27).
IV.    Анализ
А.      По първия преюдициален въпрос
31.      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, член 31, параграф 2 от Хартата и клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че ако един и същ работник в областта на училищното образование е страна по няколко трудови договора, а именно БТД на пълно работно време за основната длъжност и СТД на непълно работно време с почасово заплащане, възнаграждението за платен годишен отпуск, на което този работник има право, се изчислява, без да се взема предвид възнаграждението по СТД на непълно работно време.
32.      Това съвместяване на трудови договори, сключени от преподаватели на БТД, се вписва в особен контекст. Най-напред, става въпрос за запълването със СТД на свободните работни места по изключение в рамките на една учебна година благодарение на възможността основното работно време по БТД в размер на 18 часа седмично да бъде увеличено чрез СТД, като същевременно се запазва ползването на 62 дни годишен отпуск през периода на училищната ваканция, независимо от броя на разглежданите договори.
33.      По-нататък, както припомня запитващата юрисдикция, „[в]секи трудов договор на непълно работно време съдържа глава 1, озаглавена „Платен отпуск“, в която се предвижда, че „в съответствие с разпоредбите на Кодекса на труда […] платеният отпуск се предоставя само за основната длъжност“.
34.      Накрая, изчисляването на възнаграждението за платен годишен отпуск на преподавателите единствено на базата на БТД се основава на правилата за прилагане от 2011 г. или от 2021 г., приложими в зависимост от разглежданите учебни години. Тези нормативни административни актове, които дерогират общото трудово право(28), са приети в приложение на специални закони, регулиращи дейността на държавните преподаватели(29) само в случай на съвместяване на СТД и БТД(30).
35.      Тъй като спорът се отнася до възнаграждението за платен годишен отпуск с продължителност от 62 работни дни на работник от училищното образование и тъй като заплащането на учебните часове по СТД на непълно работно време е изключено от изчисляването на това възнаграждение в случай на съвместяване на трудови договори, проверката за съответствие с правото на Съюза на разглежданата специална румънска правна уредба трябва да се извърши с оглед на два принципа, конкретизирани, съответно, единият — с Директива 2003/88, а другият — с Директиви 97/81 и 1999/70, както и с клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения.
1.      По правото на платен годишен отпуск
36.      Следва да се припомни, от една страна, че правото на платен годишен отпуск представлява основен принцип на социалното право на Съюза, отразен и конкретизиран в член 7 от Директива 2003/88, междувременно изрично закрепен като основно право в член 31, параграф 2 от Хартата, което може да бъде дерогиранo само при спазване на стриктните условия, предвидени в член 52, параграф 1 от Хартата(31).
37.      От друга страна, това основно право включва и правото на заплащане, както и, като право, неотделимо от правото на „платен“ годишен отпуск, правото на финансово обезщетение за неизползван годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение(32).
38.      Съдът също така пояснява, че:
–        „Директива 2003/88 разглежда правото на годишен отпуск и правото на получаване на заплащане на това основание като съставляващи двете части на едно-единствено право“(33),
–        изразът „платен годишен отпуск“, съдържащ се в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, означава, че за периода на „годишния отпуск“ по смисъла на тази директива възнаграждението трябва да бъде запазено(34), и
–        с други думи, за този период на почивка работникът трябва да получава обичайното си трудово възнаграждение(35).
39.      В това отношение Съдът уточнява, че „когато произтичащите от трудовия договор задължения изискват от работника да полага допълнителни часове труд, които имат доста предвидим и обичаен характер, и възнаграждението за които съставлява важен елемент от общото възнаграждение, което работникът получава при упражняването на своята професионална дейност, полученото за тези допълнителни часове възнаграждение трябва да бъде включено в обичайното възнаграждение за платения годишен отпуск, предвиден в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88“(36).
40.      Ето защо следва да се приеме, че:
–        целта на изискването за заплащане на годишния отпуск е по време на посочения отпуск работникът да се постави в положение, което по отношение на работната заплата е подобно на периодите на полагане на труд(37), и
–        работодателят трябва да предостави това възнаграждение, по силата на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, само за продължителността на минималния годишен отпуск, предвиден в тази разпоредба(38).
41.      Така „увеличаване на правото на платен годишен отпуск над минималния размер по член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 или възможността да се получи право на платен годишен отпуск за ползване наведнъж са благоприятни за работниците мерки, които надхвърлят минималните изисквания, предвидени в тази разпоредба, поради което те не се уреждат в нея“(39).
42.      Тези мерки обаче не могат да служат за компенсиране на отрицателния за работника ефект на намаляване на възнаграждението, дължимо за въпросния отпуск, като в противен случай се поставя под въпрос правото на платен годишен отпуск по този член 7, параграф 1, неразделна част от което е правото на работника да се ползва през периода на своята почивка и отдих от икономически условия, сходни на тези, при които полага труд(40).
43.      Накрая, Съдът вече е отбелязал, че когато възнаграждението за платен годишен отпуск, предвиден в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, е по-ниско от обичайното възнаграждение, получавано от работника през периодите на действително положен труд, има опасност същият да бъде насърчен да не вземе своя платен годишен отпуск, поне през периодите на такъв труд, тъй като това би довело, през тези периоди, до намаляване на неговото възнаграждение(41).
44.      В междинно заключение, от практиката на Съда стигам до извода, че националното право, приложимо към преподавателите в случай на съвместяване на длъжности, не може да изключи от изчисляването на възнаграждението за платения годишен отпуск отработените часове по СТД на непълно работно време за минималния период от четири седмици, предвиден в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88(42), и не може да се основава на предоставянето на право на платен годишен отпуск над необходимия минимум, за да го обоснове(43).
45.      По-конкретно, размерът на възнаграждението, изплащано на работниците за минималния платен годишен отпуск, предвиден в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, не трябва да бъде по-малък от средния размер на обичайното възнаграждение, получавано от тях през периодите на действително положен труд.
46.      Освен това фактът, че работникът на БТД е обвързан с работодателя си и по СТД, няма никакво значение за прилагането на член 7 от Директива 2003/88. Според постоянната практика на Съда, след изтичането на СТД, член 7, параграф 2 от тази директива не предвижда други условия за възникването на правото на финансово обезщетение, освен да е прекратено трудовото правоотношение, от една страна, и от друга, работникът да не е ползвал целия годишен отпуск, на който е имал право към датата на прекратяването на това правоотношение(44).
47.      Следователно изключването на часовете, отработени по СТД на непълно работно време, при изчисляването на дължимото възнаграждение за платен годишен отпуск предполага да се постави въпросът за приложимостта на рамковите споразумения към положения на съвместяване на трудови договори, каквито са налице в настоящия случай.
2.      По разликата в третирането при изчисляването на дължимото възнаграждение за платен годишен отпуск на преподавател в случай на съвместяване на СТД и БТД
48.      Клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения въвежда забрана работниците на срочни трудови договори или договори на непълно работно време да се третират — само защото работят по срочен договор или на непълно работно време — по по-неблагоприятен начин по отношение на условията за наемане на работа спрямо намиращите се в сходно положение работници на постоянен трудов договор или договор на пълно работно време, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
49.      Тази забрана за дискриминация е само специфично проявление на общия принцип на равенство, който е част от основните принципи на правото на Съюза(45).
50.      Тъй като текстовете на клауза 4, точки 1 и 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и на клауза 4, точки 1 и 2 от Рамковото споразумение за срочната работа по същество са идентични, следва да се отбележи, че съображенията, изложени по отношение на едната от тези разпоредби, важат mutatis mutandis и по отношение на другата(46).
51.      Съдът вече се е произнесъл по съвместното прилагане на принципите, конкретизирани в член 7 от Директива 2003/88, и по забраната за дискриминация между работниците на непълно работно време и на пълно работно време/на СТД и на БТД, прогласена в клауза 4 от рамковите споразумения(47).
52.      Съдът е постановил също, че в случай на работа при непълно работно време правото на Съюза допуска платеният годишен отпуск да се изчислява съгласно принципа pro rata temporis, посочен в клауза 4, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време(48). Съдът също така приема, че тази клауза и член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкуват в смисъл, че платеният годишен отпуск следва да се изчислява съобразно с едни и същи принципи, независимо дали става въпрос за определяне на финансовото обезщетение за неползван платен годишен отпуск при прекратяване на трудовото правоотношение, или за определяне на остатъка от полагащия се платен годишен отпуск в рамките на действащо трудово правоотношение(49).
53.      Следователно в специфичния контекст на делото по главното производство конкретният въпрос, който трябва да се разгледа, е този за сходството на положенията в случай на съвместяване на БТД на пълно работно време и СТД на непълно работно време, сключени от работник по-специално със същия работодател.
54.      В това отношение румънското правителство е на мнение, че клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения не е приложима ratione materiae, тъй като „да се приеме, че посочените разпоредби на Директиви 97/81 и 1999/70 са приложими към работник, който съвместява [БТД] за основното работно време и [СТД] на непълно работно време с почасово заплащане, чието положение е сравнено с това на работник, титуляр само по [БТД] за основното работно време, би надхвърлило буквата, приложното поле и предмета на въпросните разпоредби“.
55.      Най-напред следва да се определи дали положения като разглежданите в главното производство попадат както в персоналния, така и в материалния обхват на Директиви 97/81 и 1999/70, както и на рамковите споразумения.
а)      По персоналния обхват
56.      Следва да се припомни, че по силата на клауза 2, точка 1 от рамковите споразумения те се прилагат за работници на непълно работно време/на срочен трудов договор, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика, в сила във всяка държава членка.
57.      Съдът е приел, че Директива 1999/70 и Рамковото споразумение за срочната работа се прилагат за всички работници, полагащи труд срещу възнаграждение в рамките на възникнало с работодателя им срочно трудово правоотношение, независимо дали става въпрос за административни органи и други публичноправни образувания(50).
58.      В случая е безспорно, че всеки от засегнатите работници попада в обхвата на понятието „работник на срочен трудов договор“ и „работник на непълно работно време“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения във връзка с клауза 3, точка 1 от тях и следователно в приложното поле на тези разпоредби.
59.      С оглед на обстоятелствата по делото в главното производство, възникват следните въпроси: приложима ли е клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения в случай на съвместяване на длъжности? Трябва ли хипотезата на съвместяване на длъжности при един и същ работодател да се разграничава от хипотезата на съвместяване на длъжности при различни работодатели?
60.      Припомням, че в главното производство една от преподавателките е сключила само СТД със средното училище „Mihai Eminescu“. Тя е сключила БТД с друго учебно заведение(51).
61.      На първо място, считам, че съвместяването на длъжности не е посочено като изключение от приложното поле на Рамковото споразумение за срочната работа в клауза 2, точка 2 от това споразумение и че то не е било изключено в съответствие с процедурите и условията, предвидени в клауза 2, точка 2 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, що се отнася до работниците на непълно работно време, които са на непостоянна работа(52).
62.      На второ място, отбелязвам, че Съдът е постановил, че:
–        с оглед на целите, преследвани с рамковите споразумения(53), клауза 4 от всяко от тях следва да се разбира като изразяваща принцип на социалното право на Съюза, който не може да се тълкува стеснително(54),
–        клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа цели да приложи принципа на недопускане на дискриминация спрямо работниците на срочен трудов договор, за да попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от права, признати на работниците на постоянен трудов договор(55).
63.      Следователно тълкуване на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения, което въвежда непредвидено в тези клаузи разграничение, основано на съвместяването на длъжности, би довело до ограничаване — в противоречие с текста и контекста на посочените клаузи, както и с възложената им цел —
на приложното поле на предоставената на съответните работници закрила срещу дискриминация.
64.      В това отношение отбелязвам, че всички тези мотиви са възприети от Съда, за да постанови в решение Rosado Santana, че в приложното поле на Рамковото споразумение за срочната работа попадат работниците на постоянен трудов договор, някои от които в миналото са извършвали дейността си като работници на срочен трудов договор. По делото, по което е постановено това решение, жалбоподателят, в качеството си на назначен за неопределено време държавен служител, цели главно да постави под въпрос разлика в третирането във вътрешна процедура за подбор, що се отнася до отчитането на прослуженото време и на придобития професионален опит, с мотива, че трудовият стаж, придобит в качеството на временно нает държавен служител, не е бил взет предвид(56).
65.      При тези условия предлагам на Съда тълкуване по аналогия на решение Rosado Santana, като уточнявам, че в случая става въпрос и за извеждане на последиците от съвместяването на БТД и на СТД, за да може всички възнаграждения по двата вида договори да бъдат взети предвид при изчисляването на възнаграждението, дължимо за платения годишен отпуск.
66.      Ето защо считам, че на този етап фактът, че договорите са сключени между работник и един и същ работодател, е без значение за анализа на приложимостта на рамковите споразумения. За сметка на това въпросът за последиците от множеството работодатели ще трябва отново да бъде разгледан от гледна точка на сходството на положенията.
67.      Ето защо следва да се припомни какво обхваща понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения.
б)      По материалния обхват: „условията за наемане на работа“
68.      От практиката на Съда следва, че „заплащането“ по смисъла на член 157, параграф 2 ДФЕС е част от „условията за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения(57).
69.      Понятието „заплащане“ е определено в член 157, параграф 2 ДФЕС като „обичайната основна или минимална заплата или надница, както и всяка друга придобивка в пари или в натура, изплатена пряко или непряко от работодателя на работника за неговия труд“. Както е видно от съдебната практика, това понятие трябва да се тълкува в широк смисъл и то включва по-специално всички придобивки в пари или в натура, настоящи или бъдещи, при положение че същите са предоставени, включително непряко, от работодателя на работника за неговия труд, независимо дали по силата на трудов договор, законодателни разпоредби, или на доброволни начала(58).
70.      Съдът е постановил, че към „условията за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа спадат съставните елементи на възнаграждението, включително техният размер, правото на платен годишен отпуск, както и условията относно пенсиите за осигурителен стаж и възраст, които зависят от трудовото правоотношение(59).
71.      Тъй като според мен спорните положения в главното производство попадат в персоналния и материалния обхват на рамковите споразумения, сега следва да се провери дали и доколко разглежданата румънска правна уредба води, що се отнася до изчисляването на възнаграждението за платен годишен отпуск в случай на съвместяване на БТД на пълно работно време и СТД на непълно работно време, до различно третиране, което е по-неблагоприятно за работниците на срочен трудов договор на непълно работно време в сравнение с работниците на безсрочен трудов договор на пълно работно време, които се намират в сходно положение.
в)      По сходството на положенията в случай на съвместяване на длъжности
72.      Клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения предвижда, че по отношение на условията за наемане на работа работниците на непълно работно време/на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работниците на пълно работно време/на постоянни трудови договори, които се намират в сходно положение, само поради това, че те работят на непълно работно време/на срочен трудов договор, освен ако различното третиране е оправдано от обективни причини.
73.      Припомням, от една страна, че понятията „сравним работник на пълно работно време“ и „работник на постоянен трудов договор за сравнение“, са определени в клауза 3, точка 2 от рамковите споразумения.
74.      От друга страна, съгласно постоянната практика на Съда, за да се прецени дали съответните лица извършват същата или подобна работа по смисъла на рамковите споразумения, в съответствие с клауза 3, точка 2 и клауза 4, точка 1 от тях следва да се установи дали — предвид съвкупност от фактори, като естеството на работата, изискванията за квалификация и условията на труд — може да се приеме, че тези лица се намират в сходно положение. Ако се установи, че докато са работели, работниците на непълно работно време/на срочни трудови договори са изпълнявали същите функции като наетите от същия работодател работници по договор на пълно работно време/по постоянен (безсрочен) трудов договор или са заемали същата длъжност като тях, по принцип следва да се приеме, че положението на тези две категории работници е сходно(60).
75.      В случай на съвместяване на длъжности на СТД или на непълно работно време се прилагат същите принципи. Според мен същото трябва да важи и когато, както в настоящия случай, става въпрос за СТД на непълно работно време. Сходството остава възможно за всеки от тези договори с работници, които са или на БТД, или на договор на пълно работно време, по съответното рамково споразумение, или с други думи, въз основа на всяко рамково споразумение, взето поотделно.
76.      Така, когато работник е сключил БТД и СТД с различни работодатели, неговото положение може да се сравни с това на работник от всяко от съответните учебни заведения. В случая това важи за преподавателя, който е сключил СТД на непълно работно време със средното училище „Mihai Eminescu“ и БТД на пълно работно време с друго учебно заведение(61).
77.      Фактът, че СТД на непълно работно време и БТД на пълно работно време са сключени от работник с един и същ работодател, според мен също не може да изключи подобно сходство по няколко причини.
78.      Първо, сравнението може да се направи спрямо групата работници, наети от този работодател безсрочно или на пълно работно време, въз основа на всички определени от Съда фактори.
79.      Второ, правото на платен годишен отпуск трябва да бъде разглеждано за всеки договор, а не на работник. Поради условията за изчисляване и предоставяне на това право анализът по необходимост трябва да бъде различен от възприетия от Съда при прилагането на член 3 от Директива 2003/88, който гарантира право на междудневна почивка от най-малко единадесет последователни часа(62).
80.      Трето, следва да се спазват принципите на тълкуване в полза на работника, изведени от практиката на Съда(63).
81.      В случая би могъл да се приеме довод a fortiori, обосноваващ разглеждане по договор, тъй като, ако не може да се удължи продължителността на платения годишен отпуск на преподавателите, който вече е обхванат от работното време по БТД, единственото разрешение е при прекратяването на СТД да се изплати предвиденото в член 7, параграф 2 от Директива 2003/88 компенсаторно обезщетение или по равностоен начин да се съберат възнагражденията, получени при изпълнението на БТД или на СТД по време на периодите на платен годишен отпуск(64).
82.      Освен това може да се вземе предвид фактът, че в рамките на СТД преподавателите са покрили нуждата от преподаватели на свободните позиции(65), за които не е имало назначени титуляри(66).
83.      При тези обстоятелства считам, че запитващата юрисдикция правилно отбелязва, че разликата в третирането на засегнатите работници се дължи единствено на срочния и частичен характер на трудовото правоотношение, което ги обвързва с техния работодател. За да представлява забранена дискриминация, такава разлика в третирането трябва да не е обоснована от обективни причини.
г)      По обосноваността
84.      Съгласно постоянната съдебна практика понятието „обективни причини“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения не може да се разбира в смисъл, че позволява разликата в третирането на работниците на срочен трудов договор
и работниците на безсрочен трудов договор
или работниците на непълно работно време и работниците на пълно работно време да се обосновава с обстоятелството, че е предвидена в обща и абстрактна норма, като закон или колективен трудов договор(67).
85.      Напротив, отново съгласно постоянната съдебна практика това понятие изисква констатираната разлика в третирането да бъде обоснована с наличието на точни и конкретни характеристики на съответното условие за наемане на работа в особения му контекст и въз основа на обективни и прозрачни критерии, позволяващи да се провери дали тази разлика в третирането
отговаря на реална потребност, дали е годна за постигане на преследваната цел и дали е необходима в това отношение. Тези характеристики могат да произтичат по-специално от специфичното естество на задачите, за чието изпълнение са сключени срочни трудови договори или трудови договори на непълно работно време, и от присъщите на тези задачи особености или евентуално от преследването на законосъобразна цел на социалната политика на държава членка(68).
86.      В случая запитващата юрисдикция подчертава, че „[р]азпоредбите на националното право не установяват изрично или имплицитно преследваната легитимна цел, нито определят пропорционалността на въведените регулаторни средства“. Румънското правителство, подобно на някои съдилища, чиято практика е цитирана в акта за преюдициално запитване, изтъква, че СТД на непълно работно време се сключват, за да се осигурят непрекъснатост на преподавателската дейност при липса на преподавателски персонал и зачитане на правото на образование на учениците. Това обективно изискване, свързано с подлежащата на заемане длъжност, което трябва да бъде изпълнено от публичните органи с оглед на свободата на преценка, с която разполагат държавите членки, обаче не може да обоснове разглежданото различно третиране само въз основа на критерия за срочната продължителност на трудовото правоотношение на непълно работно време.
87.      В заключение считам, че изключването на възнаграждението, изплащано по СТД на непълно работно време при изчисляването на възнаграждението за платен годишен отпуск, не е допустимо с оглед на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения.
Б.      По втория преюдициален въпрос
88.      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 и клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба и практика, които,
когато учители са страни по няколко трудови договори, а именно БТД на пълно работно време за основната длъжност и СТД на непълно работно време с почасово заплащане, изключват възможността надбавката за храна да се предоставя пропорционално на действително отработеното време по СТД на непълно работно време и да бъде включена при определяне на размера на обезщетението за годишен отпуск.
89.      В самото начало следва да се подчертае, че Tribunalul Vaslui (Окръжен съд Васлуй), който се произнася като първа инстанция, е уважил иска на засегнатите работници да им бъде изплатена от средното училище „Mihai Eminescu“ надбавка за храна пропорционално на действително отработеното време въз основа на заплатите, получавани при почасово заплащане, за периода до датата на прекратяване на индивидуалните трудови договори. Запитващата юрисдикция уточнява, че подадената от това училище въззивна жалба не се отнася до това решение.
90.      Ето защо разбирам втория преюдициален въпрос, разгледан в последната си част, като продължение на първия въпрос, който се отнася до основата за изчисляване на възнаграждението, изплащано по време на платения годишен отпуск.
91.      При тези условия този въпрос трябва да се ползва с презумпция за релевантност. Доколкото се отнася до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе(69).
92.      Следователно вторият преюдициален въпрос се отнася до член 18 от Рамков закон № 153/2017, както е приложен в случая от средното училище „Mihai Eminescu“.
93.      Припомням, че тази разпоредба по същество предвижда, че надбавките за храна, равняващи се на една дванадесета от две гарантирани минимални брутни основни заплати за страната, се предоставят пропорционално на действително отработеното време през предходния месец до размера, определен в член 25, параграф 1 от този рамков закон, а именно 30 % от размера на основните заплати. Съгласно националното право, както е тълкувано от Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния), е безспорно, че това обезщетение попада в категорията на месечните доходи от трудови възнаграждения.
94.      Този втори въпрос препраща, от една страна, към определението за възнаграждение за платен годишен отпуск(70). По същество следва да се приеме, че изразът „платен годишен отпуск“ в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 означава, че работникът трябва да получава обичайното възнаграждение за изпълнението на обичайните си задачи.
95.      От друга страна, що се отнася до приложното поле на рамковите споразумения, възприето в точки 58 и 66 от настоящото заключение, следва да се добави във връзка с условията за наемане на работа по смисъла на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения, чието определение бе припомнено в точки 68—70 от настоящото заключение, че съгласно постоянната съдебна практика понятието „условия за наемане на работа“, съдържащо се в тези клаузи, включва по-специално премиите и другите елементи на възнаграждението, които са свързани със заетостта на работниците(71).
96.      Ето защо според мен от определенията, дадени от Съда, запитващата юрисдикция правилно стига до извода, че надбавките за храна, изплащани на служителите поради трудовото правоотношение, което свързва служителите, на които се плаща с публични средства,
с техния работодател, попадат в приложното поле на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения(72).
97.      Следователно изчисляването на надбавката за храна, когато преподавателят е нает на непълно работно време, е обективно оправдано по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, необходимо по смисъла на клауза 4, точка 2 от това рамково споразумение и съответстващо на естеството на надбавката(73).
98.      Запитващата юрисдикция обаче констатира, че в случая преподавателят, сключил БТД на пълно работно време и СТД на непълно работно време, на практика получава различно и неблагоприятно
правно третиране, като се има предвид, че той получава надбавка за храна само за работата по БТД на пълно работно време.
99.      В това отношение отбелязвам, подобно на Комисията, текста на член 18 от Рамков закон № 153/2017. За разлика от член 5, параграф 1 от правилата за прилагане от 2011 г. и от 2021 г., този член 18 не съдържа ограничения по отношение на изплащането на надбавката за храна нито в случай на СТД(74), нито в случай на съвместяване на длъжности. Освен това от констатацията на запитващата юрисдикция относно практиката на средното училище „Mihai Eminescu“ и от текста на преюдициалния въпрос следва да се заключи, че изразът „основна заплата“ съответства на заплатата, получавана за „основната длъжност“(75).
100. Всъщност тази юрисдикция уточнява, че разглежданата разлика в третирането е обоснована единствено от определения в закона максимален размер, изчислен въз основа на БТД на пълно работно време. Така средното училище „Mihai Eminescu“ не взема предвид факта, че работникът работи извън месечното работно време по СТД на непълно работно време. Разбирам, че тъй като таванът е достигнат автоматично по силата на БТД, не се изплаща никаква надбавка въз основа на СТД и следователно за положените допълнителните часове труд, което води до извода, че в случай на съвместяване на трудови договори работникът на непълно работно време системно е поставен в по-неблагоприятно положение в сравнение с работника на пълно работно време, както по отношение на платения годишен отпуск.
101. Според посочената юрисдикция тази разлика в третирането не е обоснована от обективни причини по смисъла на практиката на Съда(76). Освен това следва да се подчертае, че надбавката за храна се предоставя независимо от часовете, в които работникът изпълнява задачите си, и не е свързана с действително направените разходи.
102. Следователно неизплащането на надбавките за храна на основание на СТД на непълно работно време не е разрешено с оглед на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения. Както предлага Комисията, таванът на размера на надбавката би трябвало да се изчислява въз основа на сключените при съвместяване трудови договори, а не само въз основа на БТД. В случай на няколко учебни заведения запитващата юрисдикция следва да определи отговорния разпоредител.
103. Тъй като тези надбавки са част от обичайното възнаграждение на преподавателя, те трябва да бъдат включени при изчисляването на възнаграждението за платен годишен отпуск(77).
В.      В случай на неприложимост на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения: прилагане на членове 20 и 21 от Хартата?
104. Тъй като този въпрос е разгледан в решение Gnattai, той би могъл отново да бъде повдигнат, ако Съдът приеме, че рамковите споразумения не са приложими.
105. Следва да се припомни, първо, че принципът на недопускане на дискриминация, прогласен в член 21, параграф 1 от Хартата, е особено проявление на принципа на равно третиране, който е общ принцип на правото на Съюза и е закрепен в член 20 от Хартата(78).
106. Що се отнася до различното третиране на работниците на срочен договор спрямо намиращите се в сходно положение работници на безсрочен договор, тези принципи са приложени и конкретизирани с Директива 1999/70, и по-специално с клауза 4 от Рамковото споразумение, което се съдържа в приложението към тази директива(79). Същото се отнася и за Директива 97/81 и клауза 4 от Рамковото споразумение, което се съдържа в приложението към тази директива, що се отнася до различното третиране на работниците на непълно работно време спрямо работниците на пълно работно време(80).
107. Следователно, доколкото преюдициалните въпроси се отнасят до такива разлики в третирането, те следва да бъдат разгледани единствено с оглед на посочените директиви и на клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения(81).
108. Второ, член 7 от Директива 2003/88 не се прилага след периода от четири седмици платен годишен отпуск(82).
109. Следователно при липсата на „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата в област, обхваната от правото на Съюза, членове 20 и 21 от Хартата не са приложими.
V.      Заключение
110. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Curtea de Apel Iaşi (Апелативен съд Яш, Румъния), по следния начин:
„1)      Член 7, параграф 1 от Директива № 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време и член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г., което се съдържа в приложението към Директива 97/81/EО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време,
сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), и клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP),
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда, че ако един и същ работник в областта на училищното образование е страна по няколко трудови договора, а именно безсрочен трудов договор на пълно работно време за основната длъжност и срочен трудов договор на непълно работно време с почасово заплащане, възнаграждението за платен годишен отпуск, на което този работник има право, се изчислява, без да се взема предвид възнаграждението по срочния трудов договор на непълно работно време.
2)      Член 7 от Директива 2003/88, както и клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г., което се съдържа в приложението към Директива 97/81, и клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба и практика, които,
ако един и същ работник в областта на училищното образование е страна по няколко трудови договора, а именно безсрочен трудов договор на пълно работно време за основната длъжност и срочен трудов договор на непълно работно време с почасово заплащане, изключват възможността надбавката за храна да се предоставя пропорционално на действително отработеното време по срочния
трудов договор на непълно работно време и да бъде включена при изчисляването на размера на възнаграждението, дължимо за платения годишен отпуск“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
3      Наричана по-нататък „Хартата“.
4      Директива на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35). Наричано по-нататък „Рамковото споразумение за работа при непълно работно време“.
5      Директива на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129). Наричано по-нататък „Рамковото споразумение за срочната работа“.
6      Наричан по-нататък „БТД“.
7      Наричан по-нататък „СТД“.
8      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 18 от 10 януари 2011 г.
9      В акта за преюдициално запитване се уточнява, че Закон № 1/2011 е отменен, считано от 3 септември 2023 г., с Legea nr. 198/2023 a învățământului preuniversitar (Закон № 198/2023 за училищното образование) от 4 юли 2023 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 613 от 5 юли 2023 г.) и от Legea nr. 199/2023 a învățământului superior (Закон № 199/2023 за висшето образование) от 4 юли 2023 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 614 от 5 юли 2023 г.).
10      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 492 от 28 юни 2017 г.
11      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 699 от 10 август 2018 г.
12      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 688 от 12 юли 2021 г.
13      Ordinul nr. 5559/2011 pentru aprobarea Normelor metodologice privind efectuarea concediului de
odihnă al personalului didactic din învățământ (Постановление № 5559/2011 за приемане на правила за прилагане при ползването на платен отпуск от учителите)
от 7 октомври 2011 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 723 от 13 октомври 2011 г.) (наричани по-нататък „правилата за прилагане от 2011 г.“) е отменено с Постановление № 4050/2021 (вж. член 2 от него). Тези правила за прилагане са били приложими през първата от трите учебни години, посочени в спора по главното производство.
14      Съгласно член 267, параграф 1 от Закон № 1/2011 в надлежно обосновани случаи ръководството на учебното заведение може да прекъсне законоустановения отпуск и заинтересованите лица получават възнаграждение за положения труд.
15      Тези разпоредби по същество са идентични с разпоредбите на правилата за прилагане от 2011 г.
(вж. бележка под линия 13 от настоящото заключение).
В член 3, параграф 2 от правилата за прилагане от 2021 г.
изразът „пропорционално на периода на полагане на труд“ заменя израза „пропорционално на броя на месеците, през които е полаган труд“. В параграф 5 от този член е добавено второ изречение. То се отнася до случая, в който преподавателите са наети на непълно работно време в две или повече учебни заведения. Те упражняват правото си спрямо всяко учебно заведение.
16      Текстът на член 5, параграф 1 от правилата за прилагане от 2011 г. е идентичен (вж. бележка под линия 13 от настоящото заключение).
17      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 72 от 5 февруари 2003 г., повторно обнародван в Monitorul Oficial al României, част I, бр. 345 от 18 май 2011 г.
18      В редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Кодексът на труда“).
19      Вж. бележка под линия 16 от настоящото заключение.
20      Седмичното работно време е променливо. То може да бъде по-специално 2, 4, 7, 18 или 20
часа.
21      Запитващата юрисдикция уточнява, че през съответния период засегнатите работници са ползвали от 27 до 62
дни отпуск.
22      А именно правилата за прилагане от 2011 г. и от 2021 г.
(вж. т. 6 от настоящото заключение).
23      А именно член 18 от Рамков закон № 153/2017.
24      Вж. решение на Curtea Constituțională (Конституционен съд) № 385 от 17 април 2007 г., цитирано от запитващата юрисдикция.
25      Запитващата юрисдикция цитира по-специално решения от 13 септември 2007 г., Del Cerro Alonso (C‑307/05, наричано по-нататък „решение Del Cerro Alonso“, EU:C:2007:509), и от 5 ноември 2014 г., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, т. 16).
26      C‑219/14, EU:C:2015:745, точки 50 и 52.
27      Вж. определение от 5 декември 2025 г., Coala gimnazială „Mihai Eminescu“ (C‑706/23, EU:C:2025:951).
28      В съответствие с член 35, параграф 1, както и с членове 106 и 150 от Кодекса на труда, в случай на съвместяване на договори с един и същ работодател или с няколко работодатели работникът има право на платен годишен отпуск, независимо дали става въпрос за СТД, или БТД, на пълно, или на непълно работно време.
29      Запитващата юрисдикция цитира две решения на Curtea Constituțională (Конституционен съд), в които се припомня специалният характер на тази правна уредба.
30      Вж. точка 10 от настоящото заключение за припомняне на приложимите разпоредби относно правото на платен годишен отпуск на преподавателите, които са упражнявали дейността си въз основа на БТД или СТД, на пълно или непълно работно време. Следователно в тези ситуации се прилага принципът на недопускане на дискриминация в съответствие с клауза 4, точка 1 от рамковите споразумения.
31      Вж. решение от 6 ноември 2018 г., Bauer и Willmeroth (C‑569/16 и C‑570/16, EU:C:2018:871, т. 58, 80 и 84), и определение от 15 юли 2025 г., GTC Dijon (C‑37/25, EU:C:2025:586, т. 17 и 30 и цитираната съдебна практика).
32      Вж. решение от 6 ноември 2018 г., Bauer и Willmeroth (C‑569/16 и C‑570/16, EU:C:2018:871, т. 58).
33      Вж. решение от 13 декември 2018 г., Hein (C‑385/17, наричано по-нататък „решение Hein“, EU:C:2018:1018, т. 24 и цитираната съдебна практика).
34      Вж. решения Hein (т. 32 и цитираната съдебна практика) и от 9 декември 2021 г., Staatssecretaris van Financiën (Възнаграждение за платен годишен отпуск) (C‑217/20, EU:C:2021:987, т. 26 и цитираната съдебна практика).
35      Вж. решения Hein (т. 32 и цитираната съдебна практика) и от 9 декември 2021 г., Staatssecretaris van Financiën (Възнаграждение за платен годишен отпуск) (C‑217/20, EU:C:2021:987, т. 26 и цитираната съдебна практика).
36      Решение Hein (т. 47).
37      Вж. решения Hein (т. 33 и цитираната съдебна практика) и от 9 декември 2021 г., Staatssecretaris van Financiën (Възнаграждение за платен годишен отпуск) (C‑217/20, EU:C:2021:987, т. 27).
38      Вж. решение Hein (т. 41).
39      Решение Hein (т. 43).
40      Вж. решения Hein (т. 43), както и от 19 ноември 2019 г., TSN и AKT (C‑609/17 и C‑610/17, EU:C:2019:981, т. 35).
41      Вж. решения Hein (т. 44) и от 9 декември 2021 г., Staatssecretaris van Financiën (Възнаграждение за платен годишен отпуск) (C‑217/20, EU:C:2021:987, т. 33).
42      Вж. решение Hein (т. 41).
43      Вж. решение Hein (т. 43).
44      Вж. решение от 25 ноември 2021 г., job-medium (C‑233/20, EU:C:2021:960, т. 31 и цитираната съдебна практика). Вж. също в този смисъл решение от 21 ноември 2018 г., Viejobueno Ibáñez и Vara González (C‑245/17, EU:C:2018:934, т. 58).
45      Вж. решения от 10 юни 2010 г., Bruno и др. (C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329, т. 58 и цитираната съдебна практика), и от 4 септември 2025 г., Gnattai (C‑543/23, наричано по-нататък „решение Gnattai“, EU:C:2025:653, т. 33 и 34 и цитираната съдебна практика).
46      Вж. решение от 7 април 2022 г., Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (C‑236/20, наричано по-нататък „решение Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии)“, EU:C:2022:263, т. 34).
47      Вж. по-специално решение Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (т. 54).
48      Вж. по-специално решение Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (т. 52).
49      Вж. решение от 11 ноември 2015 г., Greenfield (C‑219/14, EU:C:2015:745, т. 57).
50      Вж. решения Del Cerro Alonso (т. 25, 28 и 29) и от 8 септември 2011 г., Rosado Santana (C‑177/10, наричано по-нататък „решение Rosado Santana“, EU:C:2011:557, т. 42, 55 и 58). Вж. относно обществените учебни заведения решения от 20 юни 2019 г., Ustariz Aróstegui (C‑72/18, EU:C:2019:516, т. 24), и Gnattai (т. 37).
51      Вж. точка 15 от настоящото заключение.
52      Вж. в това отношение решение от 7 юли 2022 г., Zone de secours Hainaut-Centre (C‑377/21, EU:C:2022:530, т. 48).
53      Вж. клауза 1, буква а) от рамковите споразумения и съображенията към тях. Вж. също съображения 3, 11 и 23 от Директива 97/81, както и съображение 14 от Директива 1999/70, посочени по-специално в решения Del Cerro Alonso (т. 36), както и от 10 юни 2010 г., Bruno и др. (C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329, т. 29 и 30).
54      Вж. решения
Del Cerro Alonso (т. 38), от 15 април 2008 г., Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, т. 114 и 115), от 10 юни 2010 г., Bruno и др. (C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329, т. 32), и Rosado Santana (т. 44).
55      Вж. решения Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (т. 35 и цитираната съдебна практика), от 20 февруари 2024 г., X (Липса на основания за прекратяване) (C‑715/20, наричано по-нататък „решение X (Липса на основания за прекратяване)“, EU:C:2024:139, т. 42), и Gnattai (т. 42).
56      Вж. решение Rosado Santana (т. 38 и 41—44).
57      Вж. решение от 22 февруари 2024 г., Randstad Empleo и др. (C‑649/22, EU:C:2024:156, т. 46 и цитираната съдебна практика).
58      Вж. решения от 5 ноември 2014 г., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, т. 16), и от 22 февруари 2024 г., Randstad Empleo и др. (C‑649/22, EU:C:2024:156, т. 44).
59      Вж. решения Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (т. 38) и от 27 юни 2024 г., Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554, т. 43). Що се отнася до понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, вж. решения от 10 юни 2010 г., Bruno и др. (C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329, т. 42 относно пенсиите), и от 19 октомври 2023 г., Lufthansa CityLine (C‑660/20, EU:C:2023:789, т. 41 и 42 относно допълнително възнаграждение).
60      Вж. относно Рамковото споразумение за срочната работа решение от 15 декември 2022 г., Presidenza del Consiglio dei Ministri и др. (Университетски изследователи) (C‑40/20 и C‑173/20, EU:C:2022:985, т. 101 и 102 и цитираната съдебна практика), а относно Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, решение от 19 октомври 2023 г., Lufthansa CityLine (C‑660/20, EU:C:2023:789, т. 44 и 45 и цитираната съдебна практика).
61      Вж. точка 15 от настоящото заключение. В това отношение ми се струва, че член 4, параграф 1 от правилата за прилагане от 2021 г., идентичен с член 3 от правилата за прилагане от 2011 г., може да подкрепи моя анализ, доколкото предвижда разпределяне на тежестта на платения годишен отпуск между учебните заведения, в които са наети преподавателите.
62      Вж. решение от 17 март 2021 г., Academia de Studii Economice din Bucureéti (C‑585/19, EU:C:2021:210, т. 45 и 46).
63      Вж. точки 62 и 63 от настоящото заключение.
64      Вж. точка 46 от настоящото заключение.
65      Вж. член 29 от Рамков закон № 153/2017.
66      Вж. по аналогия решение от 5 юни 2018 г., Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2018:390, т. 50 и 51).
67      Вж. решения от 5 май 2022 г., Universiteit Antwerpen и др. (C‑265/20, EU:C:2022:361, т. 53), и X (Липса на основания за прекратяване) (т. 58 и цитираната съдебна практика).
68      Вж. решения от 5 май 2022 г., Universiteit Antwerpen и др. (C‑265/20, EU:C:2022:361, т. 54), и X (Липса на основания за прекратяване) (т. 59 и цитираната съдебна практика).
69      Вж. решения от 8 ноември 1990 г., Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, т. 19 и 20), и от 30 октомври 2025 г., Tomann (C‑134/24, EU:C:2025:839, т. 66), както и относно нормативната и фактическата рамка, определена съгласно правомощията на националния съд, решения от 15 май 2003 г., Salzmann (C‑300/01, EU:C:2003:283, т. 31), от 30 ноември 2023 г., Ministero dell’Istruzione и INPS (C‑270/22, EU:C:2023:933, т. 34), и от 13 ноември 2025 г., Oti (C‑525/23, EU:C:2025:877, т. 38).
70      Вж. точка 38 от настоящото заключение.
71      Вж. решения Del Cerro Alonso (т. 48) и от 20 юни 2019 г., Ustariz Aróstegui (C‑72/18, EU:C:2019:516, т. 25—27), и определение от 10 юли 2025 г., Centro Servizi Culturali Santa Chiara (C‑823/24, EU:C:2025:584, т. 24).
72      Вж. също относно надбавките за храна заключенията на генерален адвокат Kokott по дело Grupo Norte Facility (C‑574/16, EU:C:2017:1022, т. 54) и по дело Montero Mateos (C‑677/16, EU:C:2017:1021, т. 49).
73      Вж. по аналогия решение от 5 ноември 2014 г., Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑476/12, EU:C:2014:2332, т. 20 и 21 и цитираната съдебна практика).
74      Вж. също решението на Tribunalul Vaslui (Окръжен съд Васлуй), припомнено в точка 19 от настоящото заключение.
75      Вж. също член 150, параграф 1 от Кодекса на труда относно правото на „обезщетение за платен отпуск, което не може да бъде по-малко от основното възнаграждение“ за периода на годишния отпуск.
76      Вж. точки 84 и 85 от настоящото заключение.
77      Вж. точка 38 от настоящото заключение.
78      Вж. решения от 18 април 2024 г., Dumitrescu и др./Комисия и Съд (C‑567/22 P—C‑570/22 P, EU:C:2024:336, т. 65 и 66), и Gnattai (т. 33).
79      Вж. по-специално решение Gnattai (т. 34 и цитираната съдебна практика).
80      Вж. принципа на тълкуване, припомнен в точка 50 от настоящото заключение.
81      Вж. в този смисъл решение Gnattai (т. 35).
82      Вж. точка 44 от настоящото заключение.