62021CC0083
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 7 юли 2022 година (
1
)
Дело C‑83/21
Airbnb Ireland UC,
Airbnb Payments UK Ltd
срещу
Agenzia delle Entrate,
при участието на:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo — Federalberghi,
Renting Services Group Srl,
Codacons — Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
(Преюдициално запитване, отправено от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия)
„Преюдициално запитване — Услуги на информационното общество — Електронна търговия — Телематичен портал за посредничество във връзка с недвижими имоти — Директива 2000/31/ЕО — Член 1, параграф 5, буква а) — Директива 2006/123/ЕО — Услуги на вътрешния пазар — Член 2, параграф 3 — Изключване на „данъчната област“ и на „областта на данъчното облагане“ от тези директиви — Директива (ЕС) 2015/1535 — Процедура за предоставяне на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество — Член 1, точка 1, букви д) и е) — Понятия „правило за услуги“ и „технически регламент“ — Отдаване под наем на недвижими имоти с жилищна цел за не повече от 30 дни — Задължение на доставчиците на услуги по посредничество във връзка с недвижими имоти, включително чрез телематични портали, да предават на данъчните органи данните от договорите за наем и да удържат данък при източника върху плащанията — Задължение на доставчиците на услуги, които не притежават постоянен обект в Италия, да посочат данъчен представител — Член 56 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Ограничителен характер — Обосноваване — Ефективност на данъчния контрол и борба срещу избягването на данъци — Пропорционалност — Член 267, трета алинея ДФЕС“
Въведение
1.
Онлайн платформите са доставчици на така наречените „услуги на информационното общество“, или по-просто казано, на услуги по интернет, които позволяват не само на търговци, но и на частноправни субекти, които не извършват стопанска дейност, да предлагат услуги от различно естество на потребители, като свързват едните с другите.
2.
Развитието на тези платформи даде възможност на много частноправни субекти, от една страна, да предоставят услуги извън пълномащабна стопанска дейност, и от друга страна, да се ползват от тези услуги на цени, които често са много по-изгодни от тези на търговците. В този смисъл посочените платформи допринесоха ако не за създаването на несъществуващи дотогава пазари, най‑малкото за експоненциално развитие на някои пазари на услуги поради увеличаването както на предлагането, така и на търсенето. Същевременно те допринесоха за задълбочаването на множество проблеми — както социални, така и политически, административни и правни — свързани с масовото развитие на тези услуги.
3.
Следователно възниква въпросът до каква степен онлайн платформите трябва да допринесат и за разрешаването на проблемите, свързани с функционирането им. Разбира се, търсенето на тези решения трябва да се извършва при спазване на закона, и по-специално на правото на Съюза. Това, което всъщност характеризира услугите, предоставяни по интернет, е лесната трансграничност — в интернет географското местоположение на доставчика и на получателя на услугата е без значение. Спецификата на онлайн платформите се състои във факта, че услугите им, които се предоставят по интернет и следователно по принцип могат да са трансгранични, са тясно свързани с услугите, предоставяни впоследствие от техните ползватели, като тези услуги най-често са „реални“ и имат съвсем точно физическо местонахождение. Следователно тези платформи дълбоко промениха естеството на трансграничните услуги не само като позволиха услугите да бъдат масово предоставяни и използвани, но и като им придадоха смесен характер, в смисъл че тези услуги са тясно свързани с последващи услуги, които нямат това качество.
4.
Тази истинска промяна на модела изисква да се преосмислят някои принципи на правото на Съюза, и по-конкретно този на свободно предоставяне на услуги, за да се отговори на новите предизвикателства, които поставя функционирането на онлайн платформите. Настоящото дело предоставя на Съда възможност да се произнесе по мерките, които държавите членки могат да приемат в отговор на едно от тези предизвикателства, а именно това на данъчното третиране на услугите, предоставяни посредством онлайн платформи.
Правна уредба
Правото на Съюза
5.
Член 1, параграф 1 и параграф 5, буква а) от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (
2
), гласи:
„1.   Настоящата директива има за цел да допринесе за нормалното функциониране на вътрешния пазар, като осигурява свободното движение на услуги на информационното общество между държавите членки.
[…]
5.   Настоящата директива не се прилага за:
a)
данъчната област;
[…]“.
6.
Член 1, параграф 1 и член 2, параграф 3 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар (
3
) гласят:
„Член 1
1.   Настоящата директива установява общи разпоредби за улесняване упражняването на свободата на установяване за доставчиците на услуги и свободното движение на услуги, като същевременно се запазва високото качество на услугите.
[…]
Член 2
[…]
3.   Настоящата директива не се прилага в областта на данъчното облагане“.
7.
Член 1, параграф 1, буква б) и букви д)—ж) от Директива (ЕС) 2015/1535 на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година[,] установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество (
4
) гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
б)
„услуга“ означава каквато и да е услуга на информационното общество, тоест, каквато и да е услуга, нормално предоставяна срещу възнаграждение, от разстояние, чрез електронно средство и по индивидуална молба на получателя на услугите.
[…]
д)
„правило за услуги“ означава изискване от общ характер, свързано с предприемането и упражняването на дейности за услуги според значението на буква б), и по-специално разпоредби относно доставчиците на услуги, услугите и получателите на услугите, като се изключат всякакви правила, които не са специално насочени към услугите, определени в тази точка.
За целите на настоящото определение:
i)
едно правило се счита за специално насочено към услугите на информационното общество, когато, взимайки предвид причините за него и оперативната му част, конкретната цел и предмет на всички или някои от отделните му разпоредби е да регулира такива услуги по ясен и целенасочен начин,
ii)
едно правило не се счита за специално насочено към услугите на информационното общество, ако дава отражение върху тези услуги само по имплицитен начин или инцидентно;
е)
„технически регламент“ означава техническа спецификация и други изисквания или правила за услуги, включващи съответни административни разпоредби, спазването на които е задължително, юридически или фактически, в случаите на маркетинг, предоставяне на услуги, установяване на оператор за услуги или използване в държава членка или в голяма част от нея, както и законовите, подзаконовите или административните разпоредби на държавите членки, с изключение на тези, предвидени в член 7, забраняващи производството, вноса, маркетинга или използването на един продукт или забраняващи предоставянето или използването на услуга или установяването на доставчик на услуги.
Фактически техническите регламенти включват:
[…]
iii)
технически спецификации или други изисквания или правила за услуги, които са свързани с фискални или финансови мерки, даващи отражение върху потреблението на продукти или услуги чрез стимулиране на спазването на такива технически спецификации или други изисквания или правила за услуги; техническите спецификации или други изисквания или правилата за услуги, свързани с националните социално-осигурителни системи не се включват.
[…]
ж)
„проект на технически регламент“ означава текстът на техническа спецификация или друго изискване или правило за услуги, включително административни разпоредби, формулиран с цел да бъде приет и да влезе в сила или в крайна сметка да бъде приет като технически регламент, като текстът е в етап на подготовка, на който все още по него могат да се правят съществени изменения“.
8.
По силата на член 5, параграф 1, първа алинея от тази директива:
„При условията, предмет на член 7, държавите членки незабавно предоставят на [Европейската комисия] всички проекти на технически регламенти, с изключение, когато те само транспонират пълния текст на международен или европейски стандарт, в който случай информацията относно съответния стандарт е достатъчна; те също така предоставят на Комисията изявление за причините, които налагат приемането на такъв технически регламент, когато това не е разяснено в проекта“.
Италианското право
9.
С член 4 от decreto-legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 — Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (Декрет-закон № 50, преобразуван с изменения със Закон № 96 от 21 юни 2017 г. за приемане на спешни финансови разпоредби, инициативи в подкрепа на териториалните структури, допълнителна намеса в подкрепа на засегнатите от земетресения зони и мерки за развитие) от 24 април 2017 г. (
5
) в изменената му редакция (наричан по‑нататък „Декрет-закон № 50“) се определя данъчен режим за краткосрочно отдаване под наем на недвижими имоти извън упражняването на търговска дейност (наричан по‑нататък „спорният данъчен режим“).
10.
Спорният данъчен режим се прилага за договорите за отдаване под наем на недвижими имоти с жилищна цел за не повече от 30 дни, сключени от физически лица извън упражняването на търговска дейност, пряко с наемателите или чрез лица, упражняващи дейност по посредничество във връзка с недвижими имоти, „или лица, които управляват телематични портали“ (член 4, параграф 1 от Декрет-закон № 50).
11.
Считано от 1 юни 2017 г., по отношение на доходите от такива договори за краткосрочно отдаване под наем се прилага данък със ставка от 21 % при опция за заместващ данък с възможност за плащане на части вместо нормалния данък върху доходите (член 4, параграф 2 от Декрет-закон № 50).
12.
Лицата, упражняващи дейности по посредничество във връзка с недвижими имоти, които се отнасят до посоченото отдаване под наем на недвижими имоти, „както и лицата, които управляват телематични портали“, са длъжни да предават данните, свързани с договорите за наем, сключени с тяхно посредничество, до 30 юни на годината, следваща тази, за която се отнасят посочените данни. За несъобщаването, както и за непълното или неточно съобщаване на данните, се налага имуществена санкция (член 4, параграф 4 от Декрет-закон № 50).
13.
Лицата, пребиваващи на територията на Италия, които упражняват дейности по посредничество във връзка с недвижими имоти, „както и лицата, които управляват телематични портали“, когато събират наемите или насрещните престации по посочените договори за наем, или когато участват при плащането на тези наеми или насрещни престации, трябва да удържат в качеството на платци на дохода данък от 21 % върху размера на наемите и на насрещните престации при плащането на получателя, и да извършват съответното внасяне в държавния бюджет. При неупражняване на опцията за прилагане на режима за заместващ данък с възможност за плащане на части удръжката се счита за извършена като авансово плащане (член 4, параграф 5 от Декрет-закон № 50).
14.
Чуждестранните лица, упражняващи същата дейност, които притежават постоянен обект в Италия, изпълняват задълженията, произтичащи от спорния данъчен режим, чрез постоянния си обект. Чуждестранните лица, признати за такива без постоянен обект в Италия, в качеството на лица — платци на данък, са длъжни да посочат данъчен представител. Когато не е посочен данъчен представител, лицата, пребиваващи на територията на Италия, които принадлежат към същата група като посочените по-горе, отговарят солидарно с тях за изпълнението на задълженията и за внасянето на удръжката върху размера на наемите и на насрещните престации по договорите за наем (член 4, параграф 5 bis от Декрет-закон № 50).
15.
С акт на директора на данъчната администрация се установяват разпоредбите за прилагане на член 4, алинеи 4, 5 и 5 bis от Декрет-закон № 50.
Фактите, производството и преюдициалните въпроси
16.
Жалбоподателите по главното производство, Airbnb Ireland UC и Airbnb Payments UK Ltd (по-нататък наричани заедно „Airbnb“), принадлежат към Airbnb, група, осъществяваща дейност в целия свят, която управлява едноименния портал в интернет за посредничество във връзка с недвижими имоти. Порталът позволява да се свързват, от една страна, наемодатели, които разполагат с места за настаняване, и от друга страна, лица, търсещи този вид настаняване, като получава от клиента плащането, свързано с предоставянето на жилището преди началото на отдаването под наем, и превежда това плащане на наемодателя след началото на отдаването под наем, ако наемателят не е възразил (
6
).
17.
Airbnb подава жалба пред Tribunale amministrativo del Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), с която иска отмяна на решение № 132395 на директора на данъчната администрация от 12 юли 2017 г. за прилагане на спорния данъчния режим, от една страна, и от друга, на тълкувателното циркулярно писмо № 24 от 12 октомври 2017 г. на данъчната администрация относно спорния данъчен режим.
18.
В подкрепа на жалбата си Airbnb изтъква, че със спорния данъчен режим в италианското право се въвежда „технически регламент“ или „правило за услуги“ и че следователно в изпълнение на член 5, параграф 1, първа алинея от Директива 2015/1535 Комисията е трябвало да бъде предварително уведомена за това. Airbnb поддържа и че предвидените с този режим задължения във връзка с предоставянето на информация и данъчното облагане нарушавали принципа на свободно предоставяне на услуги. По-нататък, Airbnb твърди, че задължението за посочване на данъчен представител за всяко лице, което поддържа телематичен портал за посредничество във връзка с недвижими имоти и не е местно лице или не е установено в Италия, представлява непропорционално ограничение на основните свободи като свободното предоставяне на услуги.
19.
С решение от 18 февруари 2019 г. първоинстанционният съд отхвърля жалбата. Airbnb обжалва това съдебно решение пред запитващата юрисдикция.
20.
С акт от 11 юли 2019 г., постъпил в Съда на 30 септември 2019 г., запитващата юрисдикция отправя до Съда преюдициално запитване относно няколко разпоредби от правото на Съюза. С определение от 30 юни 2020 г., Airbnb Ireland и Airbnb Payments UK (C‑723/19, непубликувано, EU:C:2020:509), Съдът обявява това запитване за явно недопустимо поради липсата на информация, позволяваща му да даде полезен отговор на поставените въпроси, като същевременно уточнява, че запитващата юрисдикция може да отправи ново преюдициално запитване.
21.
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Как следва да се тълкуват съдържащите се в [Директива 2015/1535] изрази „технически регламент“ на услугите на информационното общество и „правило за услуги“ на информационното общество и по-специално трябва ли тези изрази да се тълкуват в смисъл, че включват и данъчни мерки, които не целят пряко регламентиране на специфичната услуга на информационното общество, а привеждането в съответствие на конкретното ѝ упражняване в рамките на държавата членка, налагайки по-специално на всички доставчици на услуги по посредничество във връзка с недвижими имоти — включително и на стопанските субекти, които не са установени в страната и които предоставят своите услуги онлайн — спомагателни и инструментални задължения за ефективното събиране на дължимите от наемодателите данъци, като:
a)
събиране и последващо съобщаване на данъчните органи на държавата членка на данните, свързани с договорите за краткосрочен наем, сключени в резултат на дейността на посредника;
б)
удържане на дължимата на данъчните органи част от сумите, платени от наемателите на наемодателите, и последващо внасяне на тези суми в държавния бюджет[?]
2)
a)
Допуска ли принципът на свободно предоставяне на услуги, съдържащ се в член 56 ДФЕС, както и аналогичните принципи, произтичащи от [Директиви 2000/31 и 2006/123] — ако бъдат счетени за приложими в тази област — национална мярка, която предвижда за действащите в Италия посредници във връзка с недвижими имоти, включително и за операторите, неустановени в страната и предоставящи услугите си онлайн, задължения за събиране на данните, свързани със сключените с тяхното посредничество договори за краткосрочен наем, и последващото им съобщаване на данъчната администрация, с цел събиране на преките данъци, дължими от ползвателите на услугата?
б)
Допуска ли принципът на свободно предоставяне на услуги, съдържащ се в член 56 ДФЕС, както и аналогичните принципи, произтичащи от [Директиви 2000/31 и 2006/123] — ако бъдат счетени за приложими в тази област — национална мярка, която предвижда за действащите в Италия посредници във връзка с недвижими имоти, включително и за операторите, неустановени в страната и предоставящи услугите си онлайн, които участват в етапа на плащане по договорите за краткосрочен наем, сключени с тяхното посредничество, задължението за удържане на данък върху тези плащания с последващо внасяне в държавния бюджет, с цел събиране на преките данъци, дължими от ползвателите на услугата?
в)
При утвърдителен отговор на предходните въпроси, може ли принципът на свободно предоставяне на услуги, съдържащ се в член 56 ДФЕС, както и аналогичните принципи, произтичащи от [Директиви 2000/31 и 2006/123], ако бъдат счетени за приложими в тази област, все пак да бъдат ограничавани в съответствие с правото на Съюза от национални мерки като описаните в букви а) и б), поради неефективността в противен случай на данъчната удръжка, свързана с преките данъци, дължими от ползвателите на услугата?
г)
Може ли принципът на свободно предоставяне на услуги, съдържащ се в член 56 ДФЕС, както и аналогичните принципи, произтичащи от [Директиви 2000/31 и 2006/123], ако бъдат счетени за приложими в тази област, да бъдат ограничавани в съответствие с правото на Съюза от национална мярка, която налага на неустановените в Италия посредници задължението да посочат данъчен представител, длъжен да изпълнява от името и за сметка на неустановения в страната посредник описаните в буква б) национални мерки, предвид неефективността в противен случай на данъчната удръжка, свързана с преките данъци, дължими от ползвателите на услугата?
3)
Трябва ли член 267, трета алинея ДФЕС да се тълкува в смисъл, че при повдигнат от някоя от страните въпрос за тълкуване на правото на Съюза (първично или вторично), придружен от точното посочване на текста на въпроса, юрисдикцията си запазва все пак правото самостоятелно да преформулира този въпрос, определяйки по свое усмотрение, според знанието и убеждението си, съответните норми от правото на Съюза, националните разпоредби, които потенциално са в противоречие с тях, и точното словесно съдържание на запитването, при условие че е в рамките на материята предмет на спора, или е длъжна да приеме въпроса, както той е формулиран от страната заявител?“.
22.
Преюдициалното запитване е постъпило в Съда на 9 февруари 2021 г. Писмени становища по настоящото дело са представили Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo — Federalberghi (Федерация на италианските хотелиерски и туристически сдружения, наричана по-нататък „Federalberghi“), италианското, белгийското, чешкото, испанското, френското, нидерландското, австрийското и полското правителство, както и Европейската комисия. Airbnb, Federalberghi, италианското, испанското, френското правителство и Комисията са представлявани в съдебното заседание, проведено на 28 април 2022 г.
Анализ
По първия преюдициален въпрос
23.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, параграф 1, буква е) от Директива 2015/1535 трябва да се тълкува в смисъл, че представлява „технически регламент“ по смисъла на тази разпоредба национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем — включително на тези, които упражняват дейността си онлайн — задължение за събиране и съобщаване на данъчните органи на данните, свързани с договорите за наем, сключени в резултат на дейността на посредника, както и, когато тези посредници участват при плащането на наема, задължение за удържане на дължимия данък върху сумите, платени от наемателите на наемодателите, и за внасяне на този данък в държавния бюджет.
По приложимостта на Директива 2015/1535 към данъчните разпоредби
24.
Съдът поставя на страните и заинтересованите лица, присъстващи на съдебното заседание, въпроси относно приложимостта на Директива 2015/1535 към мерки като тези по спорния данъчен режим предвид факта, че член 114 ДФЕС, чийто параграф 1 е правното основание на тази директива, изключва в параграф 2 прилагането на този параграф 1 „към данъчни разпоредби“.
25.
Веднага трябва да отбележа, че споделям становището, изразено в частност от френското правителство, че член 114, параграф 2 ДФЕС допуска по принцип приложимостта на Директива 2015/1535 към данъчни мерки. Всъщност тази разпоредба трябва да се тълкува като отнасяща се до хармонизиране на тези разпоредби, което би могло да се квалифицира като „положителна хармонизация“. Мерки от такова естество се приемат, що се отнася до косвените данъци и такси, на основание член 113 ДФЕС.
26.
За сметка на това Директива 2015/1535 не извършва такава положителна хармонизация. Тази директива се ограничава до това да установи правила, за да предотврати приемането от държавите членки на мерки, противоречащи на правилното функциониране на вътрешния пазар. Тези правила включват процедурно задължение за уведомяване за някои разпоредби на етапа на проекта с цел превантивен контрол от гледна точка на съответствието им с правилата на вътрешния пазар. Такъв контрол обаче изобщо не е равностоен на хармонизация на тези разпоредби със законодателството на Съюза, предвидено в член 114, параграф 1 ДФЕС. Макар Директива 2015/1535 да осъществява хармонизация, тя се отнася до процедурните правила за приемане на законовите, подзаконовите или административните разпоредби на държавите членки.
27.
Затова според мен член 114, параграф 2 ДФЕС не изключва приложимостта на Директива 2015/1535 към данъчните разпоредби като разглежданите по настоящото дело.
По квалификацията на разпоредбите на спорния данъчен режим като „правила за услуги“
28.
„Технически регламент“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква е) от Директива 2015/1535 представлява в частност „правило за услуги“, както е дефинирано в член 1, параграф 1, буква д) от тази директива.
29.
Следва да се припомни, че съгласно тази дефиниция „правило за услуги“ означава изискване от общ характер, свързано с предприемането и упражняването на дейности за услуги на информационното общество, и по-конкретно разпоредби относно доставчиците на услуги, услугите и получателите на услуги, като се изключат всякакви правила, които не са насочени специално към такива услуги.
30.
Безспорно е, че услуги като предоставяните от Airbnb представляват услуги на информационното общество по смисъла на Директива 2015/1535 (
7
). Остава да се определи дали различните задължения на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем по силата на спорния данъчен режим отговарят на останалите критерии, посочени в дефиницията за „правило за услуги“.
31.
Предмет на спор между страните е дали тези задължения се отнасят до услугите на информационното общество „по ясен и целенасочен начин“ или само „по имплицитен начин или инцидентно“ по смисъла на дефиницията в член 1, параграф 1, буква д) от Директива 2015/1535.
32.
От една страна, Federalberghi твърди, че спорният данъчен режим само разширява обхвата на съществуващия данъчен режим, който се прилага за дългосрочно отдаване под наем на недвижими имоти, и за краткосрочното отдаване под наем на недвижими имоти. Според нея този режим няма за цел да регламентира посредническите услуги като такива, а да облага ефективно с данък отдаването под наем на недвижими имоти, за да се избегне укриването на данъци в този сектор. Впрочем Federalberghi твърди, че различните задължения, наложени на посредниците от посочения данъчен режим, са формулирани технологично неутрално в смисъл, че са задължения както на посредниците, които развиват дейността си онлайн, така и на тези, които упражняват дейността си чрез други средства. Според тази страна обаче присъствието на оператори, които развиват дейността си офлайн на пазара на краткосрочно отдаване под наем на недвижими имоти, не е само на теория.
33.
От друга страна, Airbnb поддържа, че в действителност спорният данъчен режим е замислен като специално насочен към договорите за отдаване под наем на недвижими имоти, сключени чрез онлайн платформите като управляваната от Airbnb. Този довод ми се струва убедителен. Всъщност от данните в предоставената на Съда преписка по делото ясно се вижда, че спорният данъчен режим е приет, за да се противодейства на масовото укриване на данъци в сектора на краткосрочното отдаване под наем на недвижими имоти между частноправни субекти. Общоизвестно е обаче, че този сектор се разви толкова значително благодарение на тези онлайн платформи като управляваната от Airbnb, и следователно благодарение на услугите на информационното общество. Макар в сектора да има посредници, развиващи дейност чрез други средства, пазарните им дялове според мен трябва да са минимални.
34.
Следователно в разглежданото по главното производство положение става въпрос не само за просто прилагане към услуги на информационното общество на вече съществуващите правила, приложими за доставчици, развиващи дейността си офлайн (
8
), а за установяването на правила, чиято цел е да разрешат проблеми, възникнали специално в интернет средата и които следователно се отнасят конкретно до доставчиците на онлайн услуги (
9
).
35.
Така според мен може да се приеме, че задълженията, които посредниците имат по силата на спорния данъчен режим, се отнасят конкретно до услугите на информационното общество, като технологично неутралната формулировка на разглежданите национални разпоредби сама по себе си не може да промени тази преценка (
10
).
36.
Същевременно този анализ отчита само един аспект на проблема, а именно самото конкретно засягане на доставчиците на услуги на информационното общество. Несъмнено този подход може да е достатъчен в положението, отнасящо се до правила, чиято цел е да се регламентират самите условия за достъп и извършване на онлайн дейности (
11
) или да се забранят такива дейности (
12
). За разлика от това, в положение като разглежданото по главното производство, което се отнася до разпоредби, имащи различна цел, според мен много сложната дефиниция на „правило за услуги“ изисква по-нюансирано тълкуване, за да се определи с точност дали тези разпоредби попадат в обхвата на задължението за уведомяване и на съпътстващата го санкция при евентуално неизпълнение, а именно невъзможността за частноправните субекти да се позовават на разпоредбите, за които е трябвало да се извърши уведомяване (
13
).
37.
Такова по-нюансирано тълкуване изисква да се определи дали разпоредбата, за която се твърди, че представлява технически регламент, има за конкретна цел да регламентира достъпа или извършването на услуга на информационното общество. Всъщност съвместният прочит на член 1, параграф 1, буква д), първа алинея и втора алинея, подточка i) от Директива 2015/1535 ме навежда на извода, че формулировката на втората разпоредба, според която „едно правило се счита за специално насочено към услугите на информационното общество, когато […] конкретната цел и предмет […] е да регулира такива услуги по ясен и целенасочен начин“, трябва да се разбира като изискваща правило за такива услуги да има за конкретна цел и предмет да регламентира по ясен и целенасочен начин достъпа и извършването на тези услуги, тоест въпросите, посочени в първата разпоредба.
38.
Що се отнася до различните задължения, които обвързват посредниците по силата на спорния данъчен режим, съм съгласен с някои от заинтересованите страни, представили писмени становища по настоящото дело, по-конкретно с полското правителство, според което тези задължения нямат за конкретна цел и предмет да регламентират достъпа или извършването на услуги по посредничество във връзка с недвижими имоти по интернет.
39.
Първо, що се отнася до задължението за събиране и предоставяне на информация, според мен трябва да се констатира, че това задължение изобщо не цели да регламентира достъпа до или извършването на услугата по посредничество във връзка с краткосрочното отдаване под наем на недвижими имоти. Всъщност предоставянето на информация на данъчната администрация няма за цел нито да регламентира, нито дори да контролира дейността на посредника, а единствено да регламентира тази на неговите клиенти наемодатели. Следователно това задължение се отнася до дейността на посредника само „инцидентно“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква д), първа алинея и втора алинея, подточка ii) от Директива 2015/1535. Макар посоченото задължение да е пряка последица от извършването на посредническата услуга във връзка с недвижимите имоти, които се намират в Италия и се отдават под наем от физически лица, то все пак не обуславя, противно на твърдението на Airbnb, възможността за извършване на тази дейност (
14
) и не определя нито начина, нито условията за извършването ѝ. Същото задължение възниква ex post вследствие на упражняването на дейността и се отнася не до отношенията на посредника с неговите клиенти, а само до отношенията му с данъчната администрация (
15
).
40.
Второ, що се отнася до задължението за удържане на данък, то очевидно има по-пряка връзка с извършването на посредническа услуга, доколкото тази услуга включва посредничеството при плащането на наема. Всъщност, изпълнявайки това задължение, посредникът не превежда на наемодателя цялата сума на получения наем (
16
), а само оставащата сума след удържането на данъка.
41.
Задължението за удържане на данъка обаче, подобно на задължението за предоставяне на информация, няма за цел да регламентира посредническата услуга, а да се обложи с данък стоящата в основата му дейност по отдаване под наем на недвижими имоти. Удържането на данъка от посредника, който участва при плащането, е само инструмент, позволяващ осъществяването на тази цел. Следователно това задължение, както и задължението за събиране и предоставяне на информация, се отнася само инцидентно до посредническата услуга. В това отношение следва да се отбележи, както правилно подчертава френското правителство, че техниката на удържане на данък при източника се използва обичайно в различни области, които нямат връзка с услугите на информационното общество, като трудови правоотношения или данъчно облагане на капиталови доходи. Следователно този инструмент не е специфичен за услугите на информационното общество.
42.
Доводът на Airbnb, че съответният посредник е длъжен да приеме технически и организационни процедури, за да се съобрази със задълженията, произтичащи от спорния данъчен режим, не променя преценката ми относно разглежданите задължения от гледна точка на Директива 2015/1535. Приемането на такива процедури наистина би представлявало приемане на вътрешни за доставчика мерки във връзка с отношенията му с администрацията на държавата членка, в която се намира мястото на доставка на услугите, които са в основата на неговата посредническа дейност. Такива мерки обаче не засягат извършването на неговата собствена услуга. Положението би било различно само ако допълнителните задължения, наложени на доставчик на услуги, го задължават да промени условията за извършването на тази услуга, като това да иска от клиентите си допълнителна информация.
43.
Накрая, трето, що се отнася до задължението за посочване на данъчен представител, то не е споменато от запитващата юрисдикция в първия ѝ преюдициален въпрос. По съображения за изчерпателност обаче посочвам, че в съответствие с моя анализ на член 1, параграф 1, буква д) от Директива 2015/1535 това задължение е извън рамките на дефиницията за „правило за услуги“, доколкото няма за цел да регламентира достъпа или извършването на услуга на информационното общество, а е само административна последица от извършването на такава услуга, тясно свързана със задължението за удържане на данък.
По фактически техническите регламенти, свързани с данъчни мерки
44.
В съдебното заседание бе обсъден и въпросът дали задълженията, произтичащи за посредниците от спорния данъчен режим, трябва да се квалифицират като „фактически технически регламенти“ по смисъла на член 1, параграф 1, буква е), втора алинея, подточка iii) от Директива 2015/1535, в качеството им на правила относно услугите, свързани с данъчни мерки.
45.
Същевременно, както изтъква френското правителство, тези правила съпътстват данъчни мерки, които имат за цел да повлияят на потреблението на някои стоки или услуги, като например продукти, които са по-малко вредни за околната среда или енергийно по-икономични. Целта на спорния данъчен режим обаче не е такава. Всъщност, както убедително излага италианското правителство, единствената цел на същия е да улесни събирането на данъци и да води борба срещу избягването на данъци. Следователно разглежданите задължения са данъчни мерки в същински смисъл и не може да се квалифицират като „фактически технически регламенти“ (
17
).
Предложение за отговор на първия преюдициален въпрос
46.
Затова предлагам на първия преюдициален въпрос да се отговори, че член 1, параграф 1, буква е) от Директива 2015/1535 във връзка с член 1, параграф 1, буква д) от нея трябва да се тълкува в смисъл, че не представлява „технически регламент“ по смисъла на първата разпоредба национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем — включително тези, които упражняват дейността си онлайн — задължение за събиране и съобщаване на данъчните органи на данните, свързани с договорите за наем, сключени в резултат на дейността на посредника, както и когато тези посредници участват при плащането на наема — задължение за удържане на дължимия данък върху сумите, платени от наемателите на наемодателите, и за внасяне на този данък в държавния бюджет.
По втория преюдициален въпрос
47.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали Директиви 2000/31 и 2006/123 и член 56 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем, включително на тези, които упражняват дейността си онлайн:
a)
задължение за събиране и съобщаване на данъчните органи на данните, свързани с договорите за наем, сключени в резултат на дейността на посредника;
б)
когато тези посредници участват при плащането на наема — задължение за удържане на дължимия данък върху сумите, платени от наемателите на наемодателите, и за внасяне на този данък в държавния бюджет, и
в)
задължение за посочване на данъчен представител, когато посредникът не притежава постоянен обект в Италия.
По задължението за предоставяне на информация
48.
Що се отнася до задължението за събиране и съобщаване на информация, в решение Airbnb Ireland (
18
) Съдът приема, че белгийската правна уредба, която налага задължения, аналогични на разглежданите в настоящия случай, е изключена от приложното поле на Директива 2000/31, тъй като попада в „данъчната област“ по смисъла на член 1, параграф 5, буква а) от тази директива.
49.
Според мен същият извод се налага и по отношение на понятието „област на данъчно облагане“ по смисъла на член 2, параграф 3 от Директива 2006/123, поради което разглежданата в случая национална правна уредба също би трябвало да бъде изключена от приложното поле на тази директива.
50.
Впрочем съображението на Съда в решение Airbnb Ireland (
19
), че член 56 ДФЕС допуска белгийската правна уредба, може да се приложи пряко към настоящия случай.
По задължението за удържане на данък
51.
В решение Airbnb Ireland (
20
) Съдът приема, че задължението за предоставяне на информация, наложено на доставчиците на услуги по посредничество във връзка с краткосрочното отдаване под наем на недвижими имоти, е изключено от приложното поле на Директива 2000/31 като попадащо в данъчната област, като се има предвид, че адресат на тази информация е данъчната администрация, че задължението е част от данъчна правна уредба и че информацията, чието предаване това задължение налага, по своето същество са неразделна част от тази правна уредба, тъй като служат за идентифициране на действителното данъчнозадължено лице, данъчната основа на този данък, и съответно неговия размер.
52.
Това важи a fortiori, що се отнася до задължението за удържане на данъка, което е с типично данъчен характер. Следователно няма никакво съмнение, че това задължение, също като задължението за предоставяне на информация, попада в „областта на данъчното облагане“ по смисъла на член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31, както и в „данъчната област“ по смисъла на член 2, параграф 3 от Директива 2006/123.
53.
Следователно трябва да се констатира, че задължението за удържане на данък е изключено от приложното поле на Директиви 2000/31 и 2006/123.
54.
По-нататък, що се отнася до член 56 ДФЕС, в решение Airbnb Ireland Съдът приема, че тази разпоредба допуска задължението за събиране и предаване на информация от посредник във връзка с недвижими имоти, по-конкретно с мотива че според неговата практиката член 56 ДФЕС не се отнася до мерките, единственото действие на които е създаването на допълнителни разходи за разглежданата доставка и които засягат доставката на услуги между държави членки по същия начин както доставката им в рамките на една държава членка (
21
).
55.
В писменото си становище обаче Airbnb косвено оспорва този извод на Съда, като твърди, че съдебната практика, на която той се е основал, се отнася до данъците и таксите, с които се облага присъщата дейност на трансграничните доставчици, и че допълнителните разходи, посочени в тази съдебна практика, са пряко породени от това данъчно облагане. Според Airbnb задълженията, с които е обвързано по силата на спорния данъчен режим, произтичат не от облагането на присъщата му дейност, а от това на дейността на неговите клиенти наемодатели. Airbnb поддържа, че поради това съдебната практика, на която се основава точка 46 от решение Airbnb Ireland, не е приложима в настоящия случай.
56.
Тези доводи не са лишени от основание, поне що се отнася до задължението за удържане на данък. Всъщност това задължение представлява доста по-голяма тежест от обикновено задължение за предоставяне на информация, дори само поради финансовата отговорност, която поражда не само към държавата на облагане, но и към клиентите. Поради това ми се струва необходимо да анализирам съответствието му с член 56 ДФЕС.
57.
Следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика член 56 ДФЕС не допуска прилагането на националните мерки, които забраняват, затрудняват или правят по-малко привлекателно упражняването на свободното предоставяне на услуги (
22
).
58.
На първо място, Airbnb поддържа, че спорният данъчен режим, и по-специално задължението за удържане на данък, представлява непряка дискриминация на трансграничните доставчици, тъй като „почти всички“ посреднически платформи във връзка с недвижими имоти на италианския пазар, и „особено тези, които управляват и плащанията“, са установени в други държави членки. Според мен този довод следва да се разбира в смисъл, че според Airbnb италианският законодател, налагайки задължението за удържане на данък само на посредниците, които участват при плащането на наема, е дискриминирал платформите, които не са установени в държавата и които обичайно участват при извършването на плащанията, спрямо местните посредници, които най-често не правят това.
59.
Точността на фактическата предпоставка, на която се основава тази теза, може да бъде проверена само от запитващата юрисдикция. Независимо от това, от гледна точка на свободното предоставяне на услуги, тезата на Airbnb според мен е неоснователна.
60.
Първо, що се отнася до налагането на задължението за удържане на данък само на посредниците, които участват при плащането на наема, очевидно би било трудно това задължение да се наложи на посредниците, които не предлагат такава допълнителна услуга. Според мен обаче най-важният елемент е фактът, че изборът на посредника да предоставя тази услуга не е случаен, а напротив, отговаря на опасения, аналогични на тези, накарали италианския законодател да приеме спорния данъчен режим.
61.
Всъщност следва да се констатира, както впрочем признава Airbnb в писменото си становище, че що се отнася до договори за краткосрочно отдаване под наем, равнището на риска е много по‑високо, когато тези договори са сключени между физически лица, отколкото в случаите, когато наемодателят е наемодател по занятие, а наемателят е потребител. На практика в първата хипотеза, що се отнася, от една страна, до наемателя, той невинаги е в състояние да се увери предварително в реалното качество и дори в съществуването на недвижим имот, който не принадлежи на лице, предоставящо туристически услуги по занятие, и не се ползва от защитата, предоставена на потребителите; от друга страна, що се отнася до наемодателя, който не е наемодател по занятие, той често няма същата възможност както търговеца да се увери в ефективното плащане на наема от наемателя. Така посредникът, като гарантира, че наемателят ще получи достъп до имота само при условие че е платил наема, и че наемодателят ще получи парите си, след като наемателят се е настанил в имота и след като констатира, че същият отговаря на условията по договора, не само улеснява процедурата за плащане, но и създава условията за сигурност, необходими за развитието като масов пазар на сектора на краткосрочното отдаване под наем на недвижими имоти от лица, които не правят това по занятие.
62.
Същевременно публичният орган, който иска да обложи тази дейност по отдаване под наем, е изправен пред аналогични затруднения. Дейността на значителен брой физически лица, в тежест на които не са налице различните задължения, наложени на търговците, по естеството си е трудно контролируема от данъчна гледна точка. Ето защо е напълно логично задължението за удържане на данък да се наложи на посредниците, които участват при плащането на наема, по същите причини като тези, поради които те предлагат такава услуга.
63.
Второ, фактът, че повечето посредници, участващи при плащането на наемите, са установени в държави членки, различни от тази, в която се намира отдаваният под наем имот, се дължи на това, че предоставянето на онлайн услуги не изисква установяване на дадено място, както и на концентрирането на дейността в ограничен брой стопански образувания, характерно за икономиката на онлайн платформите (
23
). За сметка на това естеството на тези услуги и особено на свързаната с участието при плащането услуга, по никакъв начин не предопределя, че те трябва да се предоставят по-скоро от чуждестранни, отколкото от местни доставчици. Следователно цитираната от Airbnb (
24
) съдебна практика относно преподаватели по чужди езици, тоест относно група, която по естеството си може да е съставена в голямата си част от чужденци, не е приложима в настоящия случай.
64.
На второ място, Airbnb твърди, че италианският законодател, налагайки същото задължение за удържане на данък на местните и на чуждестранните лица е дискриминирал последните, които, тъй като не са подчинени на данъчната компетентност на Италия, се намират в различно положение от това на местните лица.
65.
Според мен този довод също е неоснователен. Спорният данъчен режим се отнася не до данъчното облагане на услугите на Airbnb, а до облагане на дейността по отдаване под наем на недвижими имоти, намиращи се в Италия и които са в основата на тези услуги. Следователно този режим без никакво съмнение е от данъчната компетентност на италианското правителство. Услугите, предоставяни от посредници като Airbnb, обаче са неделими от тези дейности по отдаване под наем, поради факта че нямат собствена икономическа стойност. Ето защо според мен е налице повече от достатъчна привръзка, за да се позволи на тази държава членка да наложи на посредниците задължения в рамките на данъчното облагане на договорите за наем на недвижими имоти, намиращи се на нейна територия, без да се провежда разграничение, що се отнася до мястото на установяване на тези посредници (
25
). Следователно от тази гледна точка чуждестранните лица не се намират в различно положение от това на местните лица.
66.
От това правя извода, че задължението за удържане на данък, наложено на посредниците в рамките на спорния данъчен режим, не води до дискриминация спрямо чуждестранните оператори. Струва ми се обаче, че това задължение като мярка, която може да направи упражняването на тази свобода по-малко привлекателно, би могло да се счита за пречка за свободното предоставяне на услуги.
67.
Всъщност подобно задължение налага на съответните оператори да играят нова роля, при положение че те вече ще бъдат посредници не само между наемодателите и наемателите, но и между наемодателите и данъчните органи, което предполага по-голяма финансова отговорност, от една страна, към данъчните органи във връзка с точното плащане на дължимия данък, и от друга страна, спрямо наемодателите, които ще са в правото си да считат, че са освободени от данъчните си задължения поради извършеното от посредниците удържане на данъка. Така упражняването на свободното предоставяне на услуги, в частност на тези, свързани с посредничеството при плащането на наемите, е съпътствано от допълнителен риск, който не би съществувал, при липсата на задължение за удържане на данък (
26
).
68.
Въпреки това считам, обратно на поддържаното от Airbnb, че тази пречка е напълно обоснована. В това отношение италианското правителство изтъква необходимостта да се гарантира ефективното събиране на данъка върху доходите от краткосрочно отдаване под наем на недвижими имоти и да се води борба с избягването на данъци в този сектор. Следва да се отбележи, че според постоянната съдебна практика такава цел представлява съображение от общ интерес, което би могло да обоснове пречка пред свобода на вътрешния пазар (
27
).
69.
Удържането на данъка (или на авансов данък) при източника е универсално използвана данъчна техника, която не само позволява да се гарантира ефективното събиране на данъка, но и представлява мярка за опростяване и за по‑голяма правна сигурност за данъчнозадължените лица. Впрочем за оператора, който при всички положения разполага със средствата, които съставляват данъчната основа, какъвто е случаят с посредник във връзка с недвижими имоти, който участва при плащането на наема, задължението за предаване на част от тези пари на данъчните органи не представлява непропорционална тежест.
70.
Както припомнят някои от заинтересованите лица, представили становища по настоящото дело, Съдът е признал, че техниката на удържане на данък обосновава пречка пред свободата на вътрешния пазар (
28
). Макар да е вярно, както подчертава Airbnb, че този извод се отнася до положения, при които чуждестранни данъчнозадължени лица получават доходи от вътрешен източник (
29
), не виждам причина този извод да не може да се приложи в положения като разглежданото по главното производство. Затруднението при събирането на данъка се дължи не само на мястото на установяване или на пребиваване на данъчнозадълженото лице, но и на няколко други фактора, като един от най-важните е множеството данъчнозадължени лица, всяко от които получава относително нисък доход. Струва ми се очевидно, че събирането на дадена сума като данък от множество дребни данъкоплатци изисква много повече усилия и средства, отколкото събирането на същата сума от един-единствен голям данъкоплатец. В такъв случай е напълно легитимно да се използва техниката на удържане на данък при източника, в положение, при което един-единствен посредник получава и превежда подлежащите на въпросното данъчно облагане доходи на няколко данъчнозадължени лица, дори това да представлява допълнителна административна тежест за този посредник. Очевидно е също, че такава мярка позволява да се противодейства ефективно на избягването на данъци, като възлага на оператор, който не е лично заинтересован да избегне заплащането на данъка, отговорността да внесе този данък на данъчната администрация.
71.
В този смисъл определено не смятам, че това задължение за удържане на данък е непропорционално с оглед на легитимната цел за ефективно събиране на данъка и за борба срещу избягването на данъци. По-специално, предлаганото от Airbnb решение, изразяващо се в доброволни споразумения между посредниците и данъчните органи за предаването на информация, според мен е явно по-неефективно именно поради неговия доброволен характер. В крайна сметка данъчните въпроси не може да се основават на доброволност.
72.
Що се отнася до довода на Airbnb, че задълженията, наложени на посредниците в рамките на спорния данъчен режим, и по-конкретно задължението за удържане на данък, били нелогични, следва да се отбележи, че изборът по отношение на лицата и видовете договори за наем, обхванати от тези задължения, произтича от приложното поле на спорния данъчен режим и е от компетентността единствено на съответната държава членка (
30
). Впрочем въвеждането на специфични правила за краткосрочното отдаване под наем, чиято икономическа функция е различна от тази на дългосрочното отдаване под наем, както и за физическите лица, които не упражняват дейността по занятие и чийто режим на облагане естествено е различен от този на юридическите лица и търговците, според мен изобщо не е нелогично.
73.
Накрая, фактът, че посредник като Airbnb може на теория да бъде обвързан със задължения, сходни на разглежданите по настоящото дело, но различаващи се по отношение на някои детайли в различни държави членки, в които предлага услугите си, произтича от това, че тези услуги, макар да представляват онлайн услуги, предоставяни от разстояние, са свързани с услугите за отдаване под наем на недвижими имоти, които са в основата им, условията за доставка на които, и особено условията на данъчно облагане, не са хармонизирани на равнището на Съюза. Това обаче не може да постави под въпрос констатацията ми, че мерките, които държавите членки могат да приемат в рамките на своята компетентност, за да регламентират тези услуги за отдаване под наем на недвижими имоти, са оправдани.
74.
В крайна сметка считам, че член 56 ДФЕС допуска задължение за удържане на данък като предвиденото в спорния данъчен режим.
По задължението за посочване на данъчен представител
75.
Следва да се припомни, че посредник, обвързан от задължението за удържане на данък, който не е местно лице в Италия, е длъжен по силата на спорния данъчен режим да посочи данъчен представител за целите на изпълнението на това задължение. Видно от поясненията на италианското правителство в съдебното заседание, макар това да не е изрично предвидено в текстовете, е логично този представител да пребивава в Италия, тъй като в противен случай посочването му би станало безполезно.
76.
Като типична данъчна мярка, свързана със задължението за удържане на данък при източника, задължението за посочване на данъчен представител, подобно на другите две задължения, възложени на посредниците по силата на спорния данъчен режим, очевидно попада в „данъчната област“ по смисъла на член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31 и в „областта на данъчното облагане“ по смисъла на член 2, параграф 3 от Директива 2006/123, поради което това задължение е изключено от приложното поле на двете директиви.
77.
Въпреки това следва да се провери и дали задължението за посочване на данъчен представител е в съответствие с член 56 ДФЕС.
78.
В това отношение Airbnb твърди от самото начало, че такова задължение, което се прилага само по отношение на чуждестранните лица, е пряко дискриминационно спрямо доставчиците от други държави членки и следователно противоречи на член 56 ДФЕС.
79.
Според мен този довод не е убедителен. От данъчна гледна точка чуждестранните лица невинаги се намират в същото положение като местните лица, което може да обоснове разлика в третирането, без тази разлика да води до дискриминация (
31
).
80.
За разлика от това в решение Комисия/Испания (
32
) Съдът вече е постановил, че задължението за посочване на данъчен представител, наложено от испанското законодателство на доставчиците на трансгранични услуги, именно за целите на предаването на информация и на удържането на данък, представлява непропорционално ограничение на свободното предоставяне на услуги и следователно противоречи на член 56 ДФЕС.
81.
Противно на това, което, изглежда, твърди италианското правителство, считам, че изводът на Съда в това решение не представлява преценка „в един конкретен случай“, а е резултат от прилагането на принципите, ръководещи тълкуването на член 56 ДФЕС, към задължението за посочване на данъчен представител, наложено на доставчиците на услуги, установени в други държави членки. Всъщност посоченото решение вече се основава на прецедент (
33
). Разликите между разглежданите по тези две дела законодателства обаче не са счетени от Съда за определящи (
34
). Освен това изтъкнатите от италианското правителство съображения за обосноваване на задължението за посочване на данъчен представител по същество са идентични със съображенията, изложени от испанското правителство по делото, по което е постановено посоченото решение, а именно необходимостта от ефикасен данъчен контрол, както и борбата с данъчните измами (
35
).
82.
Следователно задължението за посочване на данъчен представител противоречи на член 56 ДФЕС.
Отговор на втория преюдициален въпрос
83.
С оглед на изложените съображения предлагам на втория преюдициален въпрос да се отговори, че член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31 и член 2, параграф 3 от Директива 2006/123 трябва да се тълкуват в смисъл, че национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем — включително тези, които упражняват дейността си онлайн — задължения за събиране и предаване на информация, удържане на данък и посочване на данъчен представител, предвидени в спорния данъчен режим, е изключена от приложното поле на тези директиви, и че член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска първите две задължения, но не допуска третото.
По третия преюдициален въпрос
84.
С третия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при повдигнат от някоя от страните въпрос за тълкуване на правото на Съюза съдът, чиито решения не подлежат на съдебно обжалване съгласно националното право, си запазва правото самостоятелно да преформулира преюдициалния въпрос, който да отправи до Съда, или е длъжен да приеме въпроса, както той е формулиран от страната, поискала отправянето на запитване.
85.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че по настоящото дело страните са поискали да отправят до Съда конкретни въпроси, свързани с тълкуването на правото на Съюза, и че според нея несъобразяването с това искане би могло да доведе до признаване на отговорността на държавата, и вследствие на това, в италианския правен ред — на съдията като физическо лице.
86.
Същевременно от постоянната практика на Съда следва, че макар национална юрисдикция, чиито решения не подлежат на обжалване съгласно националното право, да е длъжна по принцип да отправи преюдициално запитване до Съда, когато установи, че пред нея възниква въпрос за тълкуване на правото на Съюза, определянето и формулирането на въпросите, които да се отправят до Съда, се извършва само от националната юрисдикция и страните по главното производство не могат да определят съдържанието им (
36
). Всъщност въведената с член 267 ДФЕС система не съставлява правно средство за защита, което е на разположение на страните по висящ пред национален съд спор. Затова не е достатъчно дадена страна да твърди, че в спора се поставя въпрос за тълкуване на правото на Съюза, за да се породи задължение за съответната юрисдикция да приеме, че такъв въпрос е повдигнат по смисъла на член 267 ДФЕС (
37
). Същото важи и по отношение на съдържанието на въпросите.
87.
Впрочем, като отправя преюдициално запитване, националната юрисдикция е длъжна да спазва изискванията относно съдържанието на преюдициалното запитване, фигуриращи в член 94 от Процедурния правилника на Съда (
38
), които страните не са длъжни да спазват, когато формулират предложенията за преюдициални въпроси. Следователно отговорността за съобразяване с тези изисквания е единствено на националната юрисдикция, като в противен случай запитването или някои въпроси могат да бъдат отхвърлени като недопустими.
88.
Ето защо предлагам на третия преюдициален въпрос да се отговори, че член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при повдигнат от някоя от страните въпрос за тълкуване на правото на Съюза националният съд, чиито решения не подлежат на съдебно обжалване съгласно националното право, си запазва правото самостоятелно да преформулира преюдициалните въпроси.
Заключение
89.
С оглед на гореизложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Член 1, параграф 1, буква е) от Директива (ЕС) 2015/1535 на Европейския парламент и на Съвета от 9 септември 2015 година[,] установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите регламенти и правила относно услугите на информационното общество, във връзка с член 1, параграф 1, буква д) от тази директива трябва да се тълкува в смисъл, че не представлява „технически регламент“ по смисъла на първата разпоредба национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем — включително тези, които упражняват дейността си онлайн — задължение за събиране и съобщаване на данъчните органи на данните, свързани с договорите за наем, сключени в резултат на дейността на посредника, както и когато тези посредници участват при плащането на наема — задължение за удържане на данъка, дължим за сумите, платени от наемателите на наемодателите, и за внасяне на този данък в държавния бюджет.
2)
Член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия), и член 2, параграф 3 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар трябва да се тълкуват в смисъл, че национална правна уредба, която налага на посредниците във връзка с недвижими имоти за краткосрочно отдаване под наем, включително тези, които упражняват дейността си онлайн,
a)
задължение за събиране и съобщаване на данъчните органи на данните, свързани с договорите за наем, сключени в резултат на дейността на посредника,
б)
когато посредниците участват при плащането на наема — задължение за удържане на данъка, дължим за сумите, платени от наемателите на наемодателите, и за внасяне на данъка в държавния бюджет, и
в)
задължение за посочване на данъчен представител, ако въпросният посредник не притежава постоянен обект в Италия,
е изключена от приложното поле на тези директиви.
Член 56 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която предвижда задълженията, посочени в букви а) и б), и не допуска национална правна уредба, която предвижда задължението, посочено в буква в).
3)
Член 267 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че при повдигнат от някоя от страните въпрос за тълкуване на правото на Съюза националният съд, чиито решения не подлежат на съдебно обжалване съгласно националното право, си запазва правото самостоятелно да преформулира преюдициалните въпроси“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257.
(
3
)	ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50.
(
4
)	ОВ L 241, 2015 г., стр. 1.
(
5
)	GURI, бр. 144 от 23 юни 2017 г.
(
6
)	По-точно, Airbnb Ireland управлява интернет портала на територията на Съюза, докато към момента на настъпване на фактите по главното производство Airbnb Payments UK управлява плащанията.
(
7
)	Решение от 19 декември 2019 г., Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, т. 1 от диспозитива).
(
8
)	Вж. решение от 3 декември 2020 г., Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, т. 64—66).
(
9
)	Вж. решение от 12 септември 2019 г., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, т. 36).
(
10
)	Вж. решение от 12 септември 2019 г., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, т. 37).
(
11
)	За каквито става дума по делото, по което е постановено решение от 3 декември 2020 г., Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	За каквито става дума по делото, по което е постановено решение от 12 септември 2019 г., VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Тази санкция е основана на съдебната практика. Вж. по-специално решение от 30 април 1996 г., CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, т. 2 от диспозитива).
(
14
)	Макар това задължение да е съпътствано от санкции, те все пак не се състоят в забрана за извършване на посредническата дейност, а само в налагането на имуществени санкции.
(
15
)	Освен ако се приеме фактът, че се позволява на наемодателите да извършват дейността по отдаване под наем без знанието на данъчната администрация, като важен елемент от разглежданата посредническа услуга. Това обаче би означавало да се презюмира наличието на измама.
(
16
)	След приспадане на неговата комисиона.
(
17
)	Вж. в този смисъл решение от 11 юни 2015 г., Berlington Hungary и др. (C‑98/14, EU:C:2015:386, т. 96 и 97).
(
18
)	Решение от 27 април 2022 г. (C‑674/20, наричано по-нататък „решение Airbnb Ireland, EU:C:2022:303, т. 1 от диспозитива).
(
19
)	Точка 2 от диспозитива на това решение.
(
20
)	Вж. точки 32—34 от това решение.
(
21
)	Точка 46 от това решение и цитираната съдебна практика.
(
22
)	Вж., неотдавна, решение от 3 март 2020 г., Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, т. 26).
(
23
)	Вж. в това отношение Perrot, A. L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste — AJ Contrats d’affaires Concurrence Distribution, № 2, Dalloz Revues, II. 2016, p. 74.
(
24
)	Решение от 26 юни 2001 г., Комисия/Италия (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	Вж. относно обхвата на данъчната компетентност на държавите членки заключението на генералния адвокат Kokott по дело Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, т. 42—47).
(
26
)	Вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2019 г., N Luxembourg 1 и др. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 и C‑299/16, EU:C:2019:134, т. 159).
(
27
)	Вж. за по-нова практика решение от 26 февруари 2019 г., N Luxembourg 1 и др. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 и C‑299/16, EU:C:2019:134, т. 160).
(
28
)	Решение от 26 февруари 2019 г., N Luxembourg 1 и др. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 и C‑299/16, EU:C:2019:134, т. 160 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	Вж. обаче и решение от 11 декември 2014 г., Комисия/Испания (C‑678/11, EU:C:2014:2434, т. 47), в което Съдът приема, макар под формата на obiter dictum, такова задължение за трансграничните доставчици на услуги.
(
30
)	Вж. в този смисъл решение от 16 март 2021 г., Комисия/Полша (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, т. 38).
(
31
)	Вж. по-специално по отношение на положението на местните и чуждестранните данъкоплатци решение от 14 декември 2006 г., Denkavit Internationaal и Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, т. 23—25). Според мен същата логика може да се приложи и по отношение на лицата, които, без да са данъкоплатци, все пак отговарят за внасянето на данък в държавния бюджет.
(
32
)	Решение от 11 декември 2014 г. (C‑678/11, EU:C:2014:2434, по-конкретно т. 57—59 и 61).
(
33
)	А именно решение от 5 юли 2007 г., Комисия/Белгия (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Комисия/Испания (C‑678/11, EU:C:2014:2434, по-специално т. 54 и 55).
(
35
)	Вж. решение от 11 декември 2014 г., Комисия/Испания (C‑678/11, EU:C:2014:2434, по-специално т. 44).
(
36
)	Страните обаче имат право на достъп до съд, който е компетентен да отправи преюдициално запитване.
(
37
)	Вж. за неотдавнашно припомняне на тази съдебна практика решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, т. 53—58).
(
38
)	Решение от 6 октомври 2021 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, т. 68 и 69).