ORDONANȚA TRIBUNALULUI (Camera de recursuri)
28 septembrie 2009
Cauza T‑46/08 P
Luigi Marcuccio
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Recurs – Funcție publică – Funcționari – Solicitare de informații privind efectele personale expediate de la locul de repartizare la locul de reședință – Recurs în parte vădit inadmisibil și în parte vădit nefondat”
Obiectul: Recurs introdus împotriva Ordonanței Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 6 decembrie 2007,
Marcuccio/Comisia (F‑40/06, nepublicată încă în Repertoriu), prin care se urmărește anularea acestei ordonanțe
Decizia: Respinge recursul. Domnul Luigi Marcuccio suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile efectuate de Comisie
în cadrul prezentei proceduri.
Sumarul ordonanței
1.      Recurs – Motive – Apreciere greșită a faptelor – Inadmisibilitate – Control exercitat de Curte cu privire la aprecierea elementelor
de probă – Excludere, cu excepția cazurilor de denaturare
(art. 225 CE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf)
2.      Acțiune în anulare – Interesul de a exercita acțiunea – Dispariție din cauza unui eveniment intervenit ulterior introducerii
acțiunii – Nepronunțare asupra fondului
3.      Funcționari – Răspundere extracontractuală a instituțiilor – Condiții – Nelegalitate – Prejudiciu – Legătură de cauzalitate
[art. 288 alin. (2) CE]
4.      Recurs – Motive – Motiv îndreptat împotriva deciziei Tribunalului Funcției Publice în privința cheltuielilor de judecată
[Statutul Curții de Justiție, anexa I, art. 11 alin. (2)]
1.      Tribunalul Funcției Publice este singurul competent, pe de o parte, să constate faptele, cu excepția cazului în care inexactitatea
materială a constatărilor sale ar rezulta din înscrisurile aflate la dosar, și, pe de altă parte, să aprecieze aceste fapte.
Constatarea faptelor nu constituie, așadar, cu excepția cazului denaturării elementelor de probă ce i‑au fost prezentate,
o chestiune de drept supusă ca atare controlului Tribunalului de Primă Instanță în cadrul unui recurs. O pretinsă denaturare
trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile din dosar, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor.
(a se vedea punctele 44 și 45)
Trimitere la: Curte 28 mai 1998, New Holland Ford/Comisia, C‑8/95 P, Rec., p. I‑3175, punctul 72; Curte 2 octombrie 2001,
BEI/Hautem, C‑449/99 P, Rec., p. I‑6733, punctul 44; Curte 10 ianuarie 2006, Comunità montana della Valnerina/Comisia, C‑240/03 P,
Rec., p. I‑731, punctul 63; Curte 6 aprilie 2006, General Motors/Comisia, C‑551/03 P, Rec., p. I‑3173, punctul 54; Curte 21
septembrie 2006, JCB Service/Comisia, C‑167/04 P, Rec., p. I‑8935, punctul 108
2.      În interesul unei bune administrări a justiției, Tribunalul Funcției Publice poate constata din oficiu că nu mai este necesar
să se pronunțe asupra fondului acțiunii în ipoteza în care un recurent care avea inițial interesul de a exercita acțiunea
a pierdut orice interes personal privind anularea deciziei atacate, ca urmare a unui eveniment intervenit ulterior introducerii
acțiunii respective. Astfel, pentru ca un reclamant să poată continua o acțiune prin care se urmărește anularea unei decizii,
trebuie ca acesta să păstreze un interes personal privind anularea deciziei atacate, chiar și după introducerea respectivei
acțiuni.
Din constatarea lipsei necesității de a se pronunța cu privire la fondul unei acțiuni introduse în fața Tribunalului Funcției
Publice rezultă că acesta nu se poate pronunța cu privire la temeinicia acțiunii în cauză.
(a se vedea punctele 50-52)
Trimitere la: Curte 7 iunie 2007, Wunenburger/Comisia, C‑362/05 P, Rep., p. I‑4333, punctul 39; Tribunal 17 octombrie 2005,
First Data și alții/Comisia, T‑28/02, Rec., p. II‑4119, punctele 36 și 37; Tribunal 7 februarie 2007, Clotuche/Comisia, T‑339/03,
nepublicată încă în Repertoriu, punctul 39 și jurisprudența citată
3.      Faptul că o decizie este afectată de o nelegalitate, precum o carență de motivare, nu este o condiție suficientă pentru angajarea
răspunderii extracontractuale a Comunității pentru acte ilicite ale organelor sale, întrucât angajarea acestei răspunderi
implică întrunirea mai multor condiții cumulative privind nelegalitatea conduitei imputate instituției pârâte, caracterul
real al prejudiciului pretins și existența unei legături de cauzalitate între conduita respectivă și prejudiciul invocat.
Caracterul moral și pretins „existențial” al unui pretins prejudiciu suferit nu este susceptibil de a răsturna sarcina probei
în ceea ce privește existența și întinderea prejudiciului, ce incumbă reclamantului. Astfel, răspunderea Comunității nu este
angajată decât dacă reclamantul a reușit să demonstreze caracterul real al prejudiciului său.
(a se vedea punctele 66 și 67)
Trimitere la: Tribunal 9 noiembrie 2004, Montalto/Consiliul, T‑116/03, RecFP, p. I‑A‑339 și II‑1541, punctul 126 și jurisprudența
citată; Tribunal 8 iunie 2006, Pérez‑Díaz/Comisia, T‑156/03, RecFP, p. I‑A‑2‑135 și II‑A‑2‑649, punctul 72 și jurisprudența
citată
4.      Rezultă din articolul 11 alineatul (2) din anexa I la Statutul Curții de Justiție că un recurs nu poate privi exclusiv cheltuielile
de judecată. Rezultă de aici că, în ipoteza în care toate celelalte motive ale recursului împotriva unei decizii a Tribunalului
Funcției Publice au fost respinse, concluziile privind pretinsa neregularitate a deciziei tribunalului menționat privind cheltuielile
de judecată trebuie, prin urmare, să fie declarate vădit inadmisibile
(a se vedea punctul 84)
Trimitere la: Curte 26 mai 2005, Tralli/BCE, C‑301/02 P, Rec., p. I‑4071, punctul 88 și jurisprudența citată