62024CJ0272
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
13 ноември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 2 ДЕС — Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС — Принцип на независимост на съдиите — Директива 2003/88/ЕО — Продължителност на седмичното работно време — Извънреден труд, полаган от съдиите — Национална правна уредба, която предвижда компенсация под формата на почивка и изключва паричната компенсация — Адекватно възнаграждение“
По дело C‑272/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния) с акт от 8 април 2024 г., постъпил в Съда на 17 април 2024 г., в рамките на производство по дело
HZ
срещу
Tribunalul Galaţi,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функциите на съдия от първи състав, I. Ziemele (докладчик), A. Kumin, и S. Gervasoni, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за румънското правителство, от E. Gane, L. Ghiţă и L. Liţu, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от K. Herrmann, D. Recchia и E. A. Stamate, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС, с точки 5 и 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците, приета на заседанието на Европейския съвет, проведено на 9 декември 1989 г. в Страсбург, и с членове 3 и 5—7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между HZ, съдия в Tribunalul Galaţi (Окръжен съд Галац, Румъния), и посочения съд относно изплащането на парична компенсация за положения от HZ извънреден труд за изпълнение на допълнителните задачи, с които е бил натоварен от 2019 г. насам.
Правна уредба
Правото на Съюза
Хартата на Общността за основните социални права на работниците
3
Точки 5 и 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците предвиждат:
„5. Всеки труд следва да бъде справедливо възнаграден.
За тази цел и в съответствие със специфичните за всяка държава правила е необходимо:
–
на работниците да се гарантира справедливо заплащане, т.е. достатъчно заплащане, което да им осигурява достоен стандарт на живот;
–
работниците, за които се прилага режим на работа, различен от трудов договор на пълен работен ден за неопределено време, да имат право на справедлива референтна заплата;
–
заплатата да може да бъде удържана, запорирана или прехвърлена само в съответствие с националните разпоредби; тези разпоредби трябва да предвиждат мерки, които да гарантират, е работникът може да издържа себе си и семейството си.
[…]
7.
Завършването на вътрешния пазар трябва да доведе до подобряване на условията на живот и труд на работниците в Европейската общност. Този процес се извършва посредством сближаване на тези условия, като се запазва подобрението им, по-конкретно относно продължителността и организацията на работното време и формите на работа, различни от безсрочната работа, например срочна работа, работа на непълно работно време, временната и сезонната заетост.
Подобрението трябва да включва, при необходимост, развитие на някои аспекти на трудовото законодателство, като например процедури за колективни уволнения и процедури при несъстоятелност“.
Директива 2003/88
4
Съгласно член 3 от Директива 2003/88, озаглавен „Междудневна почивка“:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на минимална продължителност на междудневна почивка от 11 последователни часа за всеки период от 24 часа“.
5
Член 5 от този директива, озаглавен „Междуседмична почивка“, гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че за всеки седемдневен период всеки работник има право на минимална почивка без прекъсване от 24 часа плюс междудневната почивка от 11 часа, посочена в член 3.
Ако обективни, технически или условия във връзка с организацията на труда оправдават това, може да се приложи минимална почивка от 24 часа“.
6
Член 6 от посочената директива, озаглавен „Максимална продължителност на седмично работно време“, гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че при съблюдаване на необходимостта от опазване на безопасността и здравето на работниците:
a)
продължителността на седмичното работно време се ограничава чрез законови, подзаконови или административни разпоредби, или чрез колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори;
б)
средното работно време за всеки седемдневен период, включително извънредния труд, не надвишава 48 часа“.
7
Член 7 от същата директива, озаглавен „Годишен отпуск“, гласи:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.
Румънското право
8
Член 21, параграф 1 от Legea-cadru nr. 153/2017 privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice (Рамков закон № 153/2017 за възнагражденията на персонала за сметка на държавния бюджет) от 28 юни 2017 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 492 от 27 юни 2017 г.) (наричан по-нататък „Рамков закон № 153/2017“) предвижда, че извънредният труд, положен извън нормалното работно време, се компенсира чрез платени свободни часове в рамките на 60 календарни дни след полагането му. В случай че компенсирането чрез свободни часове не е възможно в рамките на определения в параграф 1 срок, член 21, параграф 2 от Рамков закон № 153/2017 уточнява, че извънредният труд, положен извън нормалното работно време, се заплаща през следващия месец с бонус в размер на 75 % от основната заплата, надбавката за прослужено време и трудовото обезщетение, което се полага за отработените извънредни часове.
9
Предвид необходимостта от спазване на целта за дефицит под 3 % от брутния вътрешен продукт (БВП), предвидена в Договора за функционирането на ЕС, и приемането от Съвета на Европейския съюз на препоръки за преодоляване на прекомерния бюджетен дефицит в Румъния, и по-специално Препоръка на Съвета от 3 април 2020 година за преодоляване на прекомерния бюджетен дефицит в Румъния (2020/C 116/01) (ОВ C 116, 2020 г., стр. 1), румънското правителство приема няколко последователни извънредни постановления, които дерогират разпоредбите на член 21 от Рамков закон № 153/2017, като предвиждат, че извънредният труд, положен от служителите в бюджетния сектор, натоварени с изпълнителни или ръководни функции, извън нормалното работно време, както и трудът, положен в дни на междуседмична почивка, официални празници и други неработни дни, може да се компенсира само чрез свободни часове, но не и чрез каквато и да било парична компенсация.
10
Първоначално тази мярка е въведена за периода 2019—2021 г. с член 35, параграф 1 от Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 114/2018 privind instituirea unor măsuri în domeniul investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor acte normative și prorogarea unor termene (Извънредно постановление на Правителството № 114/2018 за въвеждане на мерки в областта на публичните инвестиции и бюджетни мерки, за изменение и допълнение на нормативни актове и за удължаване на някои срокове) от 28 декември 2018 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 1116 от 29 декември 2018 г.) (наричано по-нататък „OUG № 114/2018“). Мярката е удължена за 2022 г. с член II, параграф 1 от Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 130/2021 privind instituirea unor măsuri în domeniul investițiilor publice și a unor măsuri fiscal-bugetare, modificarea și completarea unor acte normative și prorogarea unor termene (Извънредно постановление на Правителството № 130/2021 за въвеждане на мерки в областта на публичните инвестиции и бюджетни мерки, за изменение и допълнение на нормативни актове и за удължаване на някои срокове) от 17 декември 2021 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 1202 от 18 декември 2021 г.) (наричано по-нататък „OUG № 130/2021“). Мярката е оставена в сила за 2023 г. с член II, параграф 1 от Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 168/2022 privind unele măsuri fiscal-bugetare, prorogarea unor termene, precum și pentru modificarea și completarea unor acte normative (Извънредно постановление на Правителството № 168/2022 относно някои бюджетни мерки, удължаване на някои срокове и изменение и допълнение на законодателни актове) от 8 декември 2022 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 1186 от 9 декември 2022 г.) (наричано по-нататък „OUG № 168/2022“).
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
11
HZ работи като съдия в Tribunalul Galaţi (Окръжен съд Галац, Румъния) от 1 април 2017 г. От 2019 г. този съд страда от недостиг на персонал, тъй като има незаети съдийски места.
12
В периода от 6 май 2019 г. до 15 март 2020 г. HZ работи в отделението за административни и данъчни спорове на посочения съд, а впоследствие в периода от 16 март 2020 г. до 1 септември 2021 г. е разпределен в първо гражданско отделение на същия съд. Според жалбоподателят в главното производство положението с наличните и заети места в административното и данъчното отделение е следното. В периода от 2019 г. до 2021 г. е имало девет места, от които седем са били заети и две са останали незаети, през 2022 г. е имало девет места, от които пет са били заети и четири са останали незаети, а в периода от 16 март 2020 г. до 1 септември 2021 г., въпреки че в щатното разписание на първо гражданско отделение са били предвидени четиринадесет съдийски места, са били заети само дванадесет, от които две са били заети от съдии в родителски отпуск.
13
HZ счита, че от 2019 г. изпълнява не само задачите, свързани със собствената му длъжност, но отчасти и задачите, съответстващи на незаетите длъжности, които са били разпределени между действащите съдии в съда. Като счита, че това е довело до полагането на извънреден труд, HZ иска да му бъде изплатено възнаграждение за този извънреден труд под формата на част от нетните заплати и надбавки за незаетите места, разделени на броя на съдиите, които действително са работили в периода от 2019 г. до 2021 г., както и за следващите години до запълването на тези места.
14
С решение от 11 януари 2023 г. Tribunalul București (Окръжен съд Букурещ, Румъния) отхвърля като неоснователен иска на HZ за изплащане на това възнаграждение, по-специално с мотива, че съгласно член 35, параграф 1 от OUG № 114/2018, член II, параграф 1 от OUG № 130/2021 и член II, параграф 1 от OUG № 168/2022 извънредният труд, положен извън нормалното работно време от служителите от бюджетния сектор, които заемат управленски или ръководни функции, както и извънредният труд, положен през дни на междуседмична почивка, официални празници и други дни, в които съгласно действащата нормативна уредба не се полага труд в рамките на нормалното работно време, се компенсира единствено чрез съответната почивка.
15
HZ обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния), като изтъква по-специално, че предвид действителното му работно натоварване възможността така положеният извънреден труд да се компенсира с почивка, е само теоретична.
16
Като посочва, че Curtea Constituțională (Конституционен съд, Румъния) е постановил, че финансовата стабилност на магистратите е една от гаранциите за независимост на съдебната власт, запитващата юрисдикция отбелязва, че чрез дерогация от установения в член 21 от Рамков закон № 153/2017 режим OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022 предвиждат, че за периода 2019—2023 г. извънредният труд, положен от магистратите, може да се компенсира само с предоставянето на почивка.
17
Запитващата юрисдикция подчертава, първо, че правната уредба в областта на извънредния труд, която се прилага за всички служители, получаващи възнаграждения от държавния бюджет, не премахва правото на компенсация, а предвижда като форма на такава компенсация само даването на почивка.
18
При това положение според жалбоподателя в главното производство постоянният недостиг на персонал в даден съд води до увеличаване на задачите, които трябва да извършва всеки един от работещите в него съдии, и до увеличаване на риска от допускане на грешки и от ангажиране на дисциплинарната отговорност на магистратите. Освен това в такъв случай даването на компенсаторна почивка може да се окаже чисто теоретично и възнаграждението на съдиите да не съответства на отговорностите, които произтичат от техните функции.
19
Второ, запитващата юрисдикция счита, че квалификацията „извънреден труд“ трябва да се преценява с оглед на действителния обем на работата в даден момент, а не само с оглед на степента на запълване на работните места.
20
При всички положения посочената юрисдикция уточнява, от една страна, че работодателят на жалбоподателя в главното производство никога не e отказвал да уважи негова молба за отпуск или за предоставяне на компенсаторни почивни дни за положения извънреден труд, и от друга страна, че през разглеждания в главното производство период HZ не е подавал такава молба.
21
При тези обстоятелства Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ, Румъния) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Може ли член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС, с точки 5 и 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците и с членове 3 [и 5—7] от [Директива 2003/88/ЕО], при обстоятелства като разглежданите в главното производство да се тълкува в смисъл, че принципът на независимост на националните съдилища не допуска национална правна уредба, която забранява заплащането на извънредния труд, положен от съдия поради недостиг на персонал в съда, в който той упражнява дейността си, при положение че компенсирането само чрез почивка, съответстваща на извънредния труд, положен извън нормалното работно време и в дните на междуседмична почивка и официални празници, ако бъде приложено, би се отразило неблагоприятно на предвидения в закона годишен отпуск?“.
По преюдициалния въпрос
22
Най-напред, от акта за преюдициално запитване е видно, че HZ иска да му бъде изплатена част от нетните заплати и надбавки за незаетите съдийски места в неговия съд за периода 2019—2022 г., както и за следващите години до действителното заемане на тези места, като възнаграждение за часовете труд, които е положил, за да изпълни задачите, които е трябвало да бъдат изпълнени от съдиите, чиито места са останали незаети през този период и след това.
23
Запитващата юрисдикция уточнява, от една страна, че HZ не е упражнил правото си да поиска от своя работодател да му даде почивка съгласно OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022 за извънредния труд, който е положил през разглеждания в главното производство период. В това отношение в преписката няма данни работодателят му да се е противопоставил, още по-малко пък да му е попречил да упражни това право. От друга страна, запитващата юрисдикция посочва, че извънредният труд не е бил отчетен нито от работодателя, нито от самия жалбоподател в главното производство, тъй като той е приспаднал допълнителното си натоварване от броя на незаетите съдийски места в неговия съд за всяка година, посочена в искането му.
24
В това отношение следва да се подчертае, че поради особеностите на съдийската професия, които са тясно свързани със статута на тази професия, може да се окаже невъзможно точното отчитане на работното време на съдиите като нормално работно време и извънреден труд. Правораздавателната дейност има характеристики, които могат да затруднят, дори да направят невъзможно измерването на работното време съгласно правилата, приложими за други професии. Всъщност за разглеждането на делата от съда може да има задължителни законоустановени срокове, да са предвидени спешни процедури, по-специално за обезпечителните производства, и то като цяло трябва да отговаря на изискването за постановяване на съдебно решение в разумен срок, все обстоятелства, които редовно изискват изпълнението на задачи извън нормалното работно време. Освен това участието в съдебни заседания не може да се ограничи до точно определен брой часове, над който съдията или съдът, в който той работи, да има пълен контрол.
25
При всички положения, както подчертава запитващата юрисдикция, необходимостта от полагане на извънреден труд трябва да се преценява с оглед на действителния обем на работата на даден съдия в даден момент и не може да се презумира или оценява единствено с оглед на степента на запълване на заетите работни места в съда, в който работи този съдия. Освен това според румънското правителство работното натоварване на съдиите се определя количествено от Consiliul Superior al Magistraturii (Висш съдебен съвет, Румъния), който гарантира, че натоварването се разпределя балансирано между съдилищата, и който определя броя на съдиите, които да бъдат назначени в тях в зависимост от натоварването.
26
Както обаче отбелязва самата запитваща юрисдикция, тя е сезирана от HZ с искане да му се присъди парична компенсация за положения от него извънреден труд през посочения в искането му период, не въз основа на общия режим на извънредния труд, установен в член 21, параграфи 1—6 от Рамков закон № 153/2017, който се прилага преди въвеждането на дерогациите, предвидени в OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022, а като размерът на претенциите му се определи въз основа на нетните заплати и надбавки за незаетите съдийски места в неговия съд, разделени на броя на действително заетите съдийски места.
27
В това отношение трябва да се посочи, че понятието „възнаграждение“ трябва да се тълкува в широк смисъл и включва по-специално всички придобивки в пари или в натура, настоящи или бъдещи, при положение че същите са предоставени, включително непряко, от работодателя на работника за неговия труд, независимо дали по силата на трудов договор, законодателни разпоредби, или на доброволни начала (решение от 22 февруари 2024 г., Randstad Empleo и др., C‑649/22, EU:C:2024:156, т. 44 и цитираната съдебна практика).
28
Налага се изводът, че като иска възнаграждение за извънреден труд, изчислено въз основа на нетните заплати и надбавки за незаетите в неговия съд съдийски места, без обаче да е поискал да упражни правото си на почивка, съответстваща на този извънреден труд, нито дори правото на парична компенсация, предвидено в общия режим, установен в член 21, параграфи 1—6 от Рамков закон № 153/2017, с жалбата си пред запитващата юрисдикция HZ, изглежда, оспорва по-скоро възнаграждението, което му се полага в качеството му на съдия в съд, който страда от недостиг на персонал, отколкото естеството на компенсацията, която му се полага за извънреден труд.
29
В този контекст запитващата юрисдикция иска да се установи дали разглежданата в главното производство национална правна уредба е съвместима с независимостта на съдиите, гарантирана от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС, с точки 5 и 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците и с членове 3 и 5—7 от Директива 2003/88.
30
Що се отнася до нормите, които запитващата юрисдикция иска да бъдат тълкувани от Съда, следва да се отбележи, от една страна, че тя не уточнява доколко точка 7 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците, по силата на която подобряването на условията на живот и труд на работниците в Европейския съюз би трябвало да доведе до развитието на някои аспекти на трудовото законодателство, е от значение за отговора на този въпрос.
31
От друга страна, що се отнася до Директива 2003/88, следва да се припомни, че с изключение на хипотезата на платения годишен отпуск, тази директива по принцип не се прилага спрямо възнаграждението на работниците (вж. в този смисъл решение от 15 юли 2021 г., Ministrstvo za obrambo, C‑742/19, EU:C:2021:597, т. 96 и цитираната съдебна практика).
32
Вярно е, че запитващата юрисдикция, изглежда, счита, че ако може да се приложи, компенсирането с почивка, съответстваща на извънредния труд, положен извън нормалното работното време, както и в дните на междуседмична почивка и официалните празници, би могло да накърни правото на законоустановен годишен отпуск.
33
В преписката, с която разполага Съдът, обаче не е посочено по какъв начин националното законодателство, което предвижда такова компенсиране, би могло да накърни това право. При тези обстоятелства не може да се приеме, че по поставения въпрос е необходимо да се извършва анализ от гледна точка на разпоредбите на Директива 2003/88.
34
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се приеме, че с преюдициалния си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и с точка 5 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която, като предвижда само даването на компенсаторна почивка за времето, през което даден съдия е работил, за да изпълни, освен задачите, които са му възложени в рамките на заеманата от него длъжност, и тези, които са отредени за незаета длъжност в неговия съд, изключва всякаква парична компенсация за работата, извършена в изпълнение на тези допълнителни задачи.
35
Най-напред следва да се припомни, че член 19 ДЕС, който конкретизира правовата държава като ценност, утвърдена с член 2 ДЕС, възлага на националните юрисдикции и на Съда задачата да гарантират пълното прилагане на правото на Съюза във всички държави членки, както и съдебната защита на правата, които правните субекти черпят от посоченото право. За тази цел запазването на независимостта на тези органи е от първостепенно значение (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 47 и цитираната съдебна практика).
36
Изискването за независимост на съдилищата, което е присъщо на правосъдната дейност, всъщност спада към същественото съдържание на основното право на ефективна съдебна защита и на справедлив съдебен процес, което има кардинално значение като гаранция за защитата на всички права, които правните субекти черпят от правото на Съюза, и за опазването на ценностите, прогласени в член 2 ДЕС, и по-конкретно на ценността правова държава, които са общи за държавите членки и определят самата идентичност на Съюза като общ правен ред (вж. в този смисъл решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 48 и цитираната съдебна практика).
37
Понятието за независимост на съдилищата предполага в частност, че съответният орган упражнява правораздавателните си функции напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и да било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, за да е защитен по този начин от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на членовете му при вземането на решение и да повлияят на съответните решения. Също както несменяемостта на членовете на съответния орган, фактът, че те получават заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, представлява присъща гаранция за независимостта на съдиите (решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 44 и 45, от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 66, и от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 49).
38
Държавите членки несъмнено се ползват с широка свобода на преценка при избора на публични разходи, по-специално при определянето на метода за изчисляване на тези разходи, и по-конкретно на възнагражденията на съдиите (вж. в този смисъл решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 51).
39
При това положение националните правила относно възнаграждението на съдиите не трябва да пораждат оправдани съмнения у правните субекти в неподатливостта на съответните съдии на влиянието на външни фактори и в неутралността им по отношение на противопоставящите се интереси (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 52 и цитираната съдебна практика).
40
По-специално, както бе посочено в точка 37 от настоящото съдебно решение, получаването от съдиите на заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, представлява присъща гаранция за тяхната независимост.
41
В това отношение, освен че възнаграждението, което трябва да получават съдиите, трябва да бъде справедливо по смисъла на точка 5 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците, това възнаграждение трябва да бъде достатъчно високо с оглед на социално-икономическите условия в съответната държава членка, за да им предостави несъмнена икономическа независимост, която да ги защити от опасността евентуална външна намеса или натиск да застрашат неутралността на решенията, които трябва да вземат. Така това възнаграждение трябва да може да предпазва съдиите от риска от корупция (вж. в този смисъл решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 58 и цитираната съдебна практика).
42
Следователно, макар да е възможно възнаграждението на съдиите да варира в зависимост от прослуженото време и естеството на възложените им функции, то винаги трябва да съответства на значимостта на функциите, които те изпълняват в правовата държава (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 60).
43
Преценката дали възнаграждението на съдиите е подходящо, предполага да се вземат предвид, освен обичайната основна заплата, и различните премии и надбавки, които те получават, по-специално за прослужено време или за възложените им функции, но и евентуалното освобождаване от социалноосигурителни вноски (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 61).
44
Освен това адекватността на възнаграждението на съдиите трябва да се преценява с оглед на икономическото, социалното и финансовото положение в съответната държава членка. От тази гледна точка е подходящо средното възнаграждение на съдиите да се сравни със средната заплата в съответната държава (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 62).
45
Освен това, за да се гарантира независимостта на съдиите и в по-общ план, качеството на правосъдието в правовата държава, политиките в областта на правосъдието следва също да вземат предвид заплатите на други правни професии, за да направят съдийската професия привлекателна за висококвалифицирани практикуващи юристи. От това обаче не може да се направи извод, че принципът на съдийската независимост не допуска възнаграждението на съдиите да се определи на равнище, което е под средното възнаграждение на други практикуващи юристи, по-специално на упражняващите свободна професия, каквито са адвокатите, тъй като те очевидно се намират в положение, различно от това на съдиите (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 63).
46
При всички положения, в съответствие с принципа на разделение на властите, характерен за функционирането на правовата държава, правилата за определяне на възнаграждението на съдиите не трябва да пораждат съмнения относно независимостта на съдилищата от законодателната и изпълнителната власт (вж. в този смисъл решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 50).
47
Накрая, правилата за определяне на възнаграждението на съдиите трябва да подлежат на ефективен съдебен контрол съгласно процесуалните правила, предвидени в правото на съответната държава членка (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 64).
48
Що се отнася до приемането на законодателна мярка, която, като дерогира националната правна уредба и в условията на недостиг на персонал предвижда, че за допълнителното натоварване на съдия в резултат на изпълнението на задачи, които са отредени за незаета съдийска длъжност в даден съд, не се изплаща парично възнаграждение, а се предоставя компенсаторна почивка, такава дерогация трябва да отговаря на определени изисквания, за да бъде спазен принципът на независимост на съдиите.
49
Първо, също както общите правила за определяне на възнаграждението на съдиите, които се дерогират, така и посочената в предходната точка мярка за дерогация трябва да бъде установена със закон. Освен това предвидените с тази мярка за дерогация правила за възнаграждение на съдиите трябва да са обективни, предвидими и прозрачни (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 66).
50
Второ, посочената мярка за дерогация трябва да бъде обоснована от цел от общ интерес, каквато е необходимостта да се премахне прекомерен бюджетен дефицит по смисъла на член 126, параграф 1 ДФЕС (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 67 и цитираната съдебна практика).
51
Бюджетните съображения, обосновали приемането на мярка за дерогация от общата правна уредба на възнагражденията на съдиите, трябва да бъдат ясно изложени. В допълнение, освен ако не са налице надлежно обосновани изключителни обстоятелства, тези мерки не трябва да са специално насочени само към членовете на националните съдилища и трябва да се вписват в по-обща рамка за присъединяване на по-широк кръг лица на национална публична длъжност към набелязаните бюджетни усилия (вж. в този смисъл решения от 27 февруари 2018 г., Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117, т. 49, от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel, C‑49/18, EU:C:2019:106, т. 67, и от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 69).
52
Следователно, когато държава членка приема мерки за бюджетни ограничения, които засягат нейните държавни служители и нейните служители в публичната администрация, тя може да реши в общество, чиято характеристика е солидарността, както се подчертава в член 2 ДЕС, да приложи тези мерки и по отношение на националните съдии (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 71).
53
Трето, в съответствие с принципа на пропорционалност, който е общ принцип на правото на Съюза, мярка за дерогация като посочената в точка 48 от настоящото решение трябва да може да гарантира постигането на набелязаната цел от общ интерес, да се свежда до строго необходимото за постигането на тази цел и да не е непропорционална спрямо посочената цел, което налага претегляне на значимостта ѝ и на тежестта на намесата в принципа на съдийската независимост (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 72).
54
В това отношение такава мярка, макар да изглежда годна да осъществи посочената в точка 50 от настоящото решение цел от общ интерес, все пак трябва да остане изключителна и временна, доколкото не трябва да се прилага след необходимия срок за постигането на набелязаната законосъобразна цел, каквато е премахването на прекомерен бюджетен дефицит (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 73).
55
Освен това въздействието на посочената мярка върху възнаграждението на съдиите не трябва да бъде непропорционално спрямо преследваната цел (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 74).
56
Четвърто, запазването на независимостта на съдиите изисква, въпреки прилагането спрямо тях на мярка за бюджетно ограничение и дори тази мярка да е свързана с наличието на тежка икономическа, социална и финансова криза, възнаграждението на съдиите винаги да съответства на значимостта на изпълняваните от тях функции, за да останат защитени от външна намеса или натиск, които могат да застрашат независимостта им при вземането на решение и да повлияят на техните решения, съгласно припомнената в точка 37 от настоящото решение съдебна практика (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 75).
57
Пето, мярка за дерогация като посочената в точка 48 от настоящото решение трябва да подлежи и на ефективен съдебен контрол (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 76).
58
Макар в рамките на производството по член 267 ДФЕС да не следва да прилага нормите на правото на Съюза към определен случай, Съдът може, за да даде полезен отговор на запитващите юрисдикции, да им даде насоки, които са изведени от преписката в главното производство и от представените пред него писмени становища, които да позволят на тези юрисдикции да се произнесат (решение от 25 февруари 2025 г., Sąd Rejonowy w Białymstoku и Adoreikė, C‑146/23 и C‑374/23, EU:C:2025:109, т. 77 и цитираната съдебна практика).
59
В случая запитващата юрисдикция следва да потвърди следните обстоятелства, които личат от акта за преюдициално запитване и от представените пред Съда писмени становища.
60
На първо място, националната мярка, която изключва възможността за заплащане на възнаграждение за извънреден труд, положен от съдия, е въведена с OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022 за периода 2019—2022 г. От акта за преюдициално запитване е видно, че тези актове са законодателни актове и че предвидената в тях дерогация е ограничена до годината, посочена във всеки от тези актове.
61
На второ място, съгласно преамбюла на OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022 приемането на тези актове е мотивирано от „необходимостта от спазване на целта за дефицит под 3 % от [БВП], определена в [Договора за функционирането на ЕС]“. Както бе припомнено в точка 50 от настоящото решение, необходимостта да се премахне прекомерен бюджетен дефицит по смисъла на член 126, параграф 1 ДФЕС, представлява цел от общ интерес. При това положение следва да се провери дали незаетите места са предвидени в бюджета, или не, като се има предвид, че при утвърдителен отговор това би поставило под съмнение системното и последователно преследване на поставената цел.
62
Освен това съгласно разпоредбите на OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022, с които се въвежда дерогация от режима на извънредния труд и които са посочени в цитираната в акта за преюдициално запитване правна уредба, тези разпоредби се прилагат за „служителите в бюджетния сектор, които заемат управленски или ръководни функции“. Следователно тези мерки не са насочени конкретно към съдиите.
63
На трето място, що се отнася до пропорционалността на разглежданата в главното производство мярка, следва да се отбележи, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция, от една страна, че тя може да се окаже годна да гарантира осъществяването на целта за намаляване на бюджетния дефицит и че може да е необходима с оглед на поставената цел.
64
От друга страна, що се отнася до пропорционалността в тесен смисъл, тази юрисдикция трябва да установи, че разглежданата в главното производство мярка не представлява пряко намаляване на възнаграждението на съдиите, като провери дали OUG № 114/2018, № 130/2021 и № 168/2022 действително ограничават естеството на компенсацията за положен извънреден труд до даването на равностойна почивка.
65
С оглед обаче на посочените от запитващата юрисдикция рискове, на които могат да бъдат изложени съдиите при полагането на извънреден труд, тя трябва да провери дали за съответните съдии не е на практика неизгодно и дори дали не са възпрепятствани да ползват такава почивка.
66
При всички положения, доколкото тази юрисдикция иска да се установи дали получаваното от HZ възнаграждение е адекватно, от точки 44 и 56 от настоящото решение следва, че що се отнася до съдиите, тя ще трябва да прецени тази адекватност, като вземе предвид икономическото, социалното и финансовото положение в съответната държава членка и като сравни средното възнаграждение на съдиите със средната заплата в тази държава.
67
Като се позовава на Информационното табло на Съюза в областта на правосъдието за 2024 г., Европейската комисия посочва в писменото си становище, че в началото на кариерата си един румънски съдия получава средна заплата, равна на 2,9 пъти средната брутна годишна заплата в Румъния, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция.
68
С оглед на гореизложените съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и с точка 5 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците трябва да се тълкува в смисъл, че принципът на независимост на съдиите допуска национална правна уредба, която, като предвижда само даването на компенсаторна почивка за времето, през което даден съдия е работил, за да изпълни, освен задачите, които са му възложени в рамките на заеманата от него длъжност, и тези, които са отредени за незаета длъжност в неговия съд, изключва всякаква парична компенсация за работата, извършена в изпълнение на тези допълнителни задачи, стига този съдия действително да може да се позове на придобитата от него компенсаторна почивка и тази правна уредба да не накърнява съответствието на възнаграждението му със значимостта на изпълняваните от него функции.
По съдебните разноски
69
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС във връзка с член 2 ДЕС и с точка 5 от Хартата на Общността за основните социални права на работниците, приета на заседанието на Европейския съвет, проведено на 9 декември 1989 г. в Страсбург,
трябва да се тълкува в смисъл, че
принципът на независимост на съдиите допуска национална правна уредба, която, като предвижда само даването на компенсаторна почивка за времето, през което даден съдия е работил, за да изпълни, освен задачите, които са му възложени в рамките на заеманата от него длъжност, и тези, които са отредени за незаета длъжност в неговия съд, изключва всякаква парична компенсация за работата, извършена в изпълнение на тези допълнителни задачи, стига този съдия действително да може да се позове на придобитата от него компенсаторна почивка и тази правна уредба да не накърнява съответствието на възнаграждението му със значимостта на изпълняваните от него функции.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.