62020CC0152
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 22 aprilie 2021 (
1
)
Cauzele conexate C‑152/20 și C‑218/20
DG,
EH
împotriva
SC Gruber Logistics SRL (C‑152/20)
și
Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, TD
împotriva
SC Samidani Trans SRL (C‑218/20)
[cereri de decizie preliminară formulate de Tribunalul Mureș (România)]
„Procedură preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Legea aplicabilă obligațiilor contractuale – Regulamentul (CE) nr. 593/2008 – Alegerea legii de către părți – Contracte individuale de muncă – Lucrător care își desfășoară munca în mai mult de un stat membru – Locul de desfășurare a muncii în mod obișnuit – Dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție – Noțiune – Salariu minim”
1.
În aceste două trimiteri preliminare, o instanță din România solicită Curții să interpreteze articolele 3 și 8 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 (
2
). Aceasta consideră că interpretarea lor este necesară pentru soluționarea a două litigii privind revendicările salariale ale mai multor șoferi de camion împotriva unei întreprinderi stabilite în România care i‑a angajat pentru transportul de mărfuri către alte state membre.
2.
Deciziile de trimitere omit în descrierea situației de fapt anumite detalii care ar putea fi relevante. Cel mai important este cel care ar permite diferențierea între, pe de o parte, lucrătorii detașați și, pe de altă parte, cei care, fără să aibă această calitate, își desfășoară activitatea în mod obișnuit într‑o altă țară decât cea în care se află sediul angajatorului și decât locul încheierii contractului.
3.
Având în vedere că informațiile furnizate Curții sunt imprecise, nu se poate afirma în mod categoric că situația lucrătorilor salariați reclamanți din litigiile respective se încadrează în una sau alta din aceste categorii. În mod ipotetic, nu ar fi exclusă existența unei detașări transfrontaliere a lucrătorilor în sensul Directivei 96/71/CE (
3
), însă instanța de trimitere pare să aibă o opinie diferită, întrucât încadrează întrebările adresate exclusiv în domeniul de aplicare al Regulamentului Roma I.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii. Regulamentul Roma I
4.
Regulamentul Roma I a înlocuit Convenția de la Roma privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (
4
). Acesta reprezintă în mare măsură succesorul convenției, chiar dacă nu conține nicio referire generală în acest sens. În ceea ce privește prezenta cauză, articolele 3 și 8 din Regulamentul Roma I corespund articolelor 3 și 6 din Convenția din 1980, astfel încât hotărârile Curții referitoare la acestea din urmă sunt aplicabile celor dintâi (
5
).
5.
În conformitate cu considerentul (11):
„Libertatea părților de a alege legea aplicabilă ar trebui să fie unul dintre elementele esențiale ale sistemului de norme care reglementează conflictul de legi în materia obligațiilor contractuale.”
6.
Considerentul (23) enunță:
„În cazul contractelor încheiate cu părți considerate a fi într‑o poziție contractuală dezavantajoasă, acestea din urmă ar trebui protejate prin norme care reglementează conflictul de legi care să fie mai avantajoase pentru interesele acestora decât normele generale.”
7.
Conform considerentului (35):
„Angajații nu ar trebui să fie lipsiți de protecția conferită acestora de normele de la care nu se poate deroga prin convenție sau de normele de la care se poate deroga doar în beneficiul acestora.”
8.
În conformitate cu considerentul (36):
„În ceea ce privește contractele individuale de muncă, în cazul în care se preconizează că angajatul își va relua munca în țara de origine după îndeplinirea sarcinilor sale în străinătate, munca realizată într‑o altă țară se consideră temporară. […]”
9.
În temeiul considerentului (37):
„Considerațiile de interes public justifică acordarea posibilității instanțelor statelor membre să aplice, în situații excepționale, anumite excepții justificate de rațiuni de ordine publică și de anumite norme de aplicare imediată. Conceptul de «norme de aplicare imediată» nu trebuie confundat cu expresia «dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție» și ar trebui interpretat mai restrictiv.”
10.
Articolul 3 („Libertatea de alegere”) prevede:
„(1)   Contractul este guvernat de legea aleasă de către părți. Această alegere trebuie să fie expresă sau să rezulte, cu un grad rezonabil de certitudine, din clauzele contractuale sau din împrejurările cauzei. Prin alegerea lor, părțile pot desemna legea aplicabilă întregului contract sau numai unei părți din acesta.
[…]”
11.
Articolul 8 („Contractele individuale de muncă”) stabilește:
„(1)   Contractul individual de muncă este reglementat de legea aleasă de părți în conformitate cu articolul 3. Cu toate acestea, o astfel de alegere nu poate priva angajatul de protecția acordată acestuia în temeiul dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă în temeiul alineatelor (2), (3) și (4) ale prezentului articol.
(2)   În măsura în care legea aplicabilă contractului individual de muncă nu a fost aleasă de părți, contractul este reglementat de legea țării în care sau, în lipsă, din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea în executarea contractului. În cazul în care angajatul este angajat temporar într‑o altă țară, nu se consideră că și‑a schimbat locul de desfășurare a muncii în mod obișnuit.
(3)   În cazul în care legea aplicabilă nu poate fi determinată în temeiul alineatului (2), contractul este reglementat de legea țării în care este situată unitatea angajatoare.
(4)   În cazul în care reiese din circumstanțele de ansamblu ale cazului că respectivul contract are o legătură mai strânsă cu o altă țară decât cea menționată la alineatul (2) sau (3), se aplică legea acelei alte țări.”
B.
Dreptul național. Dreptul român
12.
Ordinul ministrului muncii și solidarității sociale nr. 64/2003 pentru aprobarea modelului‑cadru al contractului individual de muncă (
6
) prevede la litera N din anexa 1 că contractele individuale de muncă încheiate în România trebuie să cuprindă în mod obligatoriu următoarea clauză: „Prevederile prezentului contract individual de muncă se completează cu dispozițiile Legii nr. 53/2003 – Codul muncii” (
7
).
II. Situația de fapt, litigiile și întrebările preliminare
A.
Cauza C‑152/20
13.
DG și EH, șoferi de camion cu reședința în România, au încheiat contracte individuale de muncă cu întreprinderea SC Gruber Logistics SRL, cu sediul de asemenea în România.
14.
Conform contractelor, redactate atât în limba română, cât și în limba italiană, clauzele acestora se completează cu dispozițiile Codului muncii român.
15.
În ceea ce privește locul de desfășurare a activității, contractele stipulau că aceasta s‑ar presta în unitatea din Oradea (România) sau la orice altă adresă din țara respectivă sau din străinătate unde sunt solicitate serviciile întreprinderii.
16.
DG și EH susțin că, deși contractele lor au fost încheiate în România, aceștia au desfășurat în mod obișnuit munca în Italia, de unde își îndeplineau misiunile. Acolo se întorceau la finalul acestora și tot acolo primeau instrucțiunile și realizau majoritatea sarcinilor de transport.
17.
Prin urmare, aceștia consideră că trebuie să li se aplice legislația italiană privind salariul minim, în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul Roma I.
18.
Întreprinderea angajatoare se opune acestor cereri, susținând că cei doi șoferi au lucrat pentru ea pe camioane înmatriculate în România și în temeiul unor licențe de transport eliberate în conformitate cu legislația română. Aceasta adaugă că ea însăși oferea toate instrucțiunile și că activitatea reclamanților a fost organizată în România. Prin urmare, contractele de muncă în litigiu trebuie să fie supuse dreptului român.
19.
În acest context, Tribunalul Mureș (România) adresează Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 8 din Regulamentul [Roma I] se interpretează în sensul că alegerea legii aplicabile contractului individual de muncă înlătură aplicarea legii țării în care salariatul și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea sau existența alegerii legii aplicabile înlătură incidența articolului 8 alineatul (l) a doua teză din regulament?
2)
Articolul 8 din Regulamentul [Roma I] se interpretează în sensul că salariul minim aplicabil în țara în care salariatul și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea reprezintă un drept care intră în sfera «dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă», în înțelesul articolului 8 alineatul (1) a doua teză din regulament?
3)
Articolul 3 din Regulamentul [Roma I] se interpretează în sensul că se opune ca indicarea în cuprinsul contractului individual de muncă a prevederilor Codului muncii român să echivaleze cu alegerea legii române, atât timp cât în România este de notorietate că există obligația legală de inserare a acestei clauze de alegere în conținutul contractului individual de muncă? Cu alte cuvinte, articolul 3 din Regulamentul [Roma I] se interpretează în sensul că se opune unor reglementări și practici interne naționale de includere obligatorie în conținutul contractelor individuale de muncă a clauzei de alegere a legii române?”
B.
Cauza Sindicatul Lucrătorilor din Transporturi, C‑218/20
20.
TD, membru al Sindicatului Lucrătorilor din Transporturi, a fost angajat de întreprinderea SC Samidani Trans SRL ca șofer de camion pentru desfășurarea activității sale pe teritoriul Uniunii Europene.
21.
Contractul individual de muncă, încheiat în România, nu menționa în mod explicit locul unde lucrătorul și‑ar desfășura activitatea.
22.
Conform clauzelor sale, „[p]revederile prezentului contract individual de muncă se completează cu dispozițiile Legii nr. 53/2003 – Codul muncii și ale contractului colectiv de muncă aplicabil la nivel de unitate/ramură [și c]onflictele în legătură cu încheierea, executarea, modificarea, suspendarea sau încetarea prezentului contract individual de muncă sunt soluționate de către instanța judecătorească competentă materială și teritorial, potrivit legii”.
23.
Sindicatul solicită obligarea întreprinderii angajatoare la plata către TD a diferenței dintre salariul pe care l‑a primit efectiv și salariul minim la care ar fi avut dreptul în temeiul legislației germane. În plus, acesta arată că TD are dreptul la plata salariilor pentru lunile „a treisprezecea” și „a paisprezecea”, prevăzute de legea germană.
24.
În cererea introductivă se arată că normele germane privind aceste aspecte se aplică contractului de muncă al TD în temeiul articolului 8 din Regulamentul Roma I. Deși contractul individual de muncă a fost încheiat în România, angajatul și‑ar fi îndeplinit în mod normal atribuțiile și ar fi primit instrucțiuni în Germania. În plus, camioanele pe care le utiliza erau staționate în Germania, iar misiunile de transport erau efectuate în interiorul granițelor germane.
25.
Întreprinderea pârâtă susține că părțile au stabilit în mod expres că legea aplicabilă contractului individual de muncă este cea română.
26.
În acest context, aceeași instanță adresează Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Alegerea legii aplicabile contractului individual de muncă înlătură aplicarea legii țării în care salariatul și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea? Existența alegerii legii aplicabile înlătură incidența articolului 8 alineatul (l) a doua teză din Regulamentul [Roma I]?
2)
Salariul minim aplicabil în țara în care salariatul și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea reprezintă un drept care intră în sfera «dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă», în înțelesul articolului 8 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul [Roma I]?
3)
Indicarea în cuprinsul contractului individual de muncă a prevederilor Codului muncii român echivalează cu alegerea legii române, atât timp cât în România este de notorietate că angajatorul prestabilește conținutul contractului individual de muncă?”
III. Procedura
27.
Cererile de decizie preliminară au fost înregistrate la grefa Curții la 30 martie 2020 (C‑152/20) și, respectiv, la 27 mai 2020 (C‑218/20), dispunându‑se conexarea lor.
28.
Au formulat observații guvernele finlandez și român, precum și Comisia. S‑a considerat că nu este necesar să se organizeze o ședință.
IV. Analiză
A.
Considerații prealabile
29.
Litigiul se referă în esență la legea aplicabilă salariilor (în special salariului minim) datorate șoferilor de camion salariați în următoarele împrejurări:
–
șoferii au încheiat în România contracte individuale de muncă cu o întreprindere stabilită în țara respectivă, însă și‑au desfășurat activitatea într‑un alt stat membru (
8
) în perioada relevantă pentru litigiu;
–
contractele, încheiate în conformitate cu un model prestabilit prin Ordinul nr. 64/2003, conțin o clauză care stipulează că, pentru completarea dispozițiilor contractuale, se aplică Codul muncii român, și
–
conform acestui ordin, contractele individuale de muncă încheiate în România trebuie să includă acea clauză. Interpretarea ordinului respectiv nu este însă uniformă.
30.
Înainte de a aborda întrebările preliminare, și astfel cum am menționat anterior, împărtășim opinia guvernelor Finlandei și României (
9
) potrivit căreia nu ar fi exclusă aplicarea, pentru toți sau pentru unii dintre lucrătorii în cauză, a Directivei 96/71, care reglementează detașarea transfrontalieră a lucrătorilor (
10
).
31.
Această chestiune nu este irelevantă, deoarece, în temeiul Directivei 96/71, dispozițiile privind salariul minim în vigoare în țara în care este detașat lucrătorul se aplică independent de regimul juridic la care este supus contractul individual de muncă (
11
).
32.
Directiva 96/71 nu înlocuiește Regulamentul Roma I, ci impune corelarea celor două texte (
12
). Într‑o situație care implică un conflict de legi, cea aplicabilă contractului de muncă va trebui să fie stabilită în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul Roma I. Cu toate acestea, domeniul de aplicare al legii aplicabile va fi limitat, întrucât articolul 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 prevede obligația de a asigura anumite condiții de muncă reglementate de normele statului gazdă, indiferent de legea aplicabilă raportului de muncă.
33.
Instanța de trimitere, care nu califică situațiile în litigiu drept „detașări”, formulează întrebările în lumina Regulamentului Roma I, în mod implicit dând de înțeles că aceste situații nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 96/71 (
13
).
34.
Prin urmare, în lipsa altor informații, trebuie să se plece de la aceeași premisă ca instanța națională, astfel încât ne vom rezuma să analizăm doar efectele Regulamentului Roma I asupra litigiilor (
14
).
B.
Prima întrebare preliminară
35.
Prin intermediul primei sale întrebări, instanța solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 8 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul Roma I.
36.
Concret, îndoiala pe care o exprimă aceasta se rezumă la a se stabili dacă, în cazul în care „un angajat își desfășoară munca ce face obiectul contractului de muncă în mod obișnuit în altă țară decât cea a cărei lege a fost aleasă de părți în mod expres […], instanța națională poate înlătura […] legea aleasă de părți atunci când din ansamblul împrejurărilor reiese că există o legătură mai strânsă între contractul respectiv și o altă țară” (
15
).
37.
Instanța de trimitere pleacă de la premisa că părțile au ales ca raportul lor contractual să fie reglementat de dreptul român. Pe baza acestei premise, solicită să se stabilească dacă este posibilă contracararea efectelor alegerii respective cu normele altor țări în care lucrătorul și‑a desfășurat activitatea.
38.
Articolul 8 din Regulamentul Roma I are scopul de a proteja lucrătorul, partea „defavorizată din punct de vedere structural” din raportul contractual (
16
), printr‑un mecanism de norme de conflict (
17
). Aceste norme se aplică în cazul în care, în executarea unui contract individual, munca este prestată într‑un alt stat (sau în alte state) decât cel în care se aplică legea aleasă.
39.
Curtea s‑a referit la mecanismul respectiv în contextul articolului 6 din Convenția din 1980, predecesoarea directă a Regulamentului Roma I, prin afirmații care sunt aplicabile și în cazul acestuia (
18
).
40.
Normele de conflict prevăzute la articolul 8 din Regulamentul Roma I constituie lex specialis în raport cu articolele 3 și 4 din acesta (
19
). Scopul lor este de a realiza un echilibru între interesele angajaților și cele ale angajatorilor (
20
), caracterizând alegerea legii de către părți ca un punct de legătură preferabil [alineatul (1)]. Legea astfel aleasă se aplică chiar dacă lucrătorii își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru, cu excepția la care ne vom referi imediat.
41.
Convenția privind legea aplicabilă în temeiul alegerii nu trebuie să fie însă în detrimentul lucrătorului. În acest scop, Regulamentul Roma I, chiar dacă nu limitează gama de legi eligibile (
21
), garantează, la articolul 8 alineatul (1) a doua teză, că lucrătorul nu pierde protecția conferită de normele imperative (mai exact de „dispozițiile de la care nu se poate deroga prin convenție”) ale legii care ar fi fost aplicabilă în absența unei alegeri (
22
).
42.
Astfel, protecția minimă garantată este cea stabilită de legea care ar fi reglementat contractul în cazul absenței alegerii legii de către părți. Această lege se va aplica:
–
cu titlu de lege a țării în care (sau, în lipsă, din care) angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea în executarea contractului sau
–
cu titlu de lege a țării în care este situată unitatea angajatoare, în cazul în care legea aplicabilă nu poate fi determinată conform criteriul anterior (
23
) sau
–
cu titlu de lege a țării care, având în vedere circumstanțele, are legături mai strânse cu contractul decât cele indicate la regulile anterioare (
24
).
43.
Dacă normele imperative (în sensul menționat anterior) ale legii aplicabile în absența alegerii oferă lucrătorului o protecție mai mare decât cele ale legii alese, acestea prevalează asupra celor din urmă. Legea aleasă va continua să se aplice în rest raportului contractual (
25
).
44.
Funcționarea mecanismului descris presupune, așadar, o operațiune în trei etape: a) identificarea legii care ar fi fost aplicabilă în absența alegerii, b) stabilirea, conform acesteia, a dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție, și c) compararea nivelului de protecție pe care o oferă lucrătorului cu cel oferit de legea aleasă de părți (
26
).
45.
Având în vedere modul în care instanța de trimitere își justifică întrebarea, se pare că, în opinia sa, dreptul italian (în cauza C‑152/20) și cel german (în cauza C‑218/20) ar putea fi cele de referință în raport cu dreptul român ales de părți.
46.
Aceasta ar fi situația, în orice caz, întrucât Italia și Germania ar corespunde fie locului de desfășurare în mod obișnuit a activității [articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Roma I] (
27
), fie locului care are legături mai strânse cu contractele individuale de muncă [articolul 8 alineatul (4) din regulamentul respectiv].
47.
Alineatele (2) și (4) ale articolului 8 din Regulamentul Roma I nu sunt interschimbabile. Curtea s‑a pronunțat în această privință cu ocazia interpretării, în Hotărârea Schlecker, a articolului 6 din Convenția din 1980, subliniind că „[a]ceastă interpretare este de asemenea în concordanță cu textul noii dispoziții privind normele de conflict referitoare la contractele de muncă, introdusă prin Regulamentul Roma I” (
28
).
48.
Conform acestei hotărâri:
–
astfel cum reiese din modul de redactare și din obiectivul dispoziției, instanța trebuie, într‑o primă etapă, „să determine legea aplicabilă pe baza criteriilor de legătură specifice care figurează la alineatul (2) litera (a) și, respectiv, litera (b) al acestui articol, care răspund exigenței generale de previzibilitate a legii și, prin urmare, de securitate juridică în raporturile contractuale” (
29
);
–
în a doua etapă, atunci când din ansamblul împrejurărilor rezultă că un contract de muncă prezintă legături mai strânse cu o altă țară, instanța este obligată să înlăture criteriile respective și să aplice legea acelei țări (
30
).
49.
Informațiile factuale prezentate în deciziile de trimitere sunt insuficiente pentru a da un răspuns sigur cu privire la aceste chestiuni. Prin urmare, trebuie să ne limităm să prezentăm interpretarea în abstract a articolului 8 din Regulamentul Roma I în termenii indicați mai sus.
C.
A doua întrebare preliminară
50.
Întrebarea se referă de asemenea la interpretarea articolului 8 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul Roma I. Instanța de trimitere solicită să se stabilească în special dacă dispozițiile privind salariul minim pot fi calificate drept „dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție”.
51.
Răspunsul necesită interpretarea expresiei menționate și stabilirea domeniului său de aplicare (
31
). Pe baza acesteia, astfel cum au subliniat unii dintre intervenienți (
32
), revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă, în concret, o anumită normă din ordinea sa juridică (sau, după caz, din ordinea juridică a unui alt stat membru) corespunde noțiunii respective.
1. Modul de redactare și obiectivul dispoziției
52.
Formularea articolului 8 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul Roma I este elocventă: cuprinde normele imperative (așadar, care nu sunt dispozitive), pe care părțile nu le pot exclude.
53.
Aceste norme nu trebuie să coincidă cu cele aplicate „în absența alegerii legii” atunci când părțile nu ajung la niciun acord (
33
). Obiectivul dispoziției confirmă această interpretare: ea urmărește să garanteze lucrătorului un anumit nivel de protecție, iar nu să ofere un regim de drept supletiv pentru aspecte nereglementate de contractul individual de muncă.
54.
Prin urmare, se poate susține că în categoria normelor pe care părțile nu le pot exclude se încadrează numai cele care, putând fi calificate astfel într‑o anumită ordine juridică, protejează în mod specific lucrătorul (
34
).
2. Geneza dispoziției
55.
Expresia „dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție” își are predecesoarea imediată în sintagma „dispoziții de la care legea [țării respective] (
35
) nu permite să se deroge prin convenție”, utilizată la articolul 3 alineatul (3) din Convenția din 1980, care le denumea de asemenea „norme imperative”.
56.
Aplicarea normelor respective operează ca o soluție de compromis atunci când părțile aleg o lege străină pentru un contract care la momentul alegerii nu are în mod obiectiv nicio legătură (sau nicio legătură relevantă) cu mai multe ordini juridice. De fapt, este vorba despre un contract pur național.
57.
În această ipoteză, în care a priori nu pare că „există un conflict de legi” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Convenția din 1980 (
36
), conflictul decurge tocmai din alegerea legii străine pentru contract.
58.
Ca orice alegere, cea efectuată în împrejurările descrise ar facilita eludarea completă de către părțile contractante a legii care ar fi fost aplicabilă în absența sa. Această eludare a dat naștere anumitor discuții în cursul negocierii convenției: în ceea ce privește argumentele în favoarea acceptării alegerii legii în contractele pur naționale existau temeri la fel de rezonabile privind abuzuri și fraude (
37
).
59.
Textul final a optat pentru soluția intermediară la care am făcut referire anterior: a) pe de o parte, acceptă convenția privind legea aplicabilă și, b) pe de altă parte, reține aplicarea dispozițiilor în vigoare în țara în care se află toate elementele contractului la momentul alegerii, pe care părțile nu ar fi putut să le excludă prin convenție având în vedere caracterul lor imperativ.
60.
În ceea ce privește contractele încheiate cu consumatorii și contractele individuale de muncă, reglementate la articolele 5 și, respectiv, 6 din Convenția din 1980, prezența unei părți contractante „defavorizate” a obligat negociatorii convenției să modifice libertatea de alegere consacrată la articolul 3.
61.
Opțiunea reținută la articolul 6 din convenție autoriza alegerea legii, limitând‑o în același timp prin includerea tehnicii inaugurate la articolul 3 alineatul (3) din aceasta. În rest, soluția se adaptează contextului:
–
în ceea ce privește legea ale cărei norme imperative trebuie respectate în orice caz (
38
);
–
și în ceea ce privește domeniul de aplicare al unei astfel de legi, care nu acoperă toate normele care nu sunt dispozitive, ci numai pe cele privind protecția părții defavorizate.
62.
Utilizarea la articolul 6 alineatul (1) din Convenția din 1980 a termenilor „norme imperative” nu ar trebui să ridice îndoieli, deoarece, în temeiul articolului 3 alineatul (3), aceasta este echivalentă cu expresia „dispoziții de la care legea țării respective nu permite să se deroge prin convenție”.
63.
În schimb, dacă s‑ar urma această abordare, normele imperative din punct de vedere material sau „normele de aplicare imediată” reglementate la articolul 7 din convenție nu ar fi aplicabile.
3. „Dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție” și „norme de aplicare imediată”
64.
Analiza sistematică contribuie la definirea categoriei „dispozițiilor de la care nu se poate deroga prin convenție”. Aceasta impune efectuarea unei diferențieri între ele și „normele de aplicare imediată” menționate la articolul 9 din Regulamentul Roma I, care reproduce (cu anumite modificări) articolul 7 din Convenția din 1980 (
39
).
65.
Normele de aplicare imediată, care nu pot fi eludate, „indiferent de legea aplicabilă contractului în temeiul […] regulament[ului]” (
40
), fac ineficientă (în domeniul lor de aplicare) alegerea pe care părțile au făcut‑o în contractul lor atunci când au optat pentru un drept străin.
66.
Gravitatea acestei consecințe explică restricțiile impuse de Regulamentul Roma I categoriei normelor de aplicare imediată (
41
):
–
numai normele de aplicare imediată din legea instanței sesizate pot fi pe deplin aplicabile (
42
);
–
este posibilă aplicarea normelor de aplicare imediată cuprinse în legea țării de executare a contractului, însă numai în măsura în care aceste norme antrenează nelegalitatea executării contractului (
43
).
67.
Pe de altă parte, dispozițiile „de la care nu se poate deroga prin convenție” menționate la articolul 3 alineatele (3) și (4), la articolul 6 alineatul (2), la articolul 8 alineatul (1) și la articolul 11 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul Roma I sunt cele care nu pot fi eludate într‑un contract național; în schimb, acestea pot fi eludate într‑un contract internațional, prin alegerea ordinii juridice care trebuie să guverneze contractul.
68.
În acest caz se aplică normele dispozitive și cele de la care nu se poate deroga din ordinea juridică aleasă, cu excepția cazului în care (și în măsura în care) Regulamentul Roma I conține o prevedere diferită, ceea ce este excepțional (
44
).
4. Identificarea dispozițiilor de la care părțile nu pot deroga prin convenție
69.
În conformitate cu dreptul Uniunii, autoritățile naționale decid în ce domenii și pentru ce motive conferă unei norme caracter imperativ, de la care nu se poate deroga printr‑o convenție inter partes.
70.
Pentru a stabili dacă o normă națională are sau nu un astfel de caracter, este necesară interpretarea sa, demers pentru care Regulamentul Roma I nu oferă orientări clare, indicând doar că „normele de aplicare imediată” trebuie interpretate mai restrictiv decât „dispozițiile de la care nu se poate deroga prin convenție” (
45
).
71.
Prin urmare, instanța de trimitere trebuie să identifice caracterul imperativ sau dispozitiv al unei norme în conformitate cu criteriile hermeneutice obișnuite, chiar dacă își proiectează analiza din perspectiva ordinii juridice de origine a normei examinate, eventual străină.
72.
Fără a dori să efectuăm această analiză în locul instanței de trimitere, având în vedere împrejurările existente în prezentele cauze, considerăm că este important să arătăm că:
–
În ceea ce privește contractele individuale de muncă, originea sau sursa unei norme nu dezvăluie în mod necesar caracterul său imperativ sau dispozitiv. Este posibil ca normele imperative să figureze nu numai în legea propriu‑zisă, ci și în alte texte declarate de aplicare generală, cărora li se recunoaște o valoare echivalentă (
46
).
–
Dispozițiile privind salariul minim asigură, în statele în care sunt prevăzute, protecția lucrătorului și, prin însăși natura lor, nu trebuie să se poată deroga de la ele printr‑o convenție între părți, în detrimentul acestuia.
–
Pentru statele membre care au stabilit dispoziții privind salariul minim, caracterul imperativ al acestora reiese indirect din jurisprudența Curții privind articolul 3 din Directiva 96/71, al cărei scop este de a asigura pentru lucrătorii detașați „respectarea unui nucleu de norme imperative de protecție minimă” (
47
) ale statului membru gazdă.
–
Printre aceste norme imperative aplicabile anumitor condiții de muncă și de încadrare în muncă figurau tocmai valorile salariului minim.
73.
Cu toate acestea, trebuie amintit că Regulamentul Roma I este de „aplicare universală”, conform articolului 2 din acesta (
48
), astfel încât dispozițiile de la care nu se poate deroga în sensul articolului 8 alineatul (1) a doua teză pot fi cele ale unui stat terț.
74.
În orice caz, pe teritoriul Uniunii nu există o noțiune unică de „salariu minim” și nici o obligație de instituire a acestuia (
49
). În domeniul Directivei 96/71, lipsa unei definiții uniforme a condus la înlocuirea noțiunii de „salariu minim” cu cea de „remunerație” la articolul 3 alineatul (1) primul paragraf litera (c) din directiva menționată astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2018/957 (
50
).
75.
Prin urmare, nu este exclus ca poziții sau concepte de la care un stat stabilește că nu se poate deroga printr‑o convenție între părți, ca elemente componente ale acestei noțiuni, să poată face obiectul derogării în alt stat (
51
).
76.
Reiterăm totuși faptul că, inclusiv dacă s‑ar confirma că nu se poate deroga de la dispozițiile privind salariul minim într‑un stat membru, acestea nu se aplică în mod automat, fiind necesară o comparație între nivelul de protecție pe care îl oferă lucrătorilor și cel prevăzut de normele echivalente din ordinea juridică aleasă.
D.
A treia întrebare preliminară
77.
Cea de a treia întrebare preliminară nu coincide în totalitate în cele două trimiteri preliminare:
–
în cauza C‑152/20, instanța de trimitere consideră că indicarea în cuprinsul contractelor în litigiu a prevederilor Codului muncii român echivalează cu alegerea legii române de către părți. Aceasta solicită să se stabilească dacă articolul 3 din Regulamentul Roma I se opune unei reglementări interne care impune includerea obligatorie în conținutul contractelor individuale de muncă a clauzei de alegere respective;
–
în cauza C‑218/20, având același punct de plecare, întrebarea se concentrează pe alegerea legii de către părți atunci când este de notorietate că angajatorul stabilește în mod unilateral conținutul contractului individual de muncă.
78.
În pofida formulărilor diferite, argumentul de bază este comun în ambele întrebări: dacă o alegere în termenii descriși poate fi considerată liberă, în sensul articolului 3 din Regulamentul Roma I (prin extensie, și al articolului 8 din acesta).
79.
Pentru a aborda acest aspect vom analiza: a) viabilitatea, în general, a alegerii implicite a legii în Regulamentul Roma I și b) dacă împrejurările din speță denotă faptul că a existat acea modalitate de alegere a legii.
80.
În primul rând, trebuie să subliniem că din documentația prezentată Curții nu pare să rezulte că lucrătorii reclamanți au contestat în realitate aplicarea legii române ca lege aleasă.
81.
Astfel cum am arătat anterior, instanța de trimitere însăși recunoaște (în prima și în a doua întrebare) că părțile au ales legea română ca fiind cea aplicabilă contractelor lor. Dacă s‑ar admite această ipoteză, litigiul ar viza numai limitele acestei alegeri în ceea ce privește remunerarea lucrătorilor a căror activitate se desfășoară în Italia și în Germania.
82.
Din deciziile de trimitere se poate deduce că instanța de trimitere însăși este cea care pune sub semnul întrebării alegerea legii române. Și nu face acest lucru ca urmare a incertitudinii cauzate de formula inclusă în contract, ci a îndoielilor cu privire la aspectul dacă este vorba despre o alegere reală, în contrast cu una impusă.
1. Alegerea implicită a legii în Regulamentul Roma I
83.
În conformitate cu Convenția din 1980, Regulamentul Roma I unifică regulile (normele de conflict) care servesc la stabilirea, în fața instanțelor oricărui stat membru (
52
), a dreptului național aplicabil unui contract în cazul unui conflict de legi.
84.
Regulamentul Roma I instituie astfel un sistem care oferă predictibilitate în ceea ce privește rezultatul unui eventual litigiu și securitate juridică cu privire la legea aplicabilă. Acesta facilitează de asemenea, în ultimă instanță, circulația hotărârilor judecătorești între statele membre în vederea bunei funcționări a pieței interne (
53
).
85.
Piatra de temelie a acestui sistem este faptul că părțile care încheie contractul pot stabili (alege) legea aplicabilă (
54
). Articolul 3 din Regulamentul Roma I consacră autonomia de voință în materie de „conflicte” ca regulă de principiu pentru toate contractele. Acesta stabilește totodată regimul juridic aplicabil alegerii (
55
), fie în general, fie pentru anumite raporturi contractuale (
56
).
86.
Dispoziția este generoasă în ceea ce privește modalitatea de alegere a legii: aceasta poate fi atât explicită, cât și implicită. Cea din urmă trebuie să „rezulte, cu un grad rezonabil de certitudine, din clauzele contractuale sau din împrejurările cauzei” (
57
).
87.
Nu există o listă de criterii pentru „a determina dacă a fost exprimată clar alegerea privind aplicarea unei anumite legi” (
58
). Cu excepția unei referiri la alegerea instanței sesizate drept indiciu privind alegerea legii (
59
), Regulamentul Roma I nu menționează alte elemente din care să rezulte că părțile au dorit să aleagă în mod implicit ordinea juridică aplicabilă contractului lor.
2. Alegerea legii în cele două litigii
88.
O clauză dintr‑un contract individual de muncă în temeiul căreia acesta se completează cu dispozițiile unei norme naționale (
60
) ar putea, în principiu, să indice alegerea unei legi.
89.
Totuși, astfel cum subliniază Comisia (
61
), această clauză poate fi interpretată de asemenea ca exprimând pur și simplu intenția de a include în contract anumite dispoziții de drept material dintr‑o ordine juridică, a căror valoare este identică cu cea a oricărei alte clauze contractuale („includere prin trimitere” (
62
)).
90.
Revine instanței naționale sarcina de a aprecia care a fost adevărata intenție a părților în fiecare caz. În contextul acestei sarcini, considerăm că o clauză precum cea care figurează în contractele în litigiu nu ar fi suficientă pentru a deduce că a existat o alegere clară a legii (
63
).
91.
Astfel, pentru ca această clauză să fie înțeleasă ca o expresie implicită a voinței părților de a alege ordinea juridică ce guvernează raportul lor, ar trebui să se sprijine pe alte date (
64
), cu atât mai mult atunci când anumite elemente relevante ale contractului, precum locul de executare a prestărilor principale, par să indice o altă ordine juridică.
92.
Contractele individuale de muncă în litigiu sunt redactate conform unui formular prestabilit, a cărui utilizare este prevăzută de Ordinul nr. 64/2003. Clauza de (pretinsă) alegere a legii este una dintre cele prestabilite în formularul respectiv.
93.
Regulamentul Roma I nu se opune sub nicio formă introducerii în contract a unei clauze de alegere a legii drept condiție care nu a fost negociată în mod individual, ci inclusă, în lipsă, într‑un mod comun sectorului în cauză (
65
).
94.
Îndoielile care pot apărea cu privire la existența și la valabilitatea consimțământului privind o astfel de clauză trebuie soluționate în conformitate cu legea aplicabilă în mod ipotetic, și anume cea care s‑ar aplica în cazul în care alegerea ar fi valabilă: prin urmare, aceeași lege care a fost aparent aleasă (
66
).
95.
O altă chestiune – evident prealabilă – este aceea privind validitatea unei clauze de alegere a legii, a cărei includere în contract se impune fie prin lege, fie prin decizia unilaterală a unei părți la contract.
96.
Ca răspuns la această întrebare, Regulamentul Roma I impune efectuarea unei distincții între cele două ipoteze.
a) Clauză impusă ex lege
97.
Instanța de trimitere descrie trimiterea la Codul muncii român în contractele în litigiu ca fiind rezultatul unei reglementări naționale care impune „includerea obligatorie în conținutul contractelor individuale de muncă a clauzei de alegere a legii române” (cauza C‑152/20).
98.
În această situație, părțile la contract nu ar fi avut libertatea de alegere a legii, în sensul articolului 3 din Regulamentul Roma I. O astfel de clauză impusă prin lege este incompatibilă cu ideea de libertate de alegere.
99.
Totuși, aceasta nu pare să fie singura interpretare a normei interne. În observațiile sale, guvernul român arată că părțile la contractul individual de muncă nu au obligația să aleagă dreptul român ca fiind cel aplicabil. Acestea sunt obligate să respecte dispozițiile Ordinului nr. 64/2003 și să încheie contractul în conformitate cu formularul anexat la acesta numai în cazul în care aleg opțiunea respectivă.
100.
Conform acestei interpretări, prezența în contract (prin intermediul formularului) a clauzei care prevede aplicarea complementară a Codului muncii ar fi o consecință a alegerii prealabile și libere a părților care au ales dreptul român pentru a guverna raportul lor contractual. Aceasta ar constitui în același timp o dovadă a alegerii respective.
101.
Revine instanței de trimitere, iar nu Curții, sarcina de a interpreta dreptul național. Clauza ar putea fi privită ca o exercitare a autonomiei voinței părților, în sensul articolului 3 din Regulamentul Roma I, numai dacă ar prevala cea de a doua interpretare dintre cele menționate.
b) Clauza redactată în prealabil de angajator
102.
Această chestiune pune lucrurile într‑o altă perspectivă în cazul în care clauza este inclusă în contract nu în temeiul legii, ci ca urmare a unei decizii a angajatorului, la care se referă în mod specific cea de a treia întrebare preliminară adresată în cauza C‑218/20.
103.
Contractele de muncă sunt de obicei redactate de angajator în format standard. Includerea în acestea a unei clauze de alegere în favoarea legii statului (și a instanței sesizate) în care sunt încheiate facilitează gestionarea raporturilor de muncă și reduce costurile informațiilor juridice.
104.
Libertatea de alegere – pe care, în principiu, o au ambele părți – poate fi exercitată, în cazul unei clauze prestabilite, inclusă într‑un contract individual de muncă (care, la rândul său, poate include dispozițiile unui contract colectiv), prin acordarea consimțământului, chiar dacă nu a existat realmente o negociere prealabilă cu privire la conținutul său (
67
).
105.
Aplicarea articolului 3 din Regulamentul Roma I în ceea ce privește contractele individuale de muncă nu poate ignora această realitate. În afara unor cazuri excepționale, majoritatea lucrătorilor nu sunt de facto în măsură să impună angajatorului să aleagă legea aplicabilă contractelor lor individuale. Prin urmare, alegerea legii de către lucrătorii respectivi se va manifesta prin acceptarea, prin consimțământul lor, a legii alese în prealabil de angajator.
106.
Această situație se regăsește și în domeniul relativ paralel al contractelor încheiate cu consumatorii, reglementate la articolul 6 din Regulamentul Roma I. Curtea nu a contestat, în ceea ce privește aceste contracte, validitatea „[unei] clauz[e] redactat[e] în prealabil privind alegerea legii aplicabile care desemnează legea statului membru în care se află sediul profesionistului”, cu condiția să nu fie abuzivă (
68
).
V. Concluzie
107.
În temeiul considerațiilor anterioare, propunem să se răspundă Tribunalului Mureș (România) după cum urmează:
„1)
Articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) trebuie interpretat în sensul că, în cazul alegerii legii care guvernează contractul individual de muncă, sunt excluse celelalte legi care, în absența alegerii, ar fi fost aplicabile în conformitate cu alineatele (2), (3) sau (4) ale articolului respectiv, cu condiția ca prima să ofere lucrătorului un nivel de protecție egal sau mai mare decât cel stabilit de dispozițiile de la care nu se poate deroga printr‑o convenție prevăzute de legea aplicabilă în absența alegerii.
2)
Dispozițiile privind salariul minim din țara în care lucrătorul salariat și‑a desfășurat în mod obișnuit activitatea pot fi, în principiu, calificate ca «dispoziții de la care nu se poate deroga prin convenție în virtutea legii care, în absența unei alegeri, ar fi fost aplicabilă […]», în sensul articolului 8 alineatul (1) a doua teză din Regulamentul nr. 593/2008. Prevalența acestor dispoziții va depinde de configurația lor în ordinea juridică de referință, revenind instanței de trimitere sarcina de a verifica acest aspect.
3)
Articolele 3 și 8 din Regulamentul nr. 593/2008 trebuie interpretate în sensul că alegerea, explicită sau implicită, a legii aplicabile unui contract individual de muncă trebuie să fie liberă pentru ambele părți, ceea ce nu se întâmplă dacă o dispoziție națională impune introducerea în acel contract a unei clauze de alegere a legii. Articolele respective nu împiedică însă ca o astfel de clauză să fie redactată în prealabil în contract la decizia angajatorului, în privința căreia lucrătorul să își dea consimțământul.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29).
(
4
)	Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale, deschisă spre semnare în Roma la 19 iunie 1980 (JO 1980, L 266, p. 1, denumită în continuare „Convenția din 1980”).
(
5
)	În Hotărârea din 12 septembrie 2013, Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:551, denumită în continuare „Hotărârea Schlecker”, punctul 38), Curtea a subliniat că criteriile de legătură prevăzute de Convenția din 1980 sunt în concordanță cu noua dispoziție privind normele de conflict din Regulamentul Roma I referitoare la contractele de muncă, deși acest regulament nu era aplicabil ratione temporis în acea cauză.
(
6
)	Ordinul ministrului muncii și solidarității sociale nr. 64/2003 pentru aprobarea modelului‑cadru al contractului individual de muncă, denumit în continuare „Ordinul nr. 64/2003”.
(
7
)	Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii.
(
8
)	Italia (cauza C‑152/20) și Germania (cauza C‑218/20). În prima cauză, acțiunea formulată de EH se referă și la salariul minim aplicabil în Germania pentru perioada în care a lucrat în acea țară. Instanța de trimitere își limitează însă întrebările la situația reclamanților în Italia.
(
9
)	Observațiile sale scrise, punctul 7 și, respectiv, punctul 5.
(
10
)	Hotărârea din 1 decembrie 2020, Federatie Nederlandse Vakbeweging (C‑815/18, EU:C:2020:976), a confirmat aplicabilitatea Directivei 96/71 în ceea ce privește prestarea de servicii transnaționale în sectorul transportului rutier, după analizarea împrejurărilor în care lucrătorii din sector sunt „detașați” în sensul directivei menționate. Directiva (UE) 2018/957 a Parlamentului European și a Consiliului din 28 iunie 2018 de modificare a Directivei 96/71/CE privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 2018, L 173, p. 16) se va aplica sectorului transportului rutier, în conformitate cu articolul 3 alineatul (3) din aceasta, începând de la 2 februarie 2022.
(
11
)	Articolul 3 alineatul (1) litera (c) din Directiva 96/71, fără a aduce atingere aplicării unor condiții de muncă și de încadrare în muncă mai favorabile [a se vedea alineatul (7)]. Această dispoziție permite derogări.
(
12
)	Facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Ungaria/Parlamentul și Consiliul (C‑620/18, EU:C:2020:392, punctul 191 și următoarele). În ceea ce privește legătura dintre Regulamentul Roma I și Directiva 96/71, a se vedea considerentul (34) și articolul 23 din regulament, precum și considerentele (7) și (11) ale directivei.
(
13
)	Este adevărat că aceasta indică în descrierea cadrului juridic național dispoziții prin care a fost transpusă directiva respectivă, precum articolul 4 din Legea nr. 344/2006 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii transnaționale. Instanța de trimitere nu susține însă în mod expres că acestea sunt aplicabile, iar menționarea lor nu poate avea decât caracter subsidiar în raport cu articolul 71 din legea respectivă, aplicabilă situațiilor de transport internațional în cadrul unui alt regim decât cel al detașării.
(
14
)	Din descrierea sumară a faptelor din decizia de trimitere reiese că prestarea de servicii de către lucrători nu a avut loc într‑o simplă călătorie ocazională către o țară străină. Prin urmare, considerăm că situațiile analizate sunt de natură să implice un conflict de legi în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul Roma I.
(
15
)	Decizia de trimitere, cauza C‑152/20, punctul 10.
(
16
)	Slăbiciunea se reflectă în special în ceea ce privește capacitatea de negociere.
(
17
)	Protecția lucrătorului poate rezulta de asemenea din alte dispoziții: astfel, din „norme de aplicare imediată”, pe care le vom aborda ulterior, sau din excepția de ordine publică a instanței sesizate (articolele 9 și, respectiv, 21 din Regulamentul Roma I).
(
18
)	Cu toate că există diferențe între textul Convenției din 1980 și cel al regulamentului în vigoare, acestea nu modifică în mod substanțial dispoziția și nu afectează chestiunile pe care le abordăm în prezentele concluzii.
(
19
)	Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punctul 34), Hotărârea din 15 decembrie 2011, Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842, denumită în continuare „Hotărârea Voogsgeerd”, punctul 24), și Hotărârea Schlecker, punctul 22.
(
20
)	Dispoziția nu urmărește pur și simplu să favorizeze lucrătorul. Aceasta stabilește un mecanism sofisticat care acordă prioritate, ca punct de legătură, acordului părților și corectează rezultatul acestei alegeri, atunci când se impune pentru a proteja o parte, în lumina legii care are legătura cea mai strânsă cu contractul.
(
21
)	Acesta nu o limitează nici în ceea ce privește contractele încheiate cu consumatorii, la care face referire articolul 6 alineatul (1). Tehnica de protecție a consumatorului, care este „partea defavorizată” în sensul regulamentului, coincide cu cea prevăzută pentru lucrători la articolul 8. Ambele prezintă dificultăți similare privind punerea lor în aplicare. A se vedea Concluziile avocatei generale Trstenjak prezentate în cauza Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, punctul 49), în ceea ce privește contractele de muncă, iar în ceea ce privește contractele încheiate cu consumatorii, propunerea, privind o aplicare diferită, a avocatului general Saugmandsgaard Øe din Concluziile sale prezentate în cauza Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, punctul 100).
(
22
)	Hotărârea Voogsgeerd, punctul 25.
(
23
)	În ceea ce privește relația de subsidiaritate a acestei norme în raport cu cea precedentă, care are la bază intenția legiuitorului de a garanta lucrătorului o protecție adecvată, a se vedea Hotărârea Voogsgeerd, punctele 32, 34 și 35.
(
24
)	Articolul 8 alineatul (4) nu se aplică cu caracter subsidiar: acesta poate prevala asupra oricăreia dintre cele două puncte de legătură anterioare atât timp cât se constată că există realmente o țară mai strâns legată de contract decât cea desemnată la punctele respective.
(
25
)	Se creează astfel o situație cunoscută sub denumirea de „dépeçage” sau aplicare a mai multor legi în ceea ce privește diferite aspecte ale aceluiași raport contractual. Dificultățile de adaptare pe care le implică această situație în practică nu au descurajat legiuitorul european: dimpotrivă, articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul Roma I autorizează părțile contractante înseși să aleagă mai multe legi pentru diferite părți ale contractului.
(
26
)	Astfel cum explică avocatul general Wahl în Concluziile prezentate în cauza Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, punctul 24).
(
27
)	În ceea ce privește modalitatea de stabilire a țării în care se desfășoară în mod obișnuit activitatea, în sensul articolului 8 alineatul (2), a se vedea Hotărârea din 15 martie 2011, Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, punctele 45, 48 și 49), și Hotărârea Voogsgeerd (punctele 37-40).
(
28
)	Hotărârea Schlecker, punctul 38. Curtea exclude ideea că regulamentul conferă clauzei privind „legătura mai strânsă” în regulament o valoare diferită comparativ cu Convenția din 1980, care s‑ar manifesta prin localizarea sa într‑un alineat propriu și independent al articolului 8. Această interpretare stătea la baza propunerii Comisiei, care, pe lângă separarea textului, înlocuia obligația de a exclude legile stabilite în temeiul unei autorizații prin verbul „poate” („may”): Propunere de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I), COM(2005) 650 final, articolul 6 alineatul (3).
(
29
)	Hotărârea Schlecker, punctul 35.
(
30
)	Ibidem, punctul 36 și următoarele.
(
31
)	Sintagma figurează de asemenea la articolul 3 alineatele (3) și (4), la articolul 6 alineatul (2) și la articolul 11 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul Roma I. Deși semnificația sa este aceeași în toate aceste dispoziții, ansamblul de norme în cauză nu este neapărat același, articolul 6 alineatul (2) și articolul 8 alineatul (1) impunând că, pe lângă faptul că nu se poate deroga de la acestea, ele trebuie să fie „de protecție” a consumatorului și, respectiv, a lucrătorului. Articolul 11, la rândul său, se referă exclusiv la dispozițiile privind forma contractelor care au ca obiect un drept real imobiliar sau un drept de locațiune asupra unui imobil, în vigoare în legea aplicabilă la locul unde este situat bunul imobil.
(
32
)	Observațiile Comisiei, punctele 35-37, și ale guvernului Finlandei, punctele 21 și 22.
(
33
)	Prin urmare, această noțiune este diferită de cea de „acte cu putere de lege sau norme administrative obligatorii” utilizată în alte domenii, precum articolul 1 alineatul (2) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273): a se vedea în acest sens Hotărârea in 9 iulie 2020, Banca Transilvania (C‑81/19, EU:C:2020:532).
(
34
)	Raportul referitor la Convenția privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale întocmit de M. Giuliano și P. Lagarde (JO 1992, C 327, p. 1, denumit în continuare „Raportul Giuliano‑Lagarde”, p. 23) propunea ca exemplu normele privind termenele de preaviz sau normele de igienă și de securitate la locul de muncă. Avocatul general Wahl, în Concluziile prezentate în cauza Schlecker (C‑64/12, EU:C:2013:241, punctul 34), le adăuga pe cele referitoare la condițiile de acordare a indemnizației în caz de concediere. Potrivit avocatei generale Trstenjak, în Concluziile prezentate în cauza Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:564, punctul 50), norma privind termenul de prescripție a acțiunii în despăgubire pentru rezilierea abuzivă a contractului ar putea avea același caracter.
(
35
)	Cea în care se află toate celelalte elemente ale situației la momentul alegerii.
(
36
)	Identic cu articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul Roma I.
(
37
)	Raportul Giuliano‑Lagarde, p. 17.
(
38
)	Cele indicate la articolul 6 alineatul (2).
(
39
)	În contextul Convenției din 1980, în Hotărârea din 17 octombrie 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, punctul 47), Curtea a calificat ca norme de aplicare imediată „dispozițiile a căror respectare a fost considerată crucială pentru apărarea organizării politice, sociale sau economice a statului membru respectiv, astfel încât respectarea acestora să fie impusă oricărei persoane care se află pe teritoriul național al acestui stat membru sau oricărui raport juridic localizat pe acest teritoriu […]”. Articolul 9 din Regulamentul Roma I codifică această definiție.
(
40
)	Articolul 9 alineatul (1) in fine.
(
41
)	Hotărârea din 18 octombrie 2016, Nikiforidis (C‑135/15, EU:C:2016:774, punctul 42 și următoarele, precum și dispozitivul): „[a]rticolul 9 alineatul (3) din [regulament] […] exclude ca alte norme de aplicare imediată decât cele ale statului forului sau ale statului în care obligațiile care decurg din contract trebuie să fie sau au fost executate să poată fi aplicate, ca norme juridice, de către instanța forului, dar nu se opune luării în considerare de către aceasta din urmă a unor asemenea alte norme de aplicare imediată ca element de fapt în măsura în care dreptul național aplicabil contractului, în temeiul dispozițiilor acestui regulament, prevede astfel”.
(
42
)	Conform articolului 9 alineatul (2), Regulamentul Roma I nu restrânge aplicarea acestor norme din legea instanței sesizate, dar nici nu o impune.
(
43
)	Articolul 9 alineatul (3) din Regulamentul Roma I.
(
44
)	Astfel cum se întâmplă în articolele menționate la punctul 67 din prezentele concluzii.
(
45
)	Considerentul (37) al Regulamentului Roma I.
(
46
)	În cauza C‑152/20, părțile susțineau aplicabilitatea normelor italiene incluse într‑un contract colectiv.
(
47
)	Hotărârea din 12 februarie 2015, Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2015:86, punctul 29). În doctrină se dezbate dacă dispozițiile naționale care transpun acest „nucleu de protecție” destinat lucrătorilor naționali și străini detașați ar trebui stabilite nu numai ca norme imperative, în sensul articolului 8 din Regulamentul Roma I, ci și ca adevărate „norme de aplicare imediată”, în sensul articolului 9 alineatul (1). A se vedea Piir, R., „Safeguarding the posted worker. A private international law perspective”, European Labour Law Journal, 2019, p. 101-115, în special p. 111 și 112.
(
48
)	„Legea desemnată de prezentul regulament se aplică indiferent dacă este sau nu legea unui stat membru.”
(
49
)	În ceea ce privește salariul minim într‑o „Europă socială”, a se vedea Propunerea de Directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind salariile minime adecvate în Uniunea Europeană, COM(2020) 682 final, din 28 octombrie 2020.
(
50
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 28 iunie 2018 de modificare a Directivei 96/71/CE privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 2018, L 173, p. 16). Facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Ungaria/Parlamentul și Consiliul (C‑620/18, EU:C:2020:392) și la Hotărârea din 8 decembrie 2020 pronunțată în cauza respectivă (EU:C:2020:1001).
(
51
)	Instanța de trimitere nu precizează care elemente alcătuiesc „salariul minim” în dreptul român și nici care ar fi, în opinia sa, termenul de comparație în sistemele juridice italian și german.
(
52
)	Cu excepția Danemarcei.
(
53
)	Considerentul (6) al Regulamentului Roma I.
(
54
)	Hotărârea din 17 octombrie 2013, Unamar (C‑184/12, EU:C:2013:663, punctul 49).
(
55
)	Reglementarea alegerii se realizează direct prin norme de drept material, astfel cum este cazul în ceea ce privește forma, domeniul de aplicare și momentul efectuării sale, la articolul 3 alineatele (1) și (2), sau indirect, alineatul (5) al aceluiași articol indicând modalitatea de identificare a legislației naționale în temeiul căreia se apreciază existența și valabilitatea consimțământului părților cu privire la alegerea legii în cazul în care acestea sunt contestate.
(
56
)	Regimul se adaptează pentru a reflecta caracteristicile speciale ale raportului contractual prevăzute la articolul 5 alineatul (2) (contractele de transport de pasageri), la articolul 6 alineatul (2) (anumite contracte încheiate cu consumatorii, în anumite condiții), la articolul 7 alineatul (3) (anumite contracte de asigurare) și la articolul 8 alineatul (1) (contracte individuale de muncă).
(
57
)	A se vedea, în schimb, cerințele privind forma clauzei de alegere în alte instrumente: astfel, articolul 7 din Regulamentul nr. 1259/2010 al Consiliului din 20 decembrie 2010 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în domeniul legii aplicabile divorțului și separării de corp (JO 2010, L 343, p. 10) sau articolul 23 din Regulamentul (UE) 2016/1103 al Consiliului din 24 iunie 2016 de punere în aplicare a unei cooperări consolidate în domeniul competenței, al legii aplicabile și al recunoașterii și executării hotărârilor judecătorești în materia regimurilor matrimoniale (JO 2016, L 183, p. 1).
(
58
)	Considerentul (12) al Regulamentului Roma I.
(
59
)	Ibidem.
(
60
)	În prezentele cauze, aceasta se completează cu dispozițiile Codul muncii român.
(
61
)	Punctul 20 și următoarele din observațiile sale scrise.
(
62
)	Tehnica „includerii prin trimitere” presupune exercitarea autonomiei de voință materială (iar nu în materie de conflicte). Regulamentul Roma I face referire la aceasta în considerentul (13): părțile pot „include printr‑o mențiune de trimitere în contractul lor un corp de norme nestatale sau o convenție internațională”.
(
63
)	Faptul că trimiterea se face la nivel global la un „cod”, iar nu la anumite dispoziții izolate, nu ne schimbă opinia; ceea ce contează este importanța sau semnificația pe care o au normele menționate în mod expres în contract în întregul sistem juridic.
(
64
)	Astfel cum am arătat anterior, nu există o listă exhaustivă a factorilor semnificativi de alegere. Desigur, trebuie să fie vorba despre factori legați de contract și de împrejurările în care se încheie și este executat. Pot fi date ca exemplu, pe lângă alegerea instanței sesizate, deja menționată, limba contractului (în special utilizarea terminologiei juridice specifice unei anumite ordini juridice), locurile de încheiere și de executare a obligațiilor contractuale, existența unor contracte anterioare între părți cărora li s‑a aplicat o anumită ordine juridică sau (precum în prezentele cauze) utilizarea unui formular care este asociat cu un sistem juridic concret.
(
65
)	A se vedea mai jos punctele 103-106 din prezentele concluzii.
(
66
)	Articolul 3 alineatul (5), care face trimitere la articolul 10 alineatul (1) din Regulamentul Roma I.
(
67
)	Prin urmare, împărtășim abordarea Comisiei atunci când subliniază (punctul 19 din observațiile sale scrise) că introducerea de către angajator într‑un contract de muncă standard, redactat în prealabil, a unei clauze de alegere a legii este admisibilă și nu se opune cerinței unui consimțământ efectiv, în conformitate cu articolul 3 din Regulamentul Roma I.
(
68
)	Hotărârea din 28 iulie 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612), face trimitere, la punctul 67, la Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza respectivă (C‑191/15, EU:C:2016:388). O clauză redactată în prealabil nu este abuzivă decât „în cazul în care prezintă anumite particularități, proprii conținutului sau contextului său, care produc un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților”.