Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 11 decembrie 2025(1)
Cauza C‑655/24 [Latranov](i)
Rayonna prokuratura – grad Veliki Preslav (Parchetul de Raion din Veliki Preslav, Bulgaria)
împotriva
EZ
[cerere de decizie preliminară formulată de Rayonen sad – Veliki Preslav (Tribunalul de Raion din Veliki Preslav, Bulgaria)]
„ Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Decizia‑cadru 2005/212/JAI – Articolul 2 – Directiva 2014/42/UE – Articolele 3 și 14 – Domeniul de aplicare – Directiva (UE) 2024/1260 – Articolul 38 – Aplicabilitate – Confiscarea instrumentelor infracțiunii – Conducerea unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice – Confiscarea autovehiculului sau a contravalorii sale în cazul în care acesta nu aparține autorului infracțiunii – Autovehiculul ca instrument al infracțiunii ”
1.        Poliția bulgară l‑a oprit în trafic pe conducătorul unui autovehicul pentru a‑l supune unui control al alcoolemiei. Întrucât indicele de alcool în sânge depășea limita admisă prin lege, acesta a fost condamnat pentru săvârșirea infracțiunii de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice.
2.        În urma acestei condamnări, s‑a ridicat problema dacă este admisibilă confiscarea vehiculului sau a contravalorii sale în cazul în care acesta nu aparține persoanei condamnate. În speță, vehiculul aparținea (sub regimul legal al comunității de bunuri) conducătorului acestuia și soției sale.
3.        Instanța chemată să se pronunțe cu privire la confiscare sesizează Curtea cu mai multe întrebări preliminare. Prin intermediul primelor două dintre acestea, instanța menționată solicită să se stabilească în esență:
–        dacă infracțiunea constând în conducerea unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice intră în domeniul de aplicare al Directivei (UE) 2024/1260(2), al Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) sau al Deciziei‑cadru 2005/212/JAI(3);
–        în cazul în care vreuna dintre normele menționate anterior ar fi aplicabilă, dacă autovehiculul utilizat ar putea fi calificat drept instrument utilizat la săvârșirea infracțiunii.
I.      Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
1.      Decizia‑cadru 2005/212
4.        Articolul 2 („Confiscare”) prevede:
„(1)      Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a‑i permite acestuia să confiște, în totalitate sau în parte, instrumentele și produsele care sunt rezultatul unei infracțiuni care se pedepsește cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an, sau bunurile de o valoare corespunzătoare acestor produse.
[…]”
5.        Potrivit articolului 4 („Căi de atac”):
„Fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a asigura că părțile afectate de măsurile prevăzute la articolele 2 și 3 au la dispoziție căi de atac efective pentru apărarea drepturilor lor.”
6.        Articolul 5 („Garanții”) prevede:
„Prezenta decizie‑cadru nu are ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor fundamentale, inclusiv în ce privește prezumția de nevinovăție, astfel cum sunt consacrate la articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”
2.      Directiva 2014/42/UE(4)
7.        Potrivit articolului 2 („Definiții”):
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
3.      «instrumente» înseamnă orice obiect utilizat sau destinat a fi utilizat, în orice mod, total sau parțial, la comiterea uneia sau mai multor infracțiuni;
[…]”
8.        Articolul 3 („Domeniu de aplicare”) prevede:
„Prezenta directivă se aplică infracțiunilor vizate de:
(a)      Convenția elaborată pe baza articolului K.3 alineatul (2) litera (c) din Tratatul privind Uniunea Europeană privind lupta împotriva corupției care implică funcționari ai Comunităților Europene sau funcționari ai statelor membre ale Uniunii Europene («Convenția privind lupta împotriva corupției care implică funcționari»);
(b)      Decizia‑cadru 2000/383/JAI a Consiliului din 29 mai 2000 privind consolidarea, prin sancțiuni penale și de altă natură, a protecției împotriva falsificării, cu ocazia introducerii monedei euro;
(c)      Decizia‑cadru 2001/413/JAI a Consiliului din 28 mai 2001 de combatere a fraudei și a falsificării mijloacelor de plată, altele decât numerarul;
(d)      Decizia‑cadru 2001/500/JAI a Consiliului din 26 iunie 2001 privind spălarea banilor, identificarea, urmărirea, înghețarea, sechestrarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunii;
(e)      Decizia‑cadru 2002/475/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind combaterea terorismului;
(f)      Decizia‑cadru 2003/568/JAI a Consiliului din 22 iulie 2003 privind combaterea corupției în sectorul privat;
(g)      Decizia‑cadru 2004/757/JAI a Consiliului din 25 octombrie 2004 de stabilire a dispozițiilor minime privind elementele constitutive ale infracțiunilor și sancțiunile aplicabile în domeniul traficului ilicit de droguri;
(h)      Decizia‑cadru 2008/841/JAI a Consiliului din 24 octombrie 2008 privind lupta împotriva crimei organizate;
(i)      Directiva 2011/36/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2011 privind prevenirea și combaterea traficului de persoane și protejarea victimelor acestuia, precum și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2002/629/JAI a Consiliului;
(j)      Directiva 2011/93/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind combaterea abuzului sexual, a exploatării sexuale a copiilor și a pornografiei infantile și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2004/68/JAI a Consiliului;
(k)      Directiva 2013/40/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 august 2013 privind atacurile împotriva sistemelor informatice și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2005/222/JAI a Consiliului,
precum și de alte instrumente juridice, dacă respectivele instrumente prevăd în mod specific faptul că prezenta directivă se aplică infracțiunilor armonizate în cadrul acestora.”
9.        Articolul 14 („Înlocuirea Acțiunii comune 98/699/JAI și a anumitor dispoziții ale Deciziilor‑cadru 2001/500/JAI și 2005/212/JAI”) prevede:
„(1)      […] articolul 1 primele patru liniuțe și articolul 3 din Decizia‑cadru 2005/212/JAI sunt înlocuite cu prezenta directivă pentru statele membre care au obligații în temeiul prezentei directive, fără a aduce atingere obligațiilor statelor membre respective cu privire la termenele de transpunere a deciziilor‑cadru respective în legislația națională.
[…]”
3.      Directiva 2024/1260
10.      Articolul 33 („Transpunere”) prevede:
„(1)      Statele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 23 noiembrie 2026. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
[…]”
11.      În conformitate cu articolul 36 („Înlocuirea Acțiunii comune 98/699/JAI, a Deciziilor‑cadru 2001/500/JAI și 2005/212/JAI, a Deciziei 2007/845/JAI și a Directivei 2014/42/UE”):
„(1)      [Decizia‑cadru] 2005/212/JAI […] [este] înlocuit[ă] în ceea ce privește statele membre pentru care prezenta directivă este obligatorie, fără a se aduce atingere obligațiilor statelor membre respective în privința datei de transpunere a respectivelor instrumente în dreptul intern.
[…]”
B.      Dreptul bulgar. Nakazatelen kodeks (Codul penal)
12.      Articolul 53 prevede:
„(1)      Independent de răspunderea penală, se confiscă în favoarea statului:
a)      […] bunurile care aparțin făptuitorului și care au fost destinate să fie utilizate sau au fost utilizate pentru săvârșirea cu intenție a unei infracțiuni; în cazul în care bunurile lipsesc sau au fost înstrăinate, se dispune confiscarea contravalorii lor;
[…]”
13.      În temeiul articolului 343b, în versiunea aplicabilă faptelor:
„(1)      […] Persoana care conduce un autovehicul cu o concentrație de alcool în sânge care depășește 1,2 la mie, stabilită în mod corespunzător, se pedepsește cu închisoare de la un an la trei ani și cu amendă de la două sute la o mie de [leve bulgărești (BGN)].
(2)      […] Persoana care conduce un autovehicul cu o concentrație de alcool în sânge care depășește 0,5 la mie, stabilită în mod corespunzător, după ce a fost condamnată printr‑o hotărâre rămasă definitivă pentru fapta prevăzută la alineatul (1), se pedepsește cu închisoare de la un an la cinci ani și cu amendă de la cinci sute la o mie BGN.
(3)      […] Persoana care conduce un autovehicul sub influența, stabilită în mod corespunzător, a stupefiantelor sau a unor substanțe similare se pedepsește cu închisoare de la un an la trei ani și cu amendă de la cinci sute la o mie cinci sute BGN.
(4)      […] Dacă fapta prevăzută la alineatul (3) este săvârșită în mod repetat, pedeapsa este închisoarea de la un an la cinci ani și amendă de la cinci sute la o mie cinci sute BGN.
(5)      […] În cazurile prevăzute la alineatele (1)-(4), instanța dispune confiscarea în favoarea statului a autovehiculului care a servit la săvârșirea infracțiunii și care este proprietatea autorului infracțiunii sau, în cazul în care autorul nu este proprietarul autovehiculului, îl obligă la plata valorii acestuia.
[…]”
II.    Situația de fapt, litigiul și întrebările preliminare
14.      La 27 iulie 2024, în orașul Veliki Preslav (Bulgaria), domnul EZ conducea un autovehicul cu o concentrație de alcool în sânge de 3,23 la mie(5).
15.      La 15 august 2024, conducătorul autovehiculului a ajuns la un acord cu Ministerul Public. În conformitate cu acest acord, aprobat prin hotărâre judecătorească(6) rămasă definitivă în aceeași zi, acestuia i s‑au aplicat:
–        o pedeapsă cu închisoarea de un an, a cărei executare a fost suspendată pentru o perioadă de trei ani;
–         o amendă de 500 BGN;
–        o pedeapsă de privare de dreptul de a conduce autovehicule pentru o perioadă de un an și opt luni.
16.      Autovehiculul pe care îl conducea domnul EZ aparține comunității legale de bunuri formată din acesta și soția sa. Aceasta din urmă nu a participat la procedură, întrucât reglementarea privind procedura penală națională în vigoare la acel moment nu îi permitea acest lucru(7).
17.      Înainte de adoptarea deciziei privind confiscarea, au fost luate măsuri asigurătorii cu privire la 50 % din dreptul de proprietate asupra autovehiculului, care îi revine lui EZ(8).
18.      În vederea pronunțării unei soluții cu privire la confiscarea contravalorii autovehiculului, Rayonen sad – Veliki Preslav (Tribunalul de Raion din Veliki Preslav, Bulgaria) a considerat necesară sesizarea Curții cu patru întrebări preliminare, dintre care le transcriem pe primele două, acestea făcând, în urma indicațiilor Curții, obiectul prezentelor concluzii. Întrebările preliminare au următorul conținut:
„1)      Directiva [2014/1260], [carta] sau Decizia‑cadru [2005/212] sunt aplicabile în cazurile de infracțiuni în materie de transport săvârșite după consumul de alcool și/sau de stupefiante?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, autovehiculul constituie un instrument utilizat la săvârșirea infracțiunii, în sensul articolului 3 punctul 3 din Directiva [2024/1260]?”
III. Procedura în fața Curții
19.      Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la Curte la 9 octombrie 2024.
20.      Guvernul polonez și Comisia Europeană au prezentat observații scrise.
21.      Guvernul bulgar și Comisia au participat la ședința desfășurată la 1 octombrie 2025.
IV.    Apreciere
A.      Considerații preliminare
22.      În conformitate cu dreptul bulgar, săvârșirea infracțiunii de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice atrage confiscarea autovehiculului în favoarea statului, dacă autorul este proprietarul acestuia, sau, în caz contrar, înlocuirea cu plata în favoarea statului a contravalorii autovehiculului(9).
23.      Din decizia de trimitere și din observațiile participanților la procedură reiese că, în astfel de cazuri, obligația de a dispune confiscarea autovehiculului (sau a sumei substitutive, dacă autovehiculul nu aparține autorului infracțiunii) este absolută(10).
B.      Prima întrebare preliminară
24.      Instanța de trimitere dorește să se stabilească, în primul rând, dacă legislația Uniunii aplicabilă litigiului include Directiva 2024/1260, carta sau Decizia‑cadru 2005/212.
25.      Potrivit articolului 33 alineatul (1) din Directiva 2024/1260, „[s]tatele membre asigură intrarea în vigoare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative necesare pentru a se conforma prezentei directive până la 23 noiembrie 2026. Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta”.
26.      Comisia precizează(11) că Republica Bulgaria nu i‑a comunicat transpunerea Directivei 2024/1260(12).
27.      În aceste condiții și dat fiind faptul că conducerea autovehiculului sub influența băuturilor alcoolice a avut loc la 27 iulie 2024, Directiva 2024/1260 nu este aplicabilă ratione temporis.
28.      Din perspectiva dreptului Uniunii, litigiul trebuie soluționat recurgând la Decizia‑cadru 2005/212. Cu toate acestea, deși decizia de trimitere nu o menționează, trebuie avut în vedere dacă Directiva 2014/42, în vigoare la data faptelor, ar putea fi, de asemenea, aplicabilă.
29.      Astfel cum este bine
cunoscut, Curtea poate să îi furnizeze instanței de trimitere elemente de interpretare a dreptului Uniunii pe care aceasta din urmă nu le‑a menționat în decizia sa de trimitere(13).
30.      Prin urmare, răspunsul la întrebările preliminare nu ar trebui să se limiteze la articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212, ci ar trebui să analizeze, de asemenea, posibila incidență a Directivei 2014/42.
31.      Având în vedere îndoielile ridicate cu privire la aplicabilitatea Deciziei‑cadru 2005/212 infracțiunilor de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice, trebuie analizat, în primul rând, temeiul juridic al acestei decizii‑cadru.
1.      Temeiul juridic al Deciziei‑cadru 2005/212
32.      Decizia‑cadru 2005/212 menționează ca temei juridic, pe lângă articolul 34 alineatul (2) litera (b) UE, articolul 29 UE
și articolul 31 alineatul (1) litera (c) UE.
33.      În ședință, guvernul bulgar a susținut nu doar că Decizia‑cadru 2005/212 nu era aplicabilă în prezenta cauză(14), ci și că, în cazul în care aceasta s‑ar aplica unor infracțiuni precum cea din speță, ar putea să nu respecte dreptul primar al Uniunii.
34.      Comisia se opune acestei teze, considerăm, în mod întemeiat.
35.      Potrivit articolului 29 UE, obiectivul de a „oferi cetățenilor un nivel înalt de protecție într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție, prin elaborarea unei acțiuni comune a statelor membre în domeniul cooperării […] judiciare în materie penală”, „se realizează prin prevenirea criminalității, organizate sau de alt tip”.
36.      Pe de altă parte, articolul 31 alineatul (1) litera (c) UE prevede că acțiunea comună privind cooperarea judiciară în materie penală include „asigurarea, în măsura necesară îmbunătățirii cooperării, a compatibilității între reglementările care se aplică în statele membre”.
37.      Ambele dispoziții de drept primar al Uniunii oferă temei suficient pentru aplicarea Deciziei‑cadru 2005/212 în cazul infracțiunilor de o anumită gravitate, și anume al celor pedepsite cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an, fără a le limita însă la o listă sau la o categorie specifică (cum ar putea fi cazul crimei organizate).
38.      Astfel, potrivit Tratatului UE, în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona, temeiul juridic al Deciziei‑cadru 2005/212 este legat în mod direct de cooperarea judiciară în materie penală, după cum o dovedesc cele două dispoziții citate:
–        articolul 29 UE face referire în mod explicit la cooperarea judiciară în materie penală pentru combaterea criminalității, fie organizată, fie de alt tip;
–        articolul 31 alineatul (1) litera (c) UE(15) are o formă de redactare deschisă, și anume permite adoptarea de dispoziții de drept derivat care să faciliteze compatibilitatea normelor aplicabile în statele membre, în măsura necesară îmbunătățirii cooperării judiciare în materie penală(16).
39.      În definitiv, normele de drept primar pe care Decizia‑cadru 2005/212 le citează drept temei juridic oferă o bază suficientă pentru ca articolul 2 din aceasta să se extindă, orizontal, la infracțiunile pe care legiuitorul european le‑a considerat corespunzătoare, fără a le limita la un anumit domeniu infracțional.
40.      Articolul 9 din Protocolul (nr. 36) privind dispozițiile tranzitorii(17) ale Tratatului de la Lisabona, care reglementează dispozițiile tranzitorii ale actelor adoptate în temeiul titlurilor V și VI din Tratatul privind Uniunea Europeană, prevede că „[a]ctele instituțiilor, ale organelor, ale oficiilor sau ale agențiilor Uniunii adoptate în temeiul Tratatului privind Uniunea Europeană, înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, continuă să producă efecte juridice atât timp cât aceste acte nu vor fi fost abrogate, anulate sau modificate în temeiul tratatelor”.
41.      Curtea a statuat următoarele:
–        „articolul 9 din Protocolul privind dispozițiile tranzitorii trebuie înțeles în sensul că vizează îndeosebi să asigure că actele adoptate în cadrul [cooperării judiciare] vor putea continua să fie aplicate în mod eficace în pofida modificării cadrului instituțional al cooperării menționate”(18);
–        „dat fiind că legalitatea unui act al Uniunii trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data adoptării actului respectiv […] legalitatea articolului 18 alineatul (2) din Decizia 2008/633 trebuie apreciată din perspectiva dispozițiilor care guvernează, la data adoptării acestei decizii, adoptarea unei măsuri precum decizia atacată […]”(19).
42.      Prin urmare, analiza dispozițiilor Deciziei‑cadru 2005/212 trebuie să țină seama de contextul normativ în vigoare la momentul adoptării sale, astfel încât trimiterile la dreptul primar sunt în continuare raportate la dispozițiile Tratatului UE privind cooperarea judiciară în materie penală.
43.      Adoptarea Directivei 2014/42, care a înlocuit doar o parte din dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/212, nu modifică această concluzie, întrucât prevederile care rămân în vigoare sunt parte integrantă a deciziei‑cadru. În caz contrar, Directiva 2014/42 le‑ar fi inclus în textul său(20).
44.      În orice caz, dacă se dorește o interpretare a Deciziei‑cadru 2005/212 în concordanță cu dispozițiile Tratatului FUE referitoare la cooperarea judiciară în materie penală, ar trebui să se țină seama de faptul că, pentru legiuitorul Uniunii, articolul 82 TFUE nu se limitează la infracțiunile deosebit de grave cu dimensiune transfrontalieră.
45.      Legiuitorul Uniunii a declarat (tocmai în legătură cu recunoașterea și executarea ordinelor de confiscare emise de alt stat membru în cadrul procedurilor în materie penală) că „infracțiunile reglementate prin [Regulamentul (UE) 2018/1805](21) nu ar trebui să fie limitate la infracțiuni deosebit de grave cu o dimensiune transfrontalieră, întrucât articolul 82 [TFUE] nu impune o astfel de limitare în ceea ce privește măsurile de stabilire a unor norme și proceduri care să asigure recunoașterea reciprocă a hotărârilor în materie penală”(22).
2.      Interpretarea Deciziei‑cadru 2005/212
46.      Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212, fiecare stat membru „ia măsurile necesare pentru a‑i permite acestuia să confiște, în totalitate sau în parte, instrumentele și produsele care sunt rezultatul unei infracțiuni, care se pedepsesc cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an, sau bunurile de o valoare corespunzătoare acestor produse”.
47.      Având în vedere faptul că în dreptul bulgar infracțiunea în litigiu este pedepsită cu o pedeapsă de până la trei ani de închisoare, aceasta se încadrează, literal, la articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212.
48.      Cu toate acestea, s‑ar putea invoca (după cum o fac guvernele bulgar și polonez) o interpretare mai restrictivă a Deciziei‑cadru 2005/212, astfel încât aceasta să fie aplicabilă doar în cadrul combaterii criminalității organizate.
49.      Acest argument nu trebuie neglijat. Preambulul Deciziei‑cadru 2005/212 cuprinde indicații care, interpretate în mod izolat, ar putea sugera o limitare a domeniului său de aplicare la forma de criminalitate menționată. Mai multe dispoziții din textul său se înscriu în aceeași linie, sprijinită de criteriul hermeneutic contextual.
50.      Considerăm, totuși, că, în prezenta cauză:
–        trebuie să se dea întâietate formulării clare (și precise) a articolului 2 din Decizia‑cadru 2005/212, care omite limitarea sa la infracțiunile legate de criminalitatea organizată;
–        acest articol trebuie interpretat în legătură cu temeiul juridic al înseși Deciziei‑cadru 2005/212, în special cu articolul 29 UE
și cu articolul 31 alineatul (1) litera (c) UE, care, astfel cum am precizat deja, favorizează extinderea sa dincolo de criminalitatea organizată;
–        trebuie să se țină seama de scopul Deciziei‑cadru 2005/212, și anume, extinderea cooperării judiciare în materie penală la fapte de o anumită gravitate, definite de legiuitorul european, care a optat să considere ca atare faptele pedepsite cu pedepse privative de libertate cu o durată mai mare de un an.
51.      Atunci când considerentele (1), (2), (4), (5) și (6) ale Deciziei‑cadru 2005/212 fac referire la criminalitatea organizată, o fac pentru a exprima preocuparea pentru combaterea criminalității menționate. Această preocupare justifică măsuri destinate, de exemplu, reducerii sarcinii probei în ceea ce privește sursa bunurilor deținute de o persoană, în cazul unor infracțiuni legate de comportamente infracționale deosebit de grave.
52.      În schimb, considerentul (10) al Deciziei‑cadru 2005/212 oferă mai multă claritate: „[s]copul prezentei decizii‑cadru este acela de a garanta că toate statele membre dispun de norme eficiente în materie de confiscare a produselor având legătură cu infracțiunea, inter alia, în ceea ce privește sarcina probei privind sursa bunurilor deținute de o persoană condamnată pentru o infracțiune având legătură cu criminalitatea organizată”.
53.      Prin urmare, elementul referitor la „criminalitatea organizată” nu este inerent interpretării articolului 2 din Decizia‑cadru 2005/212, cu toate că poate avea impact asupra sarcinii probei privind sursa bunurilor confiscate.
54.      Articolul 2 din Decizia‑cadru 2005/212 are drept scop, subliniem, ca statele să dispună de norme minime (orizontale) de reglementare a confiscării, astfel încât ordinele naționale corespunzătoare să poată fi executate într‑un alt stat membru, în cadrul cooperării judiciare în materie penală.
55.      Curtea asociază, fără echivoc, obiectivele Deciziei‑cadru 2005/212 cu cele ale cooperării judiciare în materie penală.
56.      Ea subliniază în special că „Decizia‑cadru 2005/212 se întemeiază pe dispozițiile titlului VI din Tratatul UE, în versiunea anterioară Tratatului de la Lisabona, intitulat «Dispoziții privind cooperarea polițienească și judiciară în materie penală», […]” și că obiectivul acesteia este „[…] să garanteze, astfel cum se arată în considerentul (10) al acesteia, că toate statele membre dispun de norme eficiente în materie de confiscare a produselor având legătură cu infracțiunea”(23).
57.      Pe lângă faptul că amintește legătura dintre Decizia‑cadru 2005/212 și Decizia‑cadru 2006/783/JAI(24), Curtea a declarat că, „ținând seama de obiectivele și de modul de redactare a Deciziei‑cadru 2005/212, precum și de contextul în care aceasta a fost adoptată, […] decizia menționată este un act care urmărește să impună statelor membre să aplice norme minime comune de confiscare a instrumentelor și a produselor infracțiunilor, pentru a facilita recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare de confiscare adoptate în cadrul procedurilor penale […]”(25).
58.      Până la acest punct, considerăm că nu există motive pentru a limita aceste norme minime comune de confiscare la cazurile de criminalitate organizată (printre care, în mod logic, nu se regăsește infracțiunea de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice).
59.      Directiva 2014/42 renunță la abordarea generală a Deciziei‑cadru 2005/212, înlocuind‑o cu o listă exhaustivă de infracțiuni, reflectată la articolul 3 din aceasta. Este vorba despre enumerarea unor comportamente deosebit de grave, multe dintre ele caracterizate de prezența elementului organizațional (criminalitate organizată).
60.      Lista de infracțiuni de la articolul 3 din Directiva 2014/42, care are caracter exhaustiv(26), nu cuprinde infracțiunile de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice.
61.      Cu toate acestea, adoptarea Directivei 2014/42 nu a eliminat Decizia‑cadru 2005/212 din ordinea juridică a Uniunii(27). De altfel, având în vedere contextul în care aceasta a fost adoptată, trebuie să se înțeleagă că Directiva 2014/42 viza să extindă dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/212(28).
62.      Criteriul aflat la baza articolului 2 din Decizia‑cadru 2005/212 (care nu se limitează la infracțiunile săvârșite de organizații criminale, ci vizează orice infracțiune care se pedepsește cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an) este preluat de instrumente ulterioare de recunoaștere reciprocă a ordinelor de confiscare.
63.      Astfel, potrivit considerentului (14) al Regulamentului 2018/1805, acesta „ar trebui să reglementeze ordinele de […] confiscare în legătură cu infracțiunile reglementate de Directiva 2014/42/UE, precum și […] ordine de confiscare în legătură cu alte infracțiuni
[…]” (sublinierea noastră).
64.      Prin urmare, este logic faptul că Curtea a interpretat dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/212 în legătură cu infracțiuni care nu aveau legătură în mod necesar cu activități ale unor organizații criminale. În vederea aprecierii aplicabilității Deciziei‑cadru 2005/212, factorul esențial a fost, în mod strict, durata pedepsei privative de libertate stabilită pentru infracțiune(29).
65.      Considerăm că nu există motive pentru a ne abate de la această poziție a Curții. Conform acesteia, confiscarea care decurge din conducerea unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice se încadrează la articolul 2 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/212 dacă pedeapsa privativă de libertate care se stabilește pentru aceasta are o durată mai mare de un an.
66.      Aplicarea Deciziei‑cadru 2005/212 are, în plus, consecințe favorabile în ceea ce privește garanțiile procedurale ale persoanelor supuse confiscării instrumentelor infracțiunii. Tocmai aceste garanții sunt cele care determină să nu existe obstacole în calea cooperării judiciare în materie penală.
67.      Potrivit articolului 4 din Decizia‑cadru 2005/212, în legătură cu confiscarea dispusă față de oricare dintre infracțiunile definite (pe larg) la articolul 2 din aceasta, fiecare stat membru trebuie să ia „măsurile necesare pentru a asigura că părțile afectate de măsurile prevăzute [la articolul 2] au la dispoziție căi de atac efective pentru apărarea drepturilor lor”. În plus, garanțiile la care face referire articolul 5 din Decizia‑cadru 2005/212 rămân în continuare pe deplin operaționale.
68.      Această legătură cu dreptul derivat al Uniunii face posibil ca, în temeiul articolului 51 din cartă, aceasta să se aplice măsurilor de confiscare prevăzute în Decizia‑cadru 2005/212.
69.      Prin prisma acestui criteriu, Curtea a declarat că dreptul de proprietate consacrat la articolul 17 din cartă trebuie să fie protejat în fața confiscării bunurilor unui terț de bună‑credință(30). De asemenea, Curtea a stabilit o legătură între articolul 47 din cartă (dreptul la o cale de atac efectivă) și articolul 4 din Decizia‑cadru 2005/212(31).
70.      Din perspectiva protecției drepturilor fundamentale, dispozițiile care reglementează confiscarea în statele membre fără a respecta, în mod vădit, drepturile menționate pot conduce la refuzul recunoașterii hotărârilor judecătorești, ceea ce ar îngreuna confiscarea(32).
71.      Pe baza acestor din urmă considerații se poate răspunde la prima întrebare preliminară, prin intermediul căreia instanța de trimitere dorește să se stabilească dacă carta (în general, fără a preciza care dintre articolele acesteia) este aplicabilă.
72.      În rest, nu considerăm necesară analiza impactului pe care Directiva 2024/1260, menționată de instanța de trimitere, ar putea să îl aibă în litigiu, întrucât, astfel cum am precizat deja, aceasta nu este aplicabilă ratione temporis faptelor în discuție.
73.      Dacă s‑ar efectua această analiză, ar trebui să se stabilească dacă Directiva 2024/1260 influențează cu caracter retroactiv interpretarea Deciziei‑cadru 2005/212, teză pentru care nu identificăm motive suficiente.
74.      Problema cu care va trebui probabil să se confrunte pe viitor Curtea este aceea că, în stabilirea domeniului său de aplicare, Directiva 2024/1260 pare să urmeze o tehnică similară celei pe care, din punct de vedere literal, o utiliza Directiva 2014/42 (doar pentru infracțiuni de natură deosebit de gravă, fără a ține seama de pedeapsa aplicată fiecărei infracțiuni în parte), însă, spre deosebire de Directiva 2014/42(33), înlocuiește în totalitate conținutul Deciziei‑cadru 2005/212(34).
C.      A doua întrebare preliminară
75.      Cu toate că decizia de trimitere se referă la articolul 1 din Decizia‑cadru 2005/212, definiția noțiunii de „instrument” din cuprinsul acesteia era înlocuită, la data faptelor, cu cea prevăzută de Directiva 2014/42.
76.      Prin urmare, cea de a doua întrebare preliminară trebuie reformulată astfel încât să se analizeze dacă un autovehicul condus sub influența băuturilor alcoolice se încadrează în definiția noțiunii de „instrumente” de la articolul 2 punctul 3 din Directiva 2014/42 („orice obiect utilizat sau destinat a fi utilizat, în orice mod, total sau parțial, la comiterea uneia sau mai multor infracțiuni”)(35).
77.      Împărtășim punctul de vedere al Comisiei în ceea ce privește faptul că noțiunea de „instrumente” din Directiva 2014/42 este foarte largă și evidențiază autonomia sa conceptuală în cadrul dreptului Uniunii(36).
78.      Curtea a admis deja că un autovehicul poate fi calificat drept instrument (susceptibil de a fi confiscat) utilizat la săvârșirea unei infracțiuni de evaziune fiscală(37). Această calificare poate fi aplicată în cazul conducerii unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice?
79.      Mijlocul specific utilizat pentru transportul mărfurilor de contrabandă, traficul de droguri sau orice altă deplasare nelegală de obiecte constituie un instrument în măsura în care acesta este utilizat „în orice mod” pentru a săvârși aceste infracțiuni. Este indiferent dacă este vorba despre autovehicule sau despre orice alt mijloc de transport.
80.      În schimb, pentru săvârșirea infracțiunii constând în conducerea unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice, utilizarea autovehiculului constituie un element inerent infracțiunii însăși.
81.      Autovehiculul își pierde caracterul de instrument al infracțiunii atunci când este inclus în conținutul acesteia? Se poate înțelege, mai degrabă, că autovehiculul este obiectul acestei infracțiuni?
82.      Răspunsul pe care legislațiile statelor membre l‑au dat acestor întrebări (în general prin intermediul codurilor lor penale, care adoptă soluții divergente)(38) nu este unitar.
83.      În anumite state membre, legislația prevede că autovehiculul este considerat instrument al infracțiunilor împotriva siguranței rutiere în general sau în special atunci când a fost condus sub influența băuturilor alcoolice sau a substanțelor stupefiante(39).
84.      Cu toate acestea, alte state membre consideră că autovehiculul este instrumentul infracțiunii în cazul conducerii periculoase, însă apreciază că acesta este obiectul material al infracțiunii în ceea ce privește conducerea sub influența băuturilor alcoolice sau a substanțelor stupefiante. În același sens, în ceea ce privește această din urmă infracțiune, anumite legislații consideră că autovehiculul condus este obiectul indispensabil pentru săvârșirea infracțiunii(40).
85.      În opinia noastră, definiția largă a noțiunii de instrument pe care o utilizează articolul 2 punctul 3 din Directiva 2014/42 nu se opune ca legiuitorul național să califice ca atare un autovehicul pe care o persoană îl conduce sub influența băuturilor alcoolice.
86.      Dacă un autovehicul poate fi considerat instrument în măsura în care reprezintă un element incidental al unei infracțiuni, nu vedem de ce, din perspectiva dreptului Uniunii, acesta nu ar putea fi considerat ca atare atunci când reprezintă un element esențial pentru săvârșirea acesteia.
87.      Această decizie a legiuitorului național poate să răspundă unor considerente de politică penală care nu trebuie să fie împărtășite în mod necesar de toate statele membre. Cu totul altceva este ca, în concret, o legislație națională să excedeze limitele principiului proporționalității atunci când reglementează condițiile în care confiscarea autovehiculului trebuie în mod necesar efectuată, aspect care face obiectul unei alte întrebări preliminare.
V.      Concluzie
88.      În temeiul considerațiilor care precedă, propunem să se răspundă la primele două întrebări preliminare ale Rayonen sad – Veliki Preslav (Tribunalul de Raion din Veliki Preslav, Bulgaria) după cum urmează:
„Decizia‑cadru 2005/212/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind confiscarea produselor, a instrumentelor și a bunurilor având legătură cu infracțiunea și Directiva 2014/42/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind înghețarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunilor săvârșite în Uniunea Europeană
trebuie interpretate în sensul că:
–        Articolul 2 din Decizia‑cadru 2005/212 este aplicabil confiscării unui autovehicul condus sub influența băuturilor alcoolice sau a substanțelor stupefiante în cazul în care acest comportament constituie o infracțiune pedepsită cu o pedeapsă privativă de libertate cu o durată mai mare de un an.
–        Confiscării îi este aplicabilă, în aceeași măsură, Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
–        Nimic nu se opune ca un autovehicul să poată fi calificat drept instrument, în sensul articolului 2 punctul 3 din Directiva 2014/42, utilizat la săvârșirea infracțiunii de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice.”
1      Limba originală: spaniola.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 24 aprilie 2024 privind recuperarea și confiscarea activelor (JO L, 2024/1260).
3      Decizia‑cadru a Consiliului din 24 februarie 2005 privind confiscarea produselor, a instrumentelor și a bunurilor având legătură cu infracțiunea (JO 2005, L 68, p. 49, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 147).
4      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 3 aprilie 2014 privind înghețarea și confiscarea instrumentelor și produselor infracțiunilor săvârșite în Uniunea Europeană (JO 2014, L 127, p. 39).
5      Articolul 343b din Codul penal bulgar incriminează conducerea sub influența băuturilor alcoolice de la un nivel al concentrației de alcool în sânge care depășește 1,2 la mie. Nivelul permis scade la 0,5 la mie în cazul în care conducătorul autovehiculului este recidivist.
6      Decizia de trimitere nu precizează care este instanța care a pronunțat această hotărâre.
7      În ședință, guvernul bulgar a susținut că o modificare legislativă ulterioară face posibilă în prezent această participare.
8      Astfel cum a explicat guvernul bulgar în ședință, măsurile asigurătorii urmăresc imobilizarea și reținerea autovehiculului până la pronunțarea unei hotărâri definitive cu privire la confiscare. În executarea acestei hotărâri, autovehiculul este scos la licitație publică, iar valoarea vânzării este împărțită între statul bulgar și proprietarul care nu a participat la săvârșirea faptelor.
9      Potrivit Comisiei (punctul 6 din observațiile sale scrise), împotriva noii versiuni, din 2023, a articolului 343b alineatul (5) din Codul penal au fost formulate la Curtea Constituțională două acțiuni în constatarea neconstituționalității. În ședință, guvernul bulgar a comunicat faptul că, la 17 iulie 2025, a fost pronunțată decizia (numărul 8/2025) prin care s‑a constatat că norma este conformă cu Constituția Bulgariei.
10      În ședință, întrebat dacă, în sistemul său penal, aplicarea confiscării în cazul infracțiunii de conducere a unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice este automată, guvernul bulgar a răspuns în sens afirmativ. A adăugat că acest automatism răspunde evaluării prealabile pe care legiuitorul a realizat‑o, confiscarea impunându‑se în orice caz din cauza riscului creat. Instanțele penale pot stabili dacă infracțiunea a fost sau nu a fost săvârșită, însă, în primul caz, trebuie, în mod necesar, să dispună confiscarea.
11      Punctul 9 din observațiile sale scrise.
12      Obligația de notificare a Comisiei decurge din articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2024/1260. În ședință, guvernul bulgar, care nu a prezentat observații scrise, nu a infirmat afirmațiile Comisiei. Prin urmare, trebuie să se considere că transpunerea nu a avut loc.
13      Hotărârea din 18 septembrie 2019, VIPA (C‑222/18, EU:C:2019:751, punctul 50 și jurisprudența citată).
14      Sens în care împărtășim observațiile scrise ale guvernului polonez.
15      Astfel cum s‑a
evidențiat în ședință, alegerea literei (c) este una intenționată. Dacă s‑ar fi dorit limitarea Deciziei‑cadru 2005/212 la normele minime de combatere a criminalității organizate, s‑ar fi utilizat litera (e) a articolului 31 alineatul (1) UE.
16      În ședință a existat o anumită discuție cu privire la nivelul de „necesitate” al îmbunătățirii compatibilității între legislațiile statelor membre în domeniul cooperării judiciare în materie penală. În opinia noastră, este de competența legiuitorului Uniunii să se pronunțe cu privire la momentul în care există această necesitate, astfel cum a procedat în Decizia‑cadru 2005/212.
17      JO 2008, C 115, p. 322.
18      Hotărârea din 16 aprilie 2015, Parlamentul/Consiliul (C‑540/13, EU:C:2015:224, punctul 44). În ceea ce privește pozițiile comune, „împrejurarea că Tratatul UE nu mai prevede adoptarea de poziții comune, ci a unor decizii în materie de PESC, nu are ca efect să facă inexistente pozițiile comune adoptate înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, în caz contrar articolul 9 din Protocolul (nr. 36) fiind lipsit de o parte importantă a efectului său util. […] În aceste condiții, deși contextul juridic din jurul acestor două categorii de acte juridice nu este identic, pozițiile comune care nu au fost abrogate, anulate sau modificate după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona pot fi considerate că corespund, în scopul punerii în aplicare a articolului 215 TFUE, deciziilor adoptate în conformitate cu titlul V capitolul 2 din Tratatul UE la care articolul menționat face trimitere” [Hotărârea din 19 iulie 2012, Parlamentul/Consiliul (C‑130/10, EU:C:2012:472, punctele 109 și 110)].
19      Hotărârea din 16 aprilie 2015, Parlamentul/Consiliul (C‑540/13, EU:C:2015:224, punctul 35).
20      Perpetuarea anumitor dispoziții ale Deciziei‑cadru 2005/212 a fost evaluată în cadrul procedurii legislative post‑Lisabona, în contextul adoptării Tratatului FUE.
21      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 14 noiembrie 2018 privind recunoașterea reciprocă a ordinelor de indisponibilizare și de confiscare (JO 2018, L 303, p. 1).
22      Considerentul (14) al Regulamentului 2018/1805. A se vedea de asemenea Hotărârea Curții din 13 iunie 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, punctele 32-37).
23      Hotărârea din 19 martie 2020, Agro In 2001 (C‑234/18, EU:C:2020:221, punctele 52 și 53), denumită în continuare „Hotărârea Agro In 2001”.
24      Decizia‑cadru a Consiliului din 6 octombrie 2006 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce pentru hotărârile de confiscare (JO 2006, L 328, p. 59, Ediție specială, 19/vol. 9, p. 44). La punctul 55 din Hotărârea Agro In 2001, Curtea a statuat că „Decizi[a]‑cadru 2005/212 […] este asociată unei propuneri a Regatului Danemarcei care a condus la adoptarea Deciziei‑cadru 2006/783 […] Astfel cum precizează considerentul (8) al acestei din urmă decizii‑cadru, scopul acesteia este de a facilita cooperarea dintre statele membre în materie de recunoaștere reciprocă și de executare a hotărârilor de confiscare a bunurilor, astfel încât un stat membru să fie obligat să recunoască și să execute pe teritoriul său hotărârile de confiscare emise de o instanță competentă în materie penală a unui alt stat membru”.
25      Hotărârea Agro In 2001, punctul 56.
26      Hotărârea Agro In 2001, punctul 47.
27      Hotărârea Agro In 2001, punctul 48: „reiese din articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2014/42 că această directivă înlocuiește numai primele patru liniuțe ale articolului 1, precum și articolul 3 din Decizia‑cadru 2005/212 pentru statele membre care au obligații în temeiul directivei, ceea ce are drept consecință, astfel cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctele 48 și 49 din concluziile sale, că articolele 2, 4 și 5 din decizia‑cadru menționată rămân în vigoare după adoptarea Directivei 2014/42”.
28      Hotărârea din 28 octombrie 2021, Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo (C‑319/19, EU:C:2021:883, punctul 36): „[…]
ținând seama de obiectivele și de modul de redactare a dispozițiilor Directivei 2014/42, precum și de contextul în care aceasta a fost adoptată, este necesar să se considere că această directivă, la fel ca Decizia‑cadru 2005/212, ale cărei dispoziții vizează să le extindă, conform considerentului (9) al acesteia, este un act care urmărește să impună statelor membre să instituie norme minime comune de confiscare a instrumentelor și a produselor infracțiunilor, printre altele, pentru a facilita recunoașterea reciprocă a deciziilor judiciare de confiscare adoptate în cadrul procedurilor penale”. A se vedea de asemenea Hotărârea Agro In 2001, punctul 56, precum și Hotărârea din 14 ianuarie 2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo și Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, punctul 36).
29      Hotărârea din 14 ianuarie 2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo și Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8), viza infracțiunea de contrabandă calificată, pedepsită cu o pedeapsă privativă de libertate de la trei la zece ani. Hotărârea Agro In 2001 viza o infracțiune de deturnare de fonduri pentru care se aplica o pedeapsă privativă de libertate de la zece la douăzeci de ani.
30      Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Sofiyski gradski sad (C‑722/22, EU:C:2024:80), punctul 28.
31      Hotărârea din 14 ianuarie 2021, Okrazhna prokuratura – Haskovo și Apelativna prokuratura – Plovdiv (C‑393/19, EU:C:2021:8, punctul 2 din dispozitiv).
32      În temeiul alineatului (1) al articolului 19 din Regulamentul 2018/1805, „[a]utoritatea de executare poate hotărî să nu recunoască sau să nu execute un ordin de confiscare numai dacă: […] (h) în situații excepționale, există motive serioase să se creadă, pe baza unor probe specifice și obiective, că executarea ordinului de confiscare ar conduce, în circumstanțele specifice ale cazului, la o încălcare vădită a unui drept fundamental relevant menționat de cartă, în special dreptul la o cale de atac efectivă, dreptul la un proces echitabil sau dreptul la apărare” (sublinierea noastră).
33      Înțelegem că, prin menținerea în vigoare a articolelor 2, 4 și 5 din Decizia‑cadru 2005/212, cu garanțiile asociate acestora, Directiva 2014/42 s‑a conformat dispozițiilor articolului 52 alineatul (1) din cartă.
34      Potrivit considerentului (62) al Directivei 2024/1260, „[î]ntrucât prezenta directivă prevede un set cuprinzător de norme, care s‑ar suprapune cu instrumentele juridice deja existente, aceasta ar trebui să înlocuiască […] Decizia‑cadru 2005/212/JAI”. Înlocuirea completă a Deciziei‑cadru 2005/212 prin Directiva 2024/1260 ridică numeroase întrebări cu privire la aplicarea instrumentelor de cooperare judiciară în această materie deoarece lasă anumite lacune în sistemul în vigoare până în prezent.
35      Potrivit informațiilor disponibile, există state membre a căror legislație prevede că conducerea unui autovehicul sub influența băuturilor alcoolice sau a substanțelor stupefiante atrage confiscarea autovehiculului (Belgia, Spania, Franța, Croația, Italia, Letonia, Țările de Jos, Polonia și Slovacia). În altele, confiscarea este, mai degrabă, rezultatul unei construcții jurisprudențiale (Ungaria, Portugalia și România).
36      Punctele 13 și 14 din observațiile scrise ale Comisiei.
37      Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Sofiyski gradski sad (C‑722/22, EU:C:2024:80, punctul 22): „în măsura în care un vehicul este utilizat «în orice mod» pentru a săvârși o […] infracțiune [de evaziune fiscală], acest vehicul intră în sfera noțiunii de «instrument», în sensul articolului 1 a treia liniuță din această decizie‑cadru, fără a fi necesar să se distingă după cum vehiculul menționat este utilizat ca mijloc de transport sau ca mijloc de deținere sau de stocare a produselor care fac obiectul infracțiunii în cauză”. Infracțiunea sancționa deținătorul de produse accizabile fără timbru fiscal.
38      Unele state membre limitează măsura confiscării la cazurile de conducere periculoasă, la conducerea în mod repetat fără permis de conducere sau, de asemenea, în mod repetat, sub influența băuturilor alcoolice sau a substanțelor stupefiante. Altele lasă la latitudinea instanțelor sarcina de a decide, fără automatisme și în funcție de considerente ad casum, cu privire la condițiile în care se procedează la confiscarea autovehiculului. În sfârșit, alte state membre țin seama de natura infracțiunii săvârșite sau de pericolul pe care, în mod concret, l‑a reprezentat comportamentul respectiv pentru persoane.
39      Din informațiile disponibile, se pare că aceasta este situația în Belgia, Spania, Franța, Croația, Italia, Țările de Jos, România și Slovacia.
40      Din informațiile disponibile, se pare că aceasta este situația în Letonia, Ungaria, Polonia și Portugalia.