CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL RIMVYDAS NORKUS
prezentate la 5 februarie 2026(1)
Cauza C‑606/24
XY
ș.a.
împotriva
Ministerului Finanțelor
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul București (România)]
„ Trimitere preliminară – Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE – Independența judecătorilor – Instanță constituită în prealabil prin lege – Reglementare națională care impune instanțelor inferioare să sesizeze instanța supremă cu o cerere de pronunțare a unei hotărâri prealabile – Cauze privind stabilirea și/sau plata drepturilor salariale sau de natură salarială ale personalului plătit din fonduri publice – Obligația de a adresa o cerere de pronunțare a unei hotărâri prealabile privind chestiuni de drept nesoluționate anterior de instanța supremă – Incidență asupra procedurii prevăzute la articolul 267 TFUE ”
I.      Introducere
1.        În prezenta cauză, Curții i se solicită să reexamineze tematica statului de drept și a independenței sistemului judiciar din perspectiva independenței interne a sistemului judiciar însuși. În pofida bogatei jurisprudențe a Curții cu privire la principiul independenței judecătorilor(2), prezenta cauză ridică o problemă de drept inedită, întrucât Curții i se solicită să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu acest principiu a unei proceduri naționale de pronunțare a unei hotărâri prealabile. Procedura națională impune instanțelor inferioare care soluționează anumite cauze obligația de a sesiza instanța supremă pentru ca aceasta să se pronunțe asupra unei chestiuni de drept.
2.        Prezenta cerere de decizie preliminară formulată de Tribunalul București (România) a fost efectuată în cadrul unei acțiuni introduse la această instanță de mai multe persoane împotriva Ministerului Finanțelor (România) (denumit în continuare „pârâtul”), având ca obiect printre altele drepturile salariale ale personalului plătit din fonduri publice.
3.        Cererea se referă la o ordonanță de urgență – OUG nr. 62/2024(3) – adoptată de Guvernul României în anul 2024, care vizează asigurarea unei practici judiciare coerente și armonizate. OUG nr. 62/2024 prevede în esență că, în cazul în care, în cadrul unei acțiuni privind printre altele drepturile salariale ale personalului remunerat din fonduri publice, instanța sesizată în primă instanță sau în calea de atac constată că Înalta Curte de Casație și Justiție (denumită în continuare „ÎCCJ”)(4) nu a statuat asupra unei chestiuni de drept de a cărei lămurire depinde soluționarea pe fond a cauzei, instanța respectivă trebuie să solicite ÎCCJ să pronunțe o hotărâre asupra chestiunii de drept în cauză. Decizia de sesizare a ÎCCJ se transmite celorlalte instanțe competente să judece cauze similare, în primă instanță sau în calea de atac. Instanțele respective trebuie să suspende judecarea acțiunilor similare pendinte pe rolul lor până la pronunțarea de către ÎCCJ a unei hotărâri cu privire la chestiunea de drept în cauză. În această privință, ÎCCJ trebuie să se pronunțe cu privire la chestiunea de drept în termen de 60 zile de la data sesizării.
4.        Reclamanții din litigiul principal aflat pe rolul instanței de trimitere susțin că instanțele nu pot fi private de dreptul de a soluționa cauze și că o singură instanță judecătorească – ÎCCJ – nu se poate pronunța cu privire la o chestiune de drept care privește multe cauze diferite. Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 2 TUE, articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) se opun unei astfel de reglementări naționale. Aceasta subliniază că Legea nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă (denumit în continuare „Codul de procedură civilă”)(5) prevede deja posibilitatea ca instanțele de ultim grad de jurisdicție să solicite ÎCCJ să se pronunțe cu privire la o chestiune de drept care necesită lămuriri. Cu toate acestea, spre deosebire de procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024, care se aplică numai acțiunilor referitoare printre altele la drepturile salariale și de pensie ale personalului plătit din fonduri publice, procedura prevăzută de Codul de procedură civilă are un caracter facultativ și un domeniu de aplicare ratione materiae mai larg.
5.        Dat fiind că atât independența judecătorilor, cât și securitatea juridică ce rezultă din coerența sau uniformitatea jurisprudenței(6) sunt elemente inerente statului de drept, poate apărea o anumită tensiune între aceste două elemente, pe care Curtea trebuie să le concilieze(7).
6.        Ar fi oarecum nedrept să nu se recunoască de la bun început anumite similitudini între procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024 și cea prevăzută la articolul 267 TFUE. Prin urmare, Curtea trebuie să examineze modul în care interacționează aceste două proceduri de sesizare în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile și, respectiv, a unei decizii preliminare, precum și dacă procedura națională prevăzută de OUG nr. 62/2024 aduce atingere procedurii de trimitere preliminară prevăzute la articolul 267 TFUE și supremației dreptului Uniunii.
II.    Contextul juridic – dreptul român
A.      OUG nr. 62/2024
7.        Articolele 1-4 din OUG nr. 62/2024 prevăd:
„Articolul 1
(1)      Prezenta ordonanță de urgență se aplică în procesele privind stabilirea și/sau plata drepturilor salariale sau de natură salarială ale personalului plătit din fonduri publice […].
(2)      Prezenta ordonanță de urgență se aplică și în procesele privind stabilirea și/sau plata drepturilor la pensie […].
[…]
Articolul 2
(1)      Dacă în cursul judecății proceselor prevăzute la [articolul] 1, completul de judecată învestit cu soluționarea cauzei în primă instanță sau în calea de atac, verificând și constatând că asupra unei chestiuni de drept, de a cărei lămurire depinde soluționarea pe fond a cauzei respective, [ÎCCJ] nu a statuat și aceasta nici nu face obiectul unui recurs în interesul legii în curs de soluționare, va solicita [ÎCCJ] să pronunțe o hotărâre prin care să se dea rezolvare de principiu chestiunii de drept cu care a fost sesizată.
(2)      Odată cu comunicarea către [ÎCCJ], încheierea de sesizare se transmite, în copie, prin poștă electronică, de către instanța de trimitere și celorlalte instanțe judecătorești competente să soluționeze, în primă instanță sau în calea de atac, procese de natura celui în care aceasta a fost formulată. […]
(3)      Cauzele similare, aflate pe rolul instanțelor judecătorești, vor fi suspendate până la pronunțarea hotărârii prealabile pentru dezlegarea chestiunii de drept. […]
[…]
(5)      Sesizările prevăzute la [alineatul] (1) se judecă cu prioritate, în cel mult 60 de zile de la data învestirii [ÎCCJ].
(6)      Decizia se motivează în termen de cel mult 15 de zile de la pronunțare și se publică în cel mult 5 zile de la motivare în Monitorul Oficial al României, Partea I.
Articolul 3
Dispozițiile [articolelor] 1 și 2 se aplică și proceselor în curs la data intrării în vigoare a prezentei ordonanțe de urgență.
Articolul 4
Dispozițiile prezentei ordonanțe de urgență se completează cu cele ale [Codului de procedură civilă] […].”
B.      Codul de procedură civilă
8.        Articolele 519-521 din Codul de procedură civilă, referitoare la sesizarea ÎCCJ în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile pentru dezlegarea uneia sau mai multor chestiuni de drept, prevăd:
„Articolul 519
Obiectul sesizării
Dacă, în cursul judecății, un complet de judecată al [ÎCCJ], al curții de apel sau al tribunalului, învestit cu soluționarea cauzei în ultimă instanță, constatând că o chestiune de drept, de a cărei lămurire depinde soluționarea pe fond a cauzei respective, este nouă și asupra acesteia [ÎCCJ] nu a statuat și nici nu face obiectul unui recurs în interesul legii în curs de soluționare, va putea solicita [ÎCCJ] să pronunțe o hotărâre prin care să se dea rezolvare de principiu chestiunii de drept cu care a fost sesizată.
Articolul 520
Procedura de judecată
(1)      Sesizarea [ÎCCJ] se face de către completul de judecată după dezbateri contradictorii, dacă sunt îndeplinite condițiile prevăzute la [articolul] 519, prin încheiere care nu este supusă niciunei căi de atac. Dacă prin încheiere se dispune sesizarea, aceasta va cuprinde motivele care susțin admisibilitatea sesizării potrivit dispozițiilor [articolului] 519, punctul de vedere al completului de judecată și al părților.
(2)      Prin încheierea prevăzută la [alineatul] (1), cauza va fi suspendată până la pronunțarea hotărârii prealabile pentru dezlegarea chestiunii de drept.
(3)      După înregistrarea cauzei la [ÎCCJ], încheierea de sesizare se publică pe pagina de internet a acestei instanțe.
(4)      Cauzele similare, aflate pe rolul instanțelor judecătorești, pot fi suspendate până la soluționarea sesizării.
[…]
(7)      […] [președintele completului] va desemna un judecător pentru a întocmi un raport asupra chestiunii de drept supuse judecății. […]
[…]
(10)      Raportul va fi comunicat părților, care, în termen de cel mult 15 zile de la comunicare, pot depune, în scris, […] punctele lor de vedere privind chestiunea de drept supusă judecății.
[…]
(12)      Sesizarea se judecă fără citarea părților, în cel mult 3 luni de la data învestirii, iar soluția se adoptă cu cel puțin două treimi din numărul judecătorilor completului. Nu se admit abțineri de la vot.
Articolul 521
Conținutul și efectele hotărârii
(1)      Asupra sesizării, Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drept se pronunță prin decizie, numai cu privire la chestiunea de drept supusă dezlegării.
[…]
(3)      Dezlegarea dată problemelor de drept este obligatorie de la data publicării deciziei în Monitorul Oficial al României, Partea I, iar pentru instanța care a solicitat dezlegarea, de la data pronunțării deciziei.
[…]”
III. Litigiul principal și întrebarea preliminară
9.        La 20 noiembrie 2023, reclamanții au sesizat Tribunalul București cu o acțiune având a obiect obligarea pârâtului, printre altele, la recalcularea și plata, în temeiul principiului nediscriminării, a diferenței dintre drepturile salariale efectiv încasate și drepturile salariale cuvenite la nivelul maxim de salarizare pentru funcții similare din cadrul mai multor autorități și instituții publice. La 14 iunie 2024 și, așadar, în cursul acestei proceduri, a intrat în vigoare OUG nr. 62/2024. În conformitate cu articolul 3 din OUG nr. 62/2024, articolele 1 și 2 din ordonanța de urgență menționată se aplică și procedurilor pendinte la data intrării în vigoare a acesteia. În cadrul unei ședințe care a avut loc la 4 septembrie 2024, instanța de trimitere a solicitat părților să își exprime punctul de vedere cu privire la oportunitatea sesizării Curții cu o cerere de decizie preliminară. Reclamanții au susținut în esență că „nu se poate lua instanței dreptul de a soluționa o cauză [pentru] a se stabili de către un singur complet[(8)], la nivelul țării, o chestiune de drept care privește foarte multe dosare diferite”. Pârâtul a susținut că OUG nr. 62/2024 a fost adoptată pentru a unifica jurisprudența divergentă și pentru a asigura stabilitatea raporturilor juridice în domeniul drepturilor salariale ale personalului plătit din fonduri publice.
10.      Tribunalul București a sesizat Curtea la 17 septembrie 2024 și a indicat cinci motive care l‑au determinat să formuleze o cerere de decizie preliminară.
11.      În primul rând, în conformitate cu jurisprudența ÎCCJ cu privire la articolul 519 din Codul de procedură civilă, rolul acestei instanțe în temeiul dispoziției menționate este unul excepțional. ÎCCJ intervine numai atunci când o chestiune de drept care este determinantă pentru soluționarea cauzei pe fond nu este îndeajuns de clară și, prin urmare, are vocația de a conduce la o jurisprudență neunitară. ÎCCJ nu are prerogativa de a se substitui judecătorilor cauzei. ÎCCJ nu poate soluționa problemele de drept care apar într‑o cauză, cu excepția cazului în care acestea ridică dificultăți. În plus, procedura prevăzută la articolul 519 din Codul de procedură civilă este facultativă, iar judecătorii au libertatea de a aprecia dificultatea problemei de drept și de a gestiona procesul în funcție de situația de fapt concretă. Această dispoziție garantează de asemenea că numai instanța de ultim grad poate sesiza ÎCCJ în cazul în care constată existența unei noi chestiuni de drept care nu face obiectul unui recurs în interesul legii în sensul articolelor 514-518 din Codul de procedură civilă. În plus, articolul 519 din Codul de procedură civilă este aplicabil tuturor persoanelor.
12.      În schimb, pentru cauzele care intră în domeniul său de aplicare, OUG nr. 62/2024 transformă o procedură facultativă în una obligatorie, întrucât impune instanțelor să sesizeze ÎCCJ chiar dacă nu au îndoieli cu privire la fondul cauzei. OUG nr. 62/2024 modifică noțiunea de „chestiune de drept” care figurează la articolul 519 din Codul de procedură civilă. Această noțiune nu este definită de lege și a fost necesar să fie clarificată pe cale jurisprudențială de către ÎCCJ pentru a se putea asigura o delimitare riguroasă între, pe de o parte, analiza și interpretarea normelor de drept în cadrul mecanismului de unificare a practicii jurisdicționale și, pe de altă parte, hotărâri concrete și individuale.
13.      În plus, cerința de a sesiza ÎCCJ și suspendarea automată a tuturor cauzelor similare pendinte în fața instanțelor încalcă principiul independenței judecătorilor, întrucât îi privează de posibilitatea de a trece prin filtrul propriei gândiri modalitatea de rezolvare a problemei de drept și adaptarea acesteia la cauzele cu care au fost învestiți. Aceasta poate duce la un număr considerabil de cauze nesoluționate în fața instanțelor, complicând astfel și mai mult gestionarea eficientă a cauzelor și prelungind durata procedurilor judiciare. Acest lucru contravine obiectivului declarat al OUG nr. 62/2024 de eficientizare a actului de justiție.
14.      Conform jurisprudenței ÎCCJ, rolul acestei instanțe în temeiul articolului 519 din Codul de procedură civilă nu este de a aplica legea pentru soluționarea unei cauze concrete. Această responsabilitate revine instanței care judecă respectiva cauză. Instanța de trimitere consideră că jurisprudența menționată mai sus a ÎCCJ cu privire la admisibilitatea unei astfel de sesizări este lipsită de obiect în cazul în care judecătorii sunt obligați să sesizeze ÎCCJ în toate cauzele care intră în domeniul de aplicare al OUG nr. 62/2024.
15.      În al doilea rând, instanța de trimitere consideră că OUG nr. 62/2024 este contrară principiilor statului de drept și separației puterilor. Aceasta constituie o ingerință inadmisibilă a puterii executive în activitatea judiciară. OUG nr. 62/2024 nu indică motivul pentru care se aplică numai anumitor proceduri judiciare și nu prevede condiții sau termene clare și precise. În conformitate cu preambulul OUG nr. 62/2024, adoptarea sa a fost determinată de existența unei practici judiciare neunitare care poate avea un impact negativ asupra bugetului general și asupra stabilității socioeconomice. Aceasta implică faptul că procedura de unificare a practicii judiciare ar trebui să aibă rezultate favorabile pentru bugetul de stat, demonstrând astfel că legiuitorul are anumite așteptări în ceea ce privește rezultatul procedurii de unificare.
16.      În al treilea rând, instanța de trimitere consideră că OUG nr. 62/2024 aduce atingere dreptului la un proces echitabil garantat printre altele de articolul 47 din cartă. Justițiabilii pot percepe că ordonanța de urgență favorizează administrația în cauzele privind drepturile salariale și că judecătorii instanțelor inferioare nu beneficiază de încrederea publică necesară pentru a adopta decizii pe cont propriu, ceea ce subminează încrederea publicului în sistemul judiciar. În plus, se creează un precedent periculos de centralizare excesivă a jurisprudenței și uniformizare forțată a interpretării legii în anumite categorii de litigii. Instituirea unor mecanisme destinate să asigure coerența jurisprudenței nu poate fi realizată cu încălcarea accesului la o instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită prin lege.
17.      În al patrulea rând, faptul că există un număr mare de cauze pendinte în fața instanțelor nu trebuie confundat cu existența unei divergențe de jurisprudență. În orice caz, astfel de divergențe sunt inerente oricărui sistem judiciar care este bazat pe o rețea de instanțe de fond și de instanțe superioare cu competență în aria lor teritorială(9). Legislația din România(10) cuprinde suficiente mecanisme de unificare a practicii judiciare. Tribunalul București consideră că principiul independenței justiției se aplică și în interiorul puterii judecătorești. Potrivit Comisiei Europene pentru Democrație prin Drept (Comisia de la Veneția), „organizarea ierarhică a justiției, în sensul unei subordonări a judecătorilor față de președinți de instanțe sau față de instanțele superioare în procesul de soluționare a cauzelor, ar fi o încălcare evidentă a acestui principiu(11).”
18.      În al cincilea rând, prin hotărârea nr. 2 din 27 iunie 2019 (denumită în continuare „hotărârea nr. 2/2019”), Curtea Constituțională a României a confirmat rezultatele referendumului național din data de 26 mai 2019, în cadrul căruia poporul s‑a exprimat, printre altele, în sensul că este de acord cu interzicerea adoptării de către Guvern a ordonanțelor de urgență în domeniul organizării judiciare. Or, OUG nr. 62/2024 este o astfel de ordonanță. Potrivit instanței de trimitere, guvernul României trebuia „să se limiteze exclusiv la obligația de loialitate constituțională” și să propună Parlamentului un astfel de act normativ.
19.      Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul București a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE (cu referire la articolul 2 TUE și articolul 47 din [cartă]) trebuie interpretat în sensul că principiul independenței judecătorilor se opune unei reglementări naționale care instituie obligația completurilor de judecată care soluționează procesele privind stabilirea și/sau plata drepturilor salariale sau de natură salarială ale personalului plătit din fonduri publice să solicite [ÎCCJ], în toate cauzele pe care le au de decis, pronunțarea unei hotărâri prealabile privind chestiuni de drept nesoluționate anterior de instanța supremă, diminuând în acest fel capacitatea judecătorilor învestiți cu dosarele respective de a soluționa cauzele în mod autonom exclusiv pe considerentul că practica judiciară neunitară poate avea un impact negativ asupra bugetului general consolidat și a stabilității socioeconomice a țării?”
IV.    Procedura în fața Curții
20.      Instanța de trimitere a solicitat Curții judecarea prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții. Prin Ordonanța din 12 februarie 2025, Curtea a respins această cerere. Curtea a considerat printre altele că nu existau împrejurări excepționale care să justifice recurgerea la această procedură.
21.      Guvernul român și Comisia Europeană au depus observații scrise.
22.      La 30 septembrie 2025, Curtea a solicitat guvernului român să furnizeze, cel târziu la 3 octombrie 2025, textul articolelor 514-521 din Codul de procedură civilă aplicabil faptelor din litigiul principal. Guvernul român a dat curs acestei solicitări.
V.      Apreciere
23.      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 2 TUE și cu articolul 47 din cartă, precum și principiul independenței judecătorilor se opun unei reglementări naționale care instituie obligația instanțelor naționale sesizate cu cauze având ca obiect, printre altele, drepturi salariale ale personalului plătit din fonduri publice de a solicita instanței supreme pronunțarea unei hotărâri prealabile privind chestiuni de drept nesoluționate anterior de această din urmă instanță. Instanța de trimitere consideră că această obligație, însoțită de obligația celorlalte instanțe sesizate cu acțiuni similare de a suspenda judecarea cauzelor respective, aduce atingere independenței judecătorilor din cadrul instanțelor inferioare.
24.      Cu titlu introductiv, este util să se sublinieze câteva elemente ale sistemului judiciar român care sunt relevante pentru înțelegerea mecanismului introdus prin OUG nr. 62/2024 și a corelării acestuia cu obligațiile care decurg din dreptul Uniunii. Potrivit articolului 126 alineatul (3) din Constituția României, ÎCCJ asigură interpretarea și aplicarea unitară a legii de către celelalte instanțe judecătorești, potrivit competenței sale. Instanțele supreme din numeroase state membre sunt învestite cu aceeași funcție, pe care o îndeplinesc în general prin judecarea cauzelor în faza unor căi de atac. Astfel de căi de atac se limitează adesea la chestiuni de drept(12). Pentru acest motiv, cauzele în care se ridică o problemă juridică importantă pot în principiu să facă obiectul unei căi de atac în fața instanței supreme a statului membru în cauză. Pentru a permite instanțelor supreme să se concentreze asupra unor chestiuni de importanță fundamentală, pot fi aplicate diferite norme procedurale, cum ar fi filtrarea căilor de atac(13).
25.      În prezenta cauză, s‑ar părea(14) că, în ordinea juridică română, anumite probleme juridice ridicate în cauze referitoare, printre altele, la stabilirea și/sau la plata drepturilor salariale ale personalului plătit din fonduri publice nu pot face în mod necesar obiectul unei căi de atac în fața ÎCCJ. În cauzele respective, alte instanțe decât ÎCCJ acționează în calitate de instanțe de ultim grad de jurisdicție. Or, OUG nr. 62/2024 instituie un mecanism care garantează că o chestiune de drept care poate că nu va fi dezlegată de ÎCCJ în cadrul unei căi de atac va face totuși obiectul examinării de către această instanță prin intermediul unui mecanism obligatoriu de sesizare în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile. În opinia noastră, acest mecanism ridică o problemă juridică suplimentară, pe care o vom aborda în ultima secțiune a prezentelor concluzii: în astfel de împrejurări, care este instanța a cărei decizie nu este supusă vreunei căi de atac în dreptul intern în conformitate cu articolul 267 al treilea paragraf TFUE?
26.      Înainte de a analiza aceste aspecte, vom examina mai întâi competența Curții în contextul prezentei cereri de decizie preliminară. În continuare, vom aminti pe scurt aspectele relevante ale jurisprudenței existente a Curții privind statul de drept, în special în legătură cu procedurile care urmăresc unificarea jurisprudenței naționale, înainte de a analiza această jurisprudență în lumina preocupărilor exprimate de instanța de trimitere. În sfârșit, în lumina observațiilor Comisiei în această privință, vom examina dacă procedura națională în cauză poate aduce atingere dialogului dintre instanțele române și Curte în temeiul articolului 267 TFUE și supremației dreptului Uniunii.
A.      Competența Curții și admisibilitatea întrebării preliminare
27.      Guvernul României și Comisia consideră că articolul 47 din cartă nu este aplicabil litigiului principal.
28.      Domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, conform căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au, așadar, vocația de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, însă nu în afara unor asemenea situații(15). Instanța de trimitere nu a furnizat nicio indicație potrivit căreia litigiul principal ar privi interpretarea sau aplicarea unei norme de drept al Uniunii care să fie pusă în aplicare la nivel național(16). În consecință, în conformitate cu articolul 51 alineatul (1) din cartă, articolul 47 din aceasta nu este, ca atare, aplicabil în litigiul principal.
29.      Articolul 19 TUE, care concretizează valoarea statului de drept afirmată la articolul 2 TUE, încredințează instanțelor naționale și Curții obligația de a garanta deplina aplicare a dreptului Uniunii în toate statele membre, precum și protecția jurisdicțională pe care acest drept o conferă justițiabililor(17). Potrivit articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, statele membre trebuie să instituie un sistem de căi de atac și de proceduri care să asigure un control jurisdicțional efectiv în „domeniile reglementate de dreptul Uniunii”, independent de situația în care statele membre pun în aplicare acest drept. Această dispoziție are printre altele vocația de a se aplica în privința oricărei autorități naționale care se poate pronunța, în calitate de instanță, cu privire la chestiuni referitoare la interpretarea sau la aplicarea dreptului Uniunii și care intră astfel în domeniile reglementate de acest drept(18). Aceasta este situația instanței de trimitere. Curtea a precizat că existența însăși a unui control jurisdicțional efectiv destinat să asigure respectarea dreptului Uniunii este inerentă unui stat de drept(19).
30.      Din moment ce articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune tuturor statelor membre să prevadă căile de atac necesare pentru a asigura, în domeniile reglementate de dreptul Uniunii, o protecție jurisdicțională efectivă, în special în sensul articolului 47 din cartă, această din urmă dispoziție, deși nu este aplicabilă în litigiul principal, trebuie să fie luată în considerare în mod corespunzător în vederea interpretării articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf(20).
31.      În consecință, Curtea este competentă să interpreteze în speță articolul 2 TUE și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citite în lumina articolului 47 din cartă.
32.      În ceea ce privește problema admisibilității, considerăm, astfel cum a arătat guvernul român, că răspunsul Curții la întrebarea instanței de trimitere întemeiată pe articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE este de natură să îi furnizeze acesteia din urmă o interpretare a dreptului Uniunii care i‑ar permite să soluționeze chestiuni procedurale de drept național – referitoare la competența sa și a ÎCCJ – înainte de a se pronunța pe fondul litigiului cu care este sesizată(21). În plus, nimic nu indică faptul că instanța de trimitere nu poate deduce consecințele acestei interpretări(22). Prin urmare, întrebarea este admisibilă.
B.      Analiză
33.      Potrivit unei jurisprudențe constante, organizarea justiției în statele membre, inclusiv instituirea, compunerea, competențele și funcționarea instanțelor naționale, intră în competența acestor state. Totuși, în exercitarea acestei competențe, statele membre sunt ținute să respecte obligațiile care decurg pentru ele din dreptul Uniunii, în special din articolele 2 și 19 TUE(23).
34.      Principiul protecției jurisdicționale efective a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, la care se referă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, constituie un principiu general al dreptului Uniunii, reafirmat la articolul 47 din cartă. Astfel cum s‑a arătat mai sus(24), deși nu este aplicabilă în speță, această din urmă dispoziție trebuie să fie luată în considerare în mod corespunzător în vederea interpretării articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Din articolul 47 al doilea paragraf prima teză din cartă reiese că orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Curtea a subliniat că garanțiile privind accesul la o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege reprezintă piatra de temelie a dreptului la un proces echitabil(25).
35.      Există o jurisprudență bogată a Curții atât cu privire la componenta internă(26), cât și cu privire la cea externă(27) a independenței sistemului judiciar. Această din urmă componentă urmărește nu numai prezervarea independenței instanțelor în raport cu puterea legislativă și cu cea executivă, conform principiului separării puterilor, ci și să protejeze judecătorii împotriva influențelor nejustificate care provin din interiorul instanței în cauză(28) și a fortiori din partea altor instanțe.
36.      Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune de asemenea existența unei instanțe judecătorești „constituite în prealabil prin lege”, având în vedere legăturile indisociabile care există între accesul la o asemenea instanță judecătorească și garanțiile de independență și de imparțialitate ale judecătorilor. Această cerință privește nu doar temeiul juridic al existenței instanței judecătorești înseși, ci și compunerea completului în fiecare cauză(29), precum și orice altă dispoziție de drept intern a cărei nerespectare face nelegală participarea unuia sau mai multor judecători la examinarea cauzei(30). Aceasta înseamnă ca, printre altele, completul de judecată însărcinat cu soluționarea cauzei să adopte singur decizia prin care se finalizează judecata. Cerințele unei protecții jurisdicționale efective postulează astfel, printre altele, existența unor norme transparente și cunoscute de justițiabili referitoare la compunerea completelor de judecată, care să fie de natură să excludă orice ingerință nejustificată, în procesul decizional aferent unei cauze date, a unor persoane din afara completului de judecată însărcinat cu această cauză, în fața cărora părțile nu au putut să își susțină argumentele(31). Cerințele referitoare la compunerea completului de judecată sunt uneori desemnate prin noțiunea de „judecător desemnat potrivit legii”(32).
37.      Curtea a precizat că un stat membru poate, în anumite împrejurări, să încredințeze unei instanțe unice sau mai multor instanțe descentralizate competența exclusivă de a soluționa anumite aspecte materiale care țin de dreptul Uniunii. Încredințarea competenței exclusive unei instanțe unice ar putea permite acesteia să se specializeze pentru a limita durata medie a procedurilor și a asigura o practică uniformă la nivelul teritoriului național, contribuind astfel la securitatea juridică. De asemenea, desemnarea unor instanțe mai înalte în grad ai căror judecători dispun de o experiență profesională mai importantă poate fi de natură să favorizeze o administrare a justiției mai omogenă și specializată în domeniul dreptului material al Uniunii în cauză, precum și o protecție mai eficace a drepturilor conferite justițiabililor de acest drept(33). Cu toate acestea, statele membre au responsabilitatea de a se asigura că drepturile conferite justițiabililor de dreptul Uniunii sunt protejate în mod efectiv în fiecare caz în parte(34).
38.      În ceea ce privește în mod specific măsurile naționale de unificare a jurisprudenței naționale, Curtea a precizat în Hotărârea Hann‑Invest că orice măsură sau practică națională care urmărește evitarea sau remedierea unor divergențe jurisprudențiale, asigurând astfel securitatea juridică, trebuie să fie conformă cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE(35). Curtea a arătat de asemenea în hotărârea respectivă(36) că un mecanism procedural care permite unui judecător al unei instanțe naționale care nu face parte din completul de judecată competent să trimită o cauză în fața unui complet extins al acestei instanțe nu încalcă cerințele care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în măsura în care sunt îndeplinite trei condiții: (i) completul de judecată desemnat inițial să nu fi deliberat încă în respectiva cauză, (ii) împrejurările în care o astfel de trimitere poate fi efectuată să fie enunțate în mod clar în legislația aplicabilă(37) și (iii) trimiterea menționată să nu priveze persoanele în cauză de posibilitatea de a participa la procedura în fața acestui complet de judecată extins(38). Astfel cum a arătat Comisia, situația de fapt din prezenta cauză diferă de cea din Hotărârea Hann‑Invest. OUG nr. 62/2024 instituie o procedură obligatorie de unificare a jurisprudenței de către o instanță superioară, și anume ÎCCJ, iar nu un mecanism intern sau o practică ce ar permite intervenția în activitatea jurisdicțională a unui complet de judecată a altor persoane care exercită o funcție în cadrul instanței în cauză. În plus, deși sesizarea ÎCCJ este obligatorie în anumite cazuri, spre deosebire de situația de fapt avută în vedere în Hotărârea Hann‑Invest, ea provine chiar de la completul de judecată învestit cu soluționarea cauzei. În pofida acestor diferențe, considerăm totuși că hotărârea pronunțată de Curte în respectiva cauză este deosebit de instructivă în contextul prezentei proceduri. În opinia noastră, cele trei condiții enunțate în hotărârea menționată sunt de natură generală și pot fi aplicate mutatis mutandis în prezenta cauză.
39.      Deși Tribunalul București pune sub semnul întrebării legalitatea OUG nr. 62/2024 pentru mai multe motive, trebuie subliniat că această instanță nu pune în discuție legalitatea propriei compuneri și nici pe cea a ÎCCJ. În plus, astfel cum a arătat Comisia, spre deosebire de situația care prevala în Republica Polonă la momentul pronunțării Hotărârii din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor)(39), nu se sugerează în speță că procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024 împiedică instanțele naționale chemate să aplice dreptul Uniunii să verifice dacă, prin compunerea lor, acestea constituie instanțe independente și imparțiale, constituite prin lege(40). Tribunalul București nu afirmă nici că respectivele instanțe ar fi lipsite de imparțialitate în contextul procedurii instituite prin OUG nr. 62/2024(41). Instanța de trimitere nu a exprimat, prin urmare, îndoieli cu privire la impenetrabilitatea sa față de elemente exterioare și la neutralitatea sa în raport cu interesele care se înfruntă și nici nu a exprimat astfel de îndoieli în privința ÎCCJ(42). În plus, în prezenta cauză, pretinsa ingerință în independența sistemului judiciar nu provine din interiorul instanțelor inferioare din România și nici din cadrul ÎCCJ, ci mai degrabă din implicarea „obligatorie” a ÎCCJ în judecarea cauzelor pendinte în fața instanțelor inferioare în conformitate cu OUG nr. 62/2024.
40.      Tribunalul București consideră însă că, prin adoptarea OUG nr. 62/2024, executivul român a intervenit în mod necorespunzător în sfera judiciară și a subminat independența instanțelor inferioare ca urmare a instituirii obligației de sesizare a ÎCCJ în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile. Instanța de trimitere a subliniat în special faptul că, pe lângă procedura prevăzută de ordonanța de urgență menționată, în România există deja mai multe proceduri de asigurare a unei jurisprudențe naționale unitare și de garantare a securității juridice(43). De exemplu, articolele 514-518 din Codul de procedură civilă instituie o procedură de unificare a jurisprudenței, respectiv recursul în interesul legii(44), în timp ce articolele 519-521 din acest cod instituie o procedură „generală” de sesizare a ÎCCJ în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile pentru dezlegarea unor chestiuni de drept. Tribunalul București face referire pe larg la această din urmă procedură și lasă să se înțeleagă că OUG nr. 62/2024 este, cel puțin într‑o anumită măsură, redundantă, iar adoptarea sa este, prin urmare, nejustificată. De asemenea, instanța de trimitere subliniază și critică diferențele dintre procedura prevăzută la articolele 519-521 din Codul de procedură civilă și cea prevăzută de OUG nr. 62/2024. Astfel, ea critică caracterul obligatoriu al OUG nr. 62/2024 și faptul că aceasta se aplică tuturor instanțelor inferioare, iar nu instanțelor de ultim grad, și instituie obligația acestor instanțe de a sesiza ÎCCJ chiar dacă nu au îndoieli cu privire la fondul cauzei. În esență, instanța de trimitere consideră că acest lucru conduce la uzurparea competenței instanțelor inferioare de către ÎCCJ.
41.      Guvernul României arată însă că OUG nr. 62/2024 nu instituie o procedură „mecanică” sau „automată” pentru sesizarea ÎCCJ cu o nouă chestiune de drept. În conformitate cu articolele 519 și 520 din Codul de procedură civilă(45), care completează OUG nr. 62/2024, chestiunile de drept noi nu necesită sesizarea ÎCCJ în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile. Numai chestiunile de drept dificile, susceptibile să conducă la soluții divergente, pot face obiectul unei sesizări în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile de către ÎCCJ. Instanțele inferioare trebuie să aprecieze dacă sunt îndeplinite toate condițiile de admisibilitate înainte de a sesiza ÎCCJ cu o chestiune de drept, iar motivele care justifică sesizarea trebuie expuse în decizia de sesizare(46). Guvernul român a arătat de asemenea că, pentru a nu diminua rolul instanțelor de drept comun, rolul ÎCCJ în temeiul OUG nr. 62/2024 are un caracter excepțional. În plus, deși interpretarea dată de ÎCCJ unei chestiuni de drept este obligatorie în temeiul articolului 521 alineatul (3) din Codul de procedură civilă și al articolului 126 alineatul (3) din Constituția României, ÎCCJ nu poate aplica propria interpretare a chestiunii de drept în împrejurările specifice ale unei cauze. Acest rol revine exclusiv instanței de trimitere. Așadar, o hotărâre prealabilă a ÎCCJ oferă doar un răspuns abstract la o problemă de drept dificilă.
42.      Trebuie subliniat de la bun început că, în principiu, este de competența legiuitorului sau a executivului român să aprecieze dacă este necesară adoptarea unui mecanism suplimentar de unificare a jurisprudenței(47). Considerăm că, astfel cum a arătat Comisia, existența altor proceduri de drept național cu obiective și mecanisme similare nu repune în discuție, în sine, legalitatea OUG nr. 62/2024 în raport cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Se pare că ordonanța de urgență menționată este o lex specialis care derogă, în anumite situații, de la articolele 519-521 din Codul de procedură civilă. În plus, procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024 este completată de aceste dispoziții din Codul de procedură civilă și este întemeiată în mare parte pe acestea. Mai mult, jurisprudența ÎCCJ cu privire la articolele 519-521 din Codul de procedură civilă și în special competența ÎCCJ în temeiul acestora par să se aplice mutatis mutandis în contextul procedurii prevăzute de OUG nr. 62/2024. Este suficient să se observe că instanța de trimitere nu pune în discuție legalitatea acestor dispoziții ale Codului de procedură civilă și nici a oricărei alte proceduri de unificare a jurisprudenței existente în România. În plus, niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu indică faptul că coexistența unor asemenea proceduri generează, printre altele, insecuritate juridică, aducând astfel atingere statului de drept.
43.      Se pare că(48) competența ÎCCJ și cea a instanțelor care o sesizează în temeiul OUG nr. 62/2024 este definită în mod clar și precis de legislația și jurisprudența națională(49). Competența ÎCCJ este strict limitată la interpretarea unor chestiuni de drept dificile și abstracte, care pot conduce la o jurisprudență divergentă în cauze referitoare, printre altele, la drepturile salariale ale personalului plătit din fonduri publice. Rezultă că, în pofida obligației instanțelor inferioare de a sesiza ÎCCJ în vederea interpretării unor asemenea chestiuni de drept, rolul acestei din urmă instanțe în temeiul OUG nr. 62/2024 intervine numai în împrejurări limitate și clar determinate și are, prin urmare, un caracter excepțional. Caracterul excepțional menționat rezultă în special din normele referitoare la admisibilitatea sesizărilor în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile, prevăzute la articolul 519 din Codul de procedură civilă, aplicabile în temeiul OUG nr. 62/2024.(50). Mai important, ÎCCJ nu este competentă să aplice propria interpretare a respectivei chestiuni de drept la situația de fapt dintr‑o anumită cauză și să se pronunțe cu privire la aceasta. S‑ar părea că, potrivit articolului 521 alineatul (1) din Codul de procedură civilă și în special având în vedere utilizarea termenului „numai” în cuprinsul acestuia, competența respectivă este strict rezervată instanței inferioare care a sesizat ÎCCJ în vederea interpretării chestiunii de drept sau unei instanțe inferioare care a suspendat soluționarea unei cauze similare în temeiul articolului 2 alineatul (3) din OUG nr. 62/2024, în așteptarea deciziei ÎCCJ asupra chestiunii de drept. Procedura prevăzută de ordonanța de urgență amintită, așa cum este completată de articolele 519-521 din Codul de procedură civilă, garantează astfel că ÎCCJ nu uzurpă competența instanțelor inferioare respective de a se pronunța cu privire la situația de fapt specifică a unei cauze.
44.      Nu excludem că privarea instanțelor inferioare de posibilitatea de a se pronunța cu privire la chestiunea de drept în cauză și obligarea acestora să transfere această sarcină către ÎCCJ ar putea fi percepute ca demonstrând o anumită neîncredere față de instanțele inferioare. Considerăm însă că procedura instituită prin OUG nr. 62/2024 poate fi totuși justificată prin obiectivul de a preveni apariția unei jurisprudențe contradictorii la nivelul instanțelor inferioare, a cărei înlăturare prin procedura obișnuită a căilor de atac ar putea necesita un interval de timp considerabil(51). Revine, așadar, factorilor de decizie din România sarcina de a evalua interesele în joc și de a găsi un echilibru adecvat între obiectivul de a asigura, în mod preventiv, caracterul unitar al jurisprudenței și menținerea competenței depline a instanțelor inferioare de a judeca o cauză. Respectarea cerințelor care decurg din articolul 19 alineatul (1) TUE trebuie asigurată în cadrul acestui exercițiu.
45.      Se pare(52) că competența ÎCCJ și decizia acesteia asupra unei chestiuni de drept intervin anterior finalizării(53) deliberărilor în cauzele respective de către completul de judecată desemnat inițial. Prin urmare, completul de judecată al instanței inferioare învestit cu soluționarea cauzei este cel care adoptă decizia prin care se finalizează judecata, ceea ce asigură că prima condiție indicată în Hotărârea Hann‑Invest este îndeplinită(54). Această concluzie nu este repusă în discuție de obligația de suspendare a altor cauze similare, în așteptarea dezlegării chestiunii de drept de către ÎCCJ, chiar dacă respectivele cauze se află în faza deliberării. Suspendarea obligatorie a cauzelor introduse în fața instanțelor inferioare în așteptarea dezlegării unei chestiuni de drept de către instanțele supreme, constituționale sau chiar internaționale este o caracteristică inerentă a diferitelor sisteme procedurale naționale. Ea este în mod clar justificată de obiectivul de a preveni adoptarea de către instanțele inferioare a unor hotărâri care ar putea intra în conflict cu o interpretare (iminentă) a unei chestiuni de drept de către instanțele supreme, constituționale sau internaționale(55).
46.      În plus, cerințele procedurale referitoare la sesizarea ÎCCJ în temeiul OUG nr. 62/2024, în special cele privind admisibilitatea și noțiunea de „chestiune de drept”, par să fie stabilite de legislația și/sau jurisprudența națională și îndeplinesc, în consecință, cea de a doua condiție, referitoare la transparență, enunțată în Hotărârea Hann‑Invest(56). Potrivit Guvernului României și Comisiei, pentru a asigura respectarea principiului audi alteram partem(57), sesizarea ÎCCJ are loc în urma unui schimb de puncte de vedere între părți. În plus, părțile au posibilitatea de a formula observații scrise referitoare la chestiunea de drept supusă examinării de către ÎCCJ. În lumina dispozițiilor articolului 520 alineatele (7) și (10) din Codul de procedură civilă, principiul potrivit căruia părțile trebuie să fie ascultate, care constituie o componentă esențială a dreptului la un proces echitabil și la protecție jurisdicțională efectivă(58), pare să fie respectat, fiind astfel îndeplinită printre altele cea de a treia condiție enunțată în Hotărârea Hann‑Invest(59).
47.      Deși instanța de trimitere a arătat că OUG nr. 62/2024 poate conduce la o întârziere în soluționarea cauzelor, această instanță nu a indicat că o astfel de întârziere s‑a produs efectiv. În plus, conform articolului 2 alineatul (5) din OUG nr. 62/2024, sesizările menționate la articolul 2 alineatul (1) din această ordonanță de urgență trebuie soluționate cu prioritate și în cel mult 60 de zile de la data învestirii ÎCCJ. Această procedură și cerința corelativă de suspendare a altor cauze similare(60) sunt clare și precise și nu par susceptibile să determine o întârziere nejustificată a procedurii, în special având în vedere avantajele procedurale care rezultă din hotărârile prealabile ale ÎCCJ prin care se interpretează chestiuni de drept dificile, precum și durata obiectiv redusă a procedurii în discuție. În plus, procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024 este mai accelerată decât cea prevăzută la articolele 519-521 din Codul de procedură civilă. În această privință, articolul 520 alineatul (12) din codul menționat prevede un termen de trei luni în care ÎCCJ trebuie să se pronunțe. Prin urmare, OUG nr. 62/2024 apare ca fiind de natură mai degrabă să îmbunătățească decât să submineze gestionarea eficientă a cauzelor(61).
48.      În cadrul celui de al treilea motiv de sesizare a Curții, Tribunalul București susține în special că afirmațiile care figurează în preambulul OUG nr. 62/2024 pot da naștere unei percepții de părtinire judiciară, subminând astfel încrederea publicului în sistemul judiciar(62). El se bazează deci în esență pe adagiul potrivit căruia „justiția trebuie nu numai să fie înfăptuită, ci și percepută ca fiind înfăptuită”(63).
49.      Din preambulul OUG nr. 62/2024 reiese în mod clar că executivul român a considerat că „[există un] fenomen generalizat și cu tendințe de permanentizare de practică judiciară neunitară la nivelul instanțelor judecătorești care soluționează procese privitoare la stabilirea și/sau plata drepturilor salariale” și că „[aceste] categorii de litigii au impact direct și considerabil asupra bugetului general consolidat, efect augmentat prin necesitatea asigurării egalității de tratament juridic”. Preambulul precizează de asemenea că OUG nr. 62/2024 a fost adoptată pentru a înlătura și a preveni consecințele negative care rezultă din acest fenomen de practică judiciară neunitară.
50.      Trebuie subliniat că Tribunalul București nu repune în discuție veridicitatea sau natura obiectivă a conținutului preambulului OUG nr. 62/2024. Din acest preambul reiese că adoptarea ordonanței de urgență menționate a fost motivată de existența unei practici judiciare neunitare a instanțelor inferioare într‑un anumit domeniu și de necesitatea primordială de asigurare a stabilității raporturilor juridice și în special a egalității în fața legii în cauzele din domeniul respectiv. Faptul că o jurisprudență unitară poate contribui la o mai mare previzibilitate a cheltuielilor bugetare nu aduce atingere în sine statului de drept, așa cum este prevăzut la articolul 2 TUE și la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Într‑adevăr, o jurisprudență unitară poate consolida statul de drept prin reducerea insecurității juridice și prin asigurarea egalității în fața legii.
51.      Mai important, în pofida trimiterii din preambulul OUG nr. 62/2024 la impactul socioeconomic al jurisprudenței divergente în cauză, niciun element din acest preambul sau chiar din această ordonanță de urgență nu impune ÎCCJ să se pronunțe într‑un anumit mod și nici nu determină o persoană rezonabilă să se îndoiască de faptul că ÎCCJ s‑ar pronunța într‑un alt mod decât cu deplină imparțialitate. Rezultă, așadar, că OUG nr. 62/2024 și preambulul acesteia nu dau naștere unei percepții rezonabile potrivit căreia hotărârile prealabile pronunțate de ÎCCJ în temeiul acestei reglementări ar putea fi părtinitoare, în mod injust, în favoarea statului și/sau a bugetului de stat. Din motive de exhaustivitate, subliniem totodată că, potrivit guvernului român, examinarea imparțială a unor astfel de cauze de către ÎCCJ este confirmată de hotărâri pronunțate până în prezent în asemenea cauze. În definitiv, acestea sunt însă chestiuni care trebuie apreciate de instanța de trimitere.
52.      În ceea ce privește al cincilea motiv invocat de Tribunalul București pentru a adresa o întrebare Curții(64), considerăm că, în pofida trimiterii efectuate de Tribunalul București la hotărârea nr. 2/2019 a Curții Constituționale a României și la rezultatele referendumului național din 26 mai 2019, nu rezultă că OUG nr. 62/2024 a fost adoptată cu încălcarea dreptului național, în special a dreptului constituțional național. Instanța de trimitere însăși a subliniat că referendumul în cauză a avut un caracter pur consultativ și că efectele sale sunt mai curând de natură politică decât juridică. În plus, OUG nr. 62/2024 pare să consolideze rolul constituțional al ÎCCJ, consacrat la articolul 126 alineatul (3) din Constituția României, de a asigura aplicarea și interpretarea unitară a legii de către toate instanțele.
C.      Impactul asupra dialogului dintre instanțele naționale și Curte în temeiul articolului 267 TFUE
53.      Comisia consideră că orice mecanism procedural care urmărește evitarea divergențelor de jurisprudență trebuie să asigure eficacitatea procedurii de trimitere preliminară prevăzute la articolul 267 TFUE și respectarea supremației dreptului Uniunii. Potrivit articolului 412 alineatul (1) punctul 7 din Codul de procedură civilă, formularea unei cereri de decizie preliminară în fața Curții suspendă procedura. Nu este clar dacă această dispoziție se aplică și termenului de 60 de zile prevăzut la articolul 2 alineatul (5) din OUG nr. 62/2024. În cazul în care ÎCCJ ar trebui să se pronunțe în termen de 60 de zile, deși ar considera necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară, această ordonanță de urgență ar fi incompatibilă printre altele cu articolul 267 TFUE. În plus, în cazul în care ÎCCJ s‑ar pronunța fără a aștepta răspunsul Curții, procedura preliminară ar fi de facto lipsită de efectul său util, iar ÎCCJ ar fi împiedicată să asigure aplicarea efectivă a dreptului Uniunii.
54.      După cum s‑a arătat anterior, deși organizarea justiției în statele membre intră în competența acestora din urmă, în exercitarea acestei competențe statele membre sunt ținute să respecte obligațiile care decurg pentru ele din dreptul Uniunii(65). Din răspunsul pe care îl propunem la întrebarea instanței de trimitere rezultă că, deși dreptul Uniunii nu se opune în principiu ca statele membre să instituie proceduri de unificare a jurisprudenței naționale, precum procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024, punerea în aplicare a unor astfel de proceduri trebuie să respecte cerințele care decurg din dreptul Uniunii, în special din articolul 267 TFUE(66).
55.      Pentru a asigura menținerea caracteristicilor specifice și a autonomiei ordinii juridice a Uniunii, tratatele au instituit un sistem jurisdicțional destinat să asigure coerența și uniformitatea interpretării dreptului Uniunii, cheia de boltă a acestui sistem fiind procedura trimiterii preliminare prevăzută la articolul 267 TFUE(67). O instanță dintr‑un stat membru ale cărei decizii nu sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern, cum ar fi ÎCCJ, este obligată să sesizeze Curtea, în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE, atunci când în fața sa este invocată o chestiune privind interpretarea dreptului Uniunii sau validitatea unui act de drept derivat. Această obligație are în special ca obiectiv evitarea formării în vreun stat membru a unei jurisprudențe naționale care să nu corespundă normelor de drept al Uniunii(68). Instanța în cauză nu poate fi exonerată de această obligație(69) decât atunci când constată că problema invocată nu este pertinentă sau că dispoziția de drept al Uniunii în cauză a făcut deja obiectul unei interpretări din partea Curții ori că interpretarea corectă a dreptului Uniunii se impune cu o asemenea evidență încât nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile(70). În schimb, deciziile altor instanțe naționale care pot fi contestate de părți în fața unei instanțe superioare nu sunt decizii în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. Deși instanțele respective își păstrează libertatea cea mai largă să sesizeze Curtea(71), ele nu au obligația de a face acest lucru(72).
56.      O hotărâre pronunțată cu titlu preliminar de Curte este obligatorie pentru instanța națională care și‑a exercitat posibilitatea sau și‑a îndeplinit obligația de a sesiza Curtea, în ceea ce privește interpretarea dreptului Uniunii, în vederea soluționării litigiului aflat pe rolul său(73). În caz contrar, s‑ar aduce atingere efectului util al articolului 267 TFUE(74).
57.      Subliniem pe scurt că introducerea unui mecanism național de sesizare a instanței supreme în vederea pronunțării unei hotărâri prealabile poate, în anumite situații, în funcție de stadiul procedurii naționale, să ridice probleme suplimentare în ceea ce privește identificarea instanței ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. Acest aspect nu a fost invocat în prezenta cauză. El însă trebuie să fie abordat pentru a examina interacțiunea dintre o procedură preliminară națională obligatorie, precum cea din prezenta cauză, și sistemul de protecție jurisdicțională instituit de dreptul Uniunii. În cadrul procedurii prevăzute de OUG nr. 62/2024, nu există nicio îndoială că ÎCCJ acționează în calitate de instanță ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE atunci când statuează asupra unei cereri de pronunțare a unei hotărâri prealabile formulate de instanțele inferioare și furnizează o interpretare juridică obligatorie cu privire la chestiunea de drept cu care a fost sesizată(75). În lipsa unei astfel de sesizări sau atunci când aceasta este considerată inadmisibilă de către ÎCCJ, instanțele române care pronunță hotărâri care nu sunt supuse căilor de atac acționează în calitate de instanțe în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE(76). Aceasta este situația și atunci când instanțele respective se pronunță cu privire la alte chestiuni de drept care nu au făcut obiectul sesizării ÎCCJ. Calificarea unei instanțe ca fiind o instanță a cărei decizie nu este supusă vreunei căi de atac în sensul articolului 267 al treilea paragraf TFUE depinde, așadar, de sesizarea sau de nesesizarea ÎCCJ cu o chestiune de drept. În orice caz, toate instanțele își păstrează libertatea de a sesiza Curtea cu o cerere de decizie preliminară în conformitate cu articolul 267 al doilea paragraf TFUE.
58.      În ceea ce privește termenul de 60 de zile prevăzut la articolul 2 alineatul (5) din OUG nr. 62/2024, respectarea acestui termen, care pare să fie aplicabil exclusiv în raport cu ÎCCJ(77), trebuie să îndeplinească cerințele care decurg din dreptul Uniunii, în special din articolul 267 al treilea paragraf TFUE(78). În această privință, niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu tinde să indice că instanțele inferioare din România, inclusiv Tribunalul București, ar fi ținute de acest termen. În plus, aceste instanțe inferioare par să poată sesiza Curtea cu orice întrebare preliminară pe care o consideră necesară, în orice stadiu al procedurii pe care îl apreciază adecvat, chiar și după ce ÎCCJ s‑a pronunțat cu privire la o chestiune de drept în cadrul procedurii prevăzute de OUG nr. 62/2024(79). Prin urmare, se pare că observațiile Comisiei cu privire la termenul de 60 de zile și la articolul 267 TFUE sunt, cel puțin în parte, lipsite de relevanță în contextul prezentei proceduri. Cu toate acestea, din motive de exhaustivitate, vom analiza pe scurt termenul de 60 de zile care se aplică ÎCCJ.
59.      Principiul supremației dreptului Uniunii, care consacră preeminența dreptului Uniunii asupra dreptului statelor membre, impune tuturor autorităților statelor membre, inclusiv instanțelor naționale, să asigure efectul deplin al diferitor norme ale Uniunii Europene, fără ca dreptul statelor membre să poată aduce atingere efectului recunoscut acestor diferite norme pe teritoriul statelor menționate(80). Din acest principiu rezultă că instanțele naționale trebuie printre altele ca, în măsura posibilului, să dea dreptului intern o interpretare conformă cu dispozițiile dreptului Uniunii, în special, în speță, cu articolul 267 al treilea paragraf TFUE. Această obligație nu poate servi însă drept temei pentru o interpretare contra legem
a dreptului național. Ținând seama de faptul că instanțele naționale sunt singurele competente să interpreteze dreptul național, acestora le revine sarcina de a aprecia dacă este posibilă interpretarea reglementării naționale în discuție în litigiul principal în conformitate cu cerințele articolului 267 TFUE. Revine însă Curții sarcina de a oferi anumite indicații utile în lumina elementelor care figurează în decizia de trimitere și a observațiilor prezentate(81).
60.      Având în vedere că nicio dispoziție din OUG nr. 62/2024 nu pare(82) să excludă în mod explicit suspendarea termenului de 60 de zile în discuție, în special în conformitate cu articolul 412 alineatul (1) punctul 7 din Codul de procedură civilă, considerăm că reglementarea națională în discuție este susceptibilă să primească o interpretare conformă cu articolul 267 TFUE. Astfel, în cazul în care ÎCCJ sesizează Curtea cu o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 TFUE, pentru a asigura efectul util al acestei dispoziții în temeiul principiului supremației, ÎCCJ trebuie să suspende procedura cu care este sesizată până la pronunțarea de către Curte a unei decizii preliminare, împiedicând astfel împlinirea sau riscul de împlinire a termenului în discuție. În plus, ÎCCJ trebuie să aplice ulterior respectiva decizie în vederea soluționării cauzei pendinte în fața sa(83). O astfel de interpretare conformă a dreptului național nu ar implica, în opinia noastră, o interpretare contra legem a dreptului național.
VI.    Concluzie
61.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Tribunalul București (România) după cum urmează:
Articolul 2 TUE, articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE și articolul 267 TFUE
trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca dreptul național să instituie un mecanism care să prevadă obligația instanțelor naționale sesizate cu cauze referitoare la stabilirea și/sau la plata drepturilor salariale sau de natură salarială ale personalului plătit din fonduri publice de a solicita instanței supreme naționale pronunțarea unei hotărâri prealabile privind chestiuni de drept nesoluționate anterior de această din urmă instanță, în măsura în care (i) condițiile în care poate fi efectuată o astfel de sesizare sunt precizate în mod clar în reglementarea aplicabilă, (ii) sesizarea nu privează persoanele interesate de posibilitatea de a participa la procedura în fața instanței supreme naționale și (iii) dreptul național nu împiedică instanța supremă sau orice altă instanță ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern să respecte obligația care decurge din articolul 267 al treilea paragraf TFUE sau nu privează instanțele inferioare de posibilitatea de sesizare a Curții care le este conferită de articolul 267 al doilea paragraf TFUE.
1      Limba originală: engleza.
2      Curtea s‑a pronunțat cu privire la problema independenței judecătorilor în peste 30 de cauze, începând cu Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
3      OUG nr. 62/2024 din 13 iunie 2024 privind unele măsuri pentru soluționarea proceselor privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice, precum și a proceselor privind prestații de asigurări sociale, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 559 din 14 iunie 2024 (denumită în continuare „OUG nr. 62/2024”).
4      Această instanță este cea mai înaltă instanță sau instanța supremă de drept comun din România.
5      Tribunalul București face de asemenea o scurtă trimitere la Codul de procedură penală.
6      A se vedea Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 114 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Curtea Europeană a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), 20 octombrie 2011, Nejdet Șahin și Perihan Șahin împotriva Turciei (CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, punctele 56-58), precum și Curtea EDO, 29 noiembrie 2016, Lupeni Greek Catholic Parish ș.a. împotriva României (CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, § 128, 134 și 135).
7      A se vedea considerentul (3) al Regulamentului (UE, Euratom) 2020/2092 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2020 privind un regim general de condiționalitate pentru protecția bugetului Uniunii (JO 2020, L 433I, p. 1).
8      ÎCCJ.
9      Curtea EDO, 4 iunie 2013, Tudor Tudor împotriva României (ECLI:CE:ECHR:2009:0324JUD002191103, § 29).
10      A se vedea Codul de procedură civilă și Codul de procedură penală.
11      A se vedea Raportul privind independența sistemului judiciar – Partea I: Independența judecătorilor, adoptat de Comisia de la Veneția în cadrul celei de a 82‑a sesiuni plenare [Veneția (Italia), 12 și 13 martie 2010], punctul 68 (disponibil la CDL‑AD(2010)004-e, https://www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL‑AD(2010)004-e).
12      A se vedea de exemplu Galič, A., „A civil law perspective on the Supreme Court and its functions”, Studia Iuridica, vol. 81, Varșovia, 2019, p. 44-86.
13      A se vedea Concluziile avocatului general Emiliou prezentate în cauza KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, punctul 3), în care acesta a arătat că în ultimele decenii a existat o anumită tendință, la nivelul tuturor statelor membre ale Uniunii Europene, de a institui mecanisme de filtrare a căilor de atac exercitate în fața instanței supreme. Deși în prezent există diferite forme de mecanisme de filtrare în mai multe state membre, instanțele supreme din alte state membre nu dispun neapărat de astfel de mecanisme. În plus, în cazul în care există asemenea mecanisme, funcționarea lor poate varia de la un stat membru la altul.
14      Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere.
15      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată) (C‑197/23, EU:C:2024:956, punctele 35-39), și Hotărârea din 4 septembrie 2025, AW „T” (C‑225/22, EU:C:2025:649, punctele 31-33 și jurisprudența citată).
16      Guvernul României arată că litigiul principal privește exclusiv o dispoziție de drept național.
17      Hotărârea din 8 mai 2024, Asociația „Forumul Judecătorilor din România” (C‑53/23, EU:C:2024:388, punctul 34).
18      A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a. (C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, denumită în continuare „Hotărârea Hann‑Invest”, EU:C:2024:594, punctele 34-36).
19      Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 36).
20      Atât articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, cât și articolul 47 din cartă au efect direct [Hotărârea din 2 martie 2021, A.B. ș.a. (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac), C‑824/18, EU:C:2021:153, punctele 143-145].
21      A se vedea prin analogie Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny (C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 51).
22      A se vedea Hotărârea din 9 ianuarie 2024, G. ș.a. (Numirea judecătorilor de drept comun în Polonia) (C‑181/21 și C‑269/21, EU:C:2024:1, punctul 69).
23      Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctul 63), și Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată) (C‑197/23, EU:C:2024:956, punctul 31).
24      A se vedea punctele 28, 30 și 31 din prezentele concluzii.
25      Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctul 71 și jurisprudența citată).
26      Independența internă, care este legată de noțiunea de imparțialitate, impune menținerea unei echidistanțe față de părțile din litigiu și de interesele lor din perspectiva obiectului acestuia. A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 ianuarie 2020, Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, punctul 61). În hotărârea respectivă, Curtea a respins ca inadmisibilă o cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Económico‑Administrativo Central (Tribunalul Administrativ Economic Central, Spania). Curtea a considerat printre altele că anumite caracteristici ale procedurii căii de atac extraordinare în fața Sala Especial para la Unificación de Doctrina (Camera specială pentru unificarea jurisprudenței, Spania) a Tribunal Económico‑Administrativo Central (Tribunalul Administrativ Economic Central) contribuiau la generarea unor îndoieli cu privire la faptul că acesta din urmă are calitatea de „terț” în raport cu interesele care se înfruntă ca urmare a legăturilor organice și funcționale existente între tribunalul menționat și Ministerul Economiei și Finanțelor din Spania.
27      Independența externă impune ca instanța respectivă să își exercite funcțiile în deplină autonomie, fără a fi supusă niciunei legături ierarhice sau de subordonare față de nimeni și fără să primească dispoziții sau instrucțiuni, indiferent de originea lor. A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 februarie 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punctul 44 și jurisprudența citată).
28      Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată) (C‑197/23, EU:C:2024:956, punctele 54 și 61, precum și jurisprudența citată).
29      A se vedea Hotărârea din 6 martie 2025, D.K. (Înlăturarea unui judecător de la examinarea unor cauze) (C‑647/21 și C‑648/21, EU:C:2025:143, punctele 71-74 și jurisprudența citată).
30      Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată) (C‑197/23, EU:C:2024:956, punctele 63 și 64, precum și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Hotărârea din 21 decembrie 2023, Krajowa Rada Sądownictwa (Menținerea în funcție a unui judecător) (C‑718/21, EU:C:2023:1015, punctele 47-53), care se referă în mare măsură la jurisprudența Curții EDO privind statul de drept și încălcările articolului 6 paragraful 1 din Convenția europeană a drepturilor omului (denumită în continuare „CEDO”) în Republica Polonă.
31      Hotărârea Hann‑Invest, punctele 55 și 59.
32      A se vedea de exemplu articolul 101 din Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Legea fundamentală a Republicii Federale Germania) din 23 mai 1949 (BGBl. p. 1), modificată ultima dată prin Gesetz vom 19.12.2022 [Legea din 19 decembrie 2022 (BGBl. I p. 2478)], care prevede „(1) […] Nimeni nu poate fi scos de sub jurisdicția judecătorilor desemnați potrivit legii. […]” (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea Dero‑Bugny, D., „Le principe du juge légal en droit de l’Union européenne”, Journal du droit européen, 2022, p. 154.
33      Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctele 264-266 și 279, precum și jurisprudența citată). Având în vedere obligația instanțelor inferioare în temeiul OUG nr. 62/2024 de a sesiza, în anumite cazuri, ÎCCJ cu chestiuni de drept, considerăm că această jurisprudență este relevantă prin analogie. Procedura prevăzută de OUG nr. 62/2024 pare să vizeze asigurarea unei practici unitare în România într‑un anumit domeniu de drept, contribuind astfel la securitatea juridică.
34      Curtea a precizat de asemenea că articolul 2 TUE și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE nu se opun unei reglementări sau unei practici naționale potrivit căreia deciziile curții constituționale sunt obligatorii pentru instanțele de drept comun, cu condiția ca dreptul național să garanteze independența respectivei curți constituționale în special față de puterile legislativă și executivă, așa cum este impusă de aceste dispoziții [Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 44 și jurisprudența citată].
35      A se vedea punctul 48 din respectiva hotărâre.
36      A se vedea punctul 80 din aceasta.
37      Aceasta reflectă printre altele principiile transparenței și securității juridice.
38      Aceasta reflectă principiul potrivit căruia părțile la procedură trebuie să fie ascultate în mod adecvat, denumit și principiul contradictorialității.
39      C‑204/21, EU:C:2023:442.
40      Ibidem, punctele 276 și 279.
41      A se vedea însă punctele 15 și 48-51 din prezentele concluzii.
42      A se vedea Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. ș.a. (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 123).
43      A se vedea primul, al doilea și al patrulea motiv care au determinat instanța de trimitere să adreseze o întrebare Curții, prezentate la punctele 11-15 și 17 din prezentele concluzii. Din motive practice, vom aborda aceste motive împreună.
44      Procurorul General al României poate, printre altele, să solicite ÎCCJ să se pronunțe asupra problemelor de drept care au dat naștere unor divergențe de jurisprudență. Decizia ÎCCJ se pronunță numai în interesul legii și nu are efecte asupra hotărârilor judecătorești examinate și nici cu privire la situația părților din acele procese.
45      Și cu jurisprudența ÎCCJ în materie.
46      A se vedea articolul 520 din Codul de procedură civilă.
47      A se vedea în acest sens punctul 33 din prezentele concluzii. Mai multe state membre au instituit mecanisme interne de sesizare a instanțelor lor supreme, având ca obiect clarificarea unor chestiuni de drept importante în litigii pendinte în fața instanțelor inferioare. A se vedea de exemplu articolul 390 din Kodeks postępowania cywilnego (Codul de procedură civilă polonez), care prevede: „§ 1. În cazul în care, în cursul examinării unei căi de atac, apare o chestiune de drept care ridică îndoieli serioase, instanța poate amâna judecata și poate sesiza Curtea Supremă pentru a se pronunța asupra chestiunii respective. Curtea Supremă este competentă fie să soluționeze ea însăși cauza, fie să trimită chestiunea spre examinare completului său lărgit. § 2. Hotărârea Curții Supreme cu privire la chestiunea de drept are caracter obligatoriu în cauza respectivă” (pentru versiunea oficială în limba polonă, a se vedea https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19640430296/U/D19640296Lj.pdf). A se vedea de asemenea articolele 392-395 din Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (Codul de procedură civilă al Țărilor de Jos, disponibil la adresa https://www.rechtspraak.nl/SiteCollectionDocuments/dutch-code-of-civil-procedure-2025.pdf. Unicitatea procedurii românești introduse prin OUG nr. 62/2024 provine însă din caracterul său obligatoriu în anumite situații, limitând astfel puterea discreționară a instanțelor inferioare.
48      Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere.
49      În mod similar procedurii prevăzute la articolele 519 și 520 din Codul de procedură civilă.
50      În special din cerința privind existența unei „chestiuni de drept, de a cărei lămurire depinde soluționarea pe fond a cauzei respective”.
51      Având în vedere că OUG nr. 62/2024 pare să mențină competența instanțelor inferioare de a constata faptele și de a aplica decizia abstractă a ÎCCJ cu privire la o chestiune de drept în situația de fapt din speță, aceasta asigură că jurisprudența nu face obiectul unei „centralizări excesive”. A se vedea observațiile instanței de trimitere rezumate la punctul 16 din prezentele concluzii.
52      Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere.
53      Am introdus termenul „finalizare”, care nu a fost utilizat în Hotărârea Hann‑Invest, întrucât considerăm, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, că instanțele inferioare din România pot sesiza ÎCCJ în conformitate cu OUG nr. 62/2024 în pofida faptului că au început deliberările cu privire la o cauză, întrucât necesitatea de a efectua o astfel de sesizare poate apărea numai în cursul deliberărilor respective. În plus, alte instanțe inferioare pot fi obligate să suspende deliberările inițiate în cazul în care ÎCCJ a fost sesizată cu o chestiune de drept relevantă pentru procedurile pendinte în fața lor.
54      A se vedea punctul 38 din prezentele concluzii. O abordare similară a fost adoptată de Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei în recomandarea sa potrivit căreia „organizarea ierarhică a jurisdicțiilor nu poate aduce atingere independenței individuale”, iar „instanțele superioare nu pot adresa judecătorilor instrucțiuni cu privire la modul în care ei ar trebui să decidă în cazuri individuale, cu excepția procedurilor prejudiciale/preliminare
[…]” (sublinierea noastră). Recomandarea Comitetului de Miniștri adresată statelor membre cu privire la judecători: independența, eficiența și responsabilitățile (adoptată de Comitetul de Miniștri la 17 noiembrie 2010 în cadrul celei de a 1098‑a reuniuni a delegaților miniștrilor), CM/Rec (2010) 12, punctele 22 și 23.
55      A se vedea de exemplu articolul 163 din Civilinio Proceso Kodekso (Codul de procedură civilă lituanian), care prevede suspendarea obligatorie a unei cauze de către instanța care adresează Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Curții Constituționale a Republicii Lituania) sau, respectiv, Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Curții Administrative Supreme a Lituaniei) o întrebare privind constituționalitatea sau legalitatea unui act juridic aplicabil într‑o cauză ori care adresează o întrebare preliminară Curții în temeiul articolului 267 TFUE. Obligația de suspendare se aplică și în cazul în care alte instanțe au adresat deja aceeași întrebare (disponibil la: https://e‑seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/TAIS.162435/asr).
56      A se vedea punctul 38 din prezentele concluzii.
57      Denumit de asemenea principiul contradictorialității.
58      A se vedea Hotărârea Hann‑Invest, punctul 58.
59      A se vedea punctul 38 din prezentele concluzii. Respectarea acestor trei condiții este supusă verificării de către instanța de trimitere.
60      A se vedea articolul 2 alineatul (3) din OUG nr. 62/2024.
61      Modul în care se desfășoară efectiv procedura trebuie să fie verificat de instanța de trimitere.
62      A se vedea punctul 16 din prezentele concluzii.
63      A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iulie 2021, Comisia/Polonia (Regimul disciplinar al judecătorilor) (C‑791/19, EU:C:2021:596, punctul 59).
64      A se vedea punctul 18 din prezentele concluzii.
65      A se vedea punctul 33 din prezentele concluzii.
66      A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctul 32).
67      Hotărârea din 5 iunie 2023, Comisia/Polonia (Independența și viața privată a judecătorilor) (C‑204/21, EU:C:2023:442, punctele 274 și 275), și Avizul 2/13 (Aderarea Uniunii Europene la CEDO) din 18 decembrie 2014 (EU:C:2014:2454, punctul 198).
68      Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctul 35).
69      În ceea ce privește obligația instanței respective de a indica motivele pentru care nu a sesizat Curtea, a se vedea Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctele 61-65). A se vedea de asemenea Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, punctele 62-85). Cu privire la problema răspunderii statelor membre pentru prejudiciile cauzate de nesesizarea Curții de către o instanță națională de ultim grad de jurisdicție în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE și în special cu privire la importanța motivării în acest context, a se vedea Concluziile avocatei generale Ćapeta prezentate în cauza Ferreira da Silva e Brito ș.a. (C‑293/24, EU:C:2025:850).
70      A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctele 34 și 36). A se vedea de asemenea Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punctele 40-51), în care Curtea a stabilit criterii detaliate pentru aprecierea aspectului dacă o instanță ale cărei decizii nu sunt supuse unei căi de atac în dreptul intern este exonerată de obligația de a sesiza Curtea în temeiul articolului 267 al treilea paragraf TFUE. În această hotărâre, Curtea a clarificat și a precizat jurisprudența sa anterioară, în special Hotărârea sa de referință din 6 octombrie 1982, Cilfit (283/81, EU:C:1982:335).
71      Această libertate este conferită de articolul 267 al doilea paragraf TFUE.
72      A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 septembrie 2005, Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552, punctul 31).
73      Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale) (C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 74).
74      Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 134 și jurisprudența citată).
75      În conformitate cu articolul 521 alineatul (3) din Codul de procedură civilă, dezlegarea dată problemelor de drept este obligatorie de la data publicării deciziei.
76      În Hotărârea din 15 iulie 1964, Costa (6/64, EU:C:1964:66), Curtea a admis că Giudice conciliatore di Milano (Judecătorul conciliator, Milano, Italia) este o instanță națională ale cărei decizii nu sunt supuse vreunei căi de atac și că aceasta din urmă era, așadar, obligată să sesizeze Curtea cu întrebări referitoare la interpretarea tratatului.
77      Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere.
78      A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctul 32).
79      A se vedea prin analogie Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli (C‑188/10 și C‑189/10, EU:C:2010:363, punctul 52). Sarcina de a verifica acest aspect revine instanței de trimitere.
80      Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctele 128 și 129, precum și jurisprudența citată).
81      A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 octombrie 2024, KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:881, punctele 51-53).
82      Sub rezerva verificării de către instanța de trimitere.
83      Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 132 și jurisprudența citată).