Ediție provizorie
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
13 mai 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Regimul general al produselor supuse accizelor – Directiva 92/12/CEE – Mărci fiscale – Articolul 21 – Reglementare națională care limitează justificarea automată a distrugerii a 2 % din mărcile fiscale utilizate anual pe parcursul producției la cea survenită pe teritoriul național – Proporționalitate ”
În cauza C‑322/25,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă, Portugalia), prin decizia din 2 aprilie 2025, primită de Curte la 9 mai 2025, în procedura
SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL, S.A.
împotriva
Autoridade Tributária e Aduaneira,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din doamna I. Ziemele, președintă de cameră, și domnii A. Kumin și M. Bošnjak (raportor), judecători,
avocat general: domnul A. Biondi,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL, S.A., de C. Marques Aparício și P. Vidal Matos, advogados;
–        pentru guvernul portughez, de P. Barros da Costa, C. Freire, A. Pimenta, A. Rodrigues și N. Vitorino, în calitate de agenți;
–        pentru Comisia Europeană, de M. Björkland și P. Caro de Sousa, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 28 și a următoarelor TFUE, precum și a articolului 56 și a următoarelor TFUE.
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între SWEDISH MATCH – FÓSFOROS DE PORTUGAL, S.A. (denumită în continuare „Swedish Match”), pe de o parte, și Autoridade Tributária e Aduaneira (Autoritatea Fiscală și Vamală, Portugalia), pe de altă parte, în legătură cu două decizii de rectificare pe care aceasta din urmă le‑a adresat Swedish Match pentru accizele la tutun.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3        Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (JO 1992, L 76, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 129), astfel cum a fost modificată prin Directiva 94/74/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 (JO 1994, L 365, p. 46, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 190) (denumită în continuare „Directiva 92/12”), prevedea:
„Prezenta directivă se aplică la nivel comunitar următoarelor produse, conform definiției din directivele relevante:
[…]
–        tutun prelucrat.”
4        Articolul 21 din această directivă prevedea:
„(1)      Fără a aduce atingere articolului 6 alineatul (1), statele membre pot cere ca produsele puse în consum pe teritoriul lor să fie marcate cu mărci fiscale sau mărci naționale de identificare folosite în scopuri fiscale.
(2)      Orice stat membru care impune folosirea mărcilor fiscale sau a mărcilor naționale de identificare conform alineatului (1) trebuie să le pună la dispoziția antrepozitarilor autorizați din celelalte state membre. Totuși, fiecare stat membru poate impune ca mărcile fiscale să fie puse la dispoziția reprezentatului fiscal autorizat de către autoritatea fiscală din statul membru în cauză.
Fără a aduce atingere prevederilor adoptate în scopul aplicării adecvate a prezentului articol și în scopul prevenirii oricărei fraude, evaziuni sau abuz, statele membre se asigură că aceste mărci sau marcaje nu creează obstacole în calea liberei circulații a produselor care fac obiectul accizelor.
[…]”
5        Potrivit articolului 22 alineatele (1) și (2) din directiva menționată:
„(1)      În situații corespunzătoare, produsele supuse accizelor care au fost puse în consum pot fi eligibile, la cererea unui comerciant în cursul activității sale, pentru rambursarea accizelor de către autoritățile fiscale din statul membru în care au fost puse în consum, dacă nu sunt destinate consumului în statul membru în cauză.
Totuși, statele membre pot refuza cererea de rambursare dacă nu sunt îndeplinite criteriile de corectitudine stabilite de statele membre în cauză.
(2)      Pentru punerea în aplicare a alineatului (1), se aplică următoarele dispoziții:
[…]
(d)      produsele supuse accizelor și puse în consum într‑un stat membru și purtând astfel o marcă fiscală sau de identificare a statului membru în cauză pot fi eligibile pentru rambursarea accizelor datorate autorităților fiscale ale statelor membre care au emis mărcile fiscale sau de identificare, cu condiția ca autoritățile fiscale din statul membru care le‑a emis să constate distrugerea mărcilor.”
6        Directiva 92/12 a fost abrogată prin Directiva 2008/118/CE a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind regimul general al accizelor și de abrogare a Directivei 92/12/CEE (JO 2009, L 9, p. 12) cu efect de la 1 aprilie 2010, potrivit articolului
47 alineatul
(1) primul paragraf din Directiva 2008/118. Având în vedere data faptelor din litigiul principal, Directiva 92/12 rămâne însă aplicabilă în privința acestuia.
Dreptul portughez
7        Punctele 21-24 din Portaria n.o 1295/2007, que aprova o novo modelo e as especificações técnicas da estampilha fiscal aplicável aos produtos de tabaco manufacturado destinado a ser introduzido no consumo no território nacional (Ordinul ministerial nr. 1295/2007 de aprobare a noului model și a specificațiilor tehnice ale mărcii fiscale aplicabile tutunului prelucrat destinat să fie pus în consum pe teritoriul național), din 1 octombrie 2007 (Diário da República, seria 1, nr. 189, din 1 octombrie 2007), în versiunea aplicabilă la momentul situației de fapt din litigiul principal (denumit în continuare „Ordinul ministerial nr. 1295/2007”), prevăd:
„21.      Distrugerea mărcilor fiscale face obiectul unei cereri adresate autorităților vamale, cu indicarea locului, datei și motivelor corespunzătoare. Operațiunea, care se efectuează în mod obligatoriu sub controlul autorităților vamale și în prezența acestora, conduce la redactarea unui proces‑verbal care indică în special tipul de produs, circumscripția fiscală și exercițiul la care se referă ștampilele, precum și înscrierea în evidența contabilă corespunzătoare.
22.      În cazul în care distrugerea are loc în afara teritoriului național, neprezentarea mărcilor fiscale este justificată printr‑o declarație corespunzătoare, emisă de autoritățile competente din țara destinatară a mărcilor fiscale, în care se identifică tipul de produs și exercițiul fiscal aferent mărcilor fiscale.
23.      Distrugerea mărcilor fiscale pe parcursul producției în depozitele de producție situate pe teritoriul național poate face obiectul unei proceduri simplificate de justificare.
24.      În sensul punctului precedent, este considerată justificată în mod automat distrugerea de mărci fiscale în limita de 2 % din mărcile fiscale utilizate anual pe parcursul producției.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
8        La data faptelor aflate la originea litigiului principal, Swedish Match desfășura o activitate de producție și de vânzare de tutun prelucrat. Această societate a obținut mărcile fiscale necesare activității sale de la Imprensa Nacional – Casa da Moeda, S.A. (Imprimerie nationale et Maison de la monnaie, Portugalia) și ulterior le‑a trimis la unități de producție situate în alte state membre în vederea aplicării lor pe ambalajele produselor eliberate pentru consum.
9        În cursul anului 2011, Swedish Match și‑a încetat activitatea și a solicitat retragerea statutului său de antrepozitar autorizat, precum și închiderea antrepozitului său fiscal. Ulterior, autoritățile portugheze au invitat Swedish Match să le prezinte mărcile fiscale care figurau în soldurile definitive pentru exercițiile 2008 și 2009, ceea ce această societate nu a fost în măsură să facă pentru motivul că aceste mărci fuseseră distruse sau făcute inutilizabile pe parcursul producției de tutun prelucrat.
10      În urma unei anchete și în conformitate cu punctul 22 din Ordinul ministerial nr. 1295/2007, care prevede că, în cazul în care distrugerea are loc în afara teritoriului național, neprezentarea mărcilor fiscale trebuie să fie justificată printr‑o declarație corespunzătoare, emisă de autoritățile competente din țara destinatară a mărcilor fiscale, care trebuie să identifice tipul de produs și exercițiul aferent, autoritățile portugheze au concluzionat că Swedish Match nu era în măsură să justifice în mod suficient distrugerea mărcilor fiscale în cauză.
11      Potrivit indicațiilor instanței de trimitere, dacă distrugerea ar fi avut loc în antrepozite situate în Portugalia, Swedish Match ar fi putut beneficia de regimul de justificare simplificată prevăzut la punctele 23 și 24 din Ordinul ministerial nr. 1295/2007 (denumit în continuare „regimul de justificare simplificată”), în temeiul căruia ar fi fost scutită automat de obligația de a furniza documente justificative pentru pierdere în limita a 2 % din mărcile fiscale utilizate anual pe parcursul producției.
12      În luna iulie 2011, au fost notificate Swedish Match două decizii de rectificare privind accizele la tutun pentru exercițiile 2008 și 2009, în cuantum de 1 151 599,76
euro și, respectiv, de 213 557,03
euro.
13      Întrucât acțiunile Swedish Match împotriva acestor două decizii de rectificare au fost respinse de instanțele de prim grad de jurisdicție și de apel, această societate a formulat recurs la Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă, Portugalia), care este instanța de trimitere, invocând printre altele incompatibilitatea cu dreptul Uniunii a regimului de justificare simplificată ca urmare a limitării sale teritoriale.
14      În această privință, instanța de trimitere observă că regimul menționat favorizează, prin normele în materie de probă pe care le prevede, distrugerile mărcilor fiscale survenite pe teritoriul național în raport cu cele care au loc în alte state membre și arată că are, ca urmare a acestui fapt, îndoieli
cu privire la compatibilitatea unei astfel de reglementări cu libera circulație a mărfurilor și cu libera prestare a serviciilor.
15      În aceste condiții, Supremo Tribunal Administrativo (Curtea Administrativă Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Libera circulație a mărfurilor, prevăzută la articolul 28 și următoarele TFUE, și libera prestare a serviciilor, prevăzută la articolul 56 și următoarele TFUE, se opun unui regim precum cel care decurge din punctele 22-24 din [Ordinul ministerial nr. 1295/2007], potrivit căruia justificarea automată a unui cuantum forfetar de 2 % din mărcile fiscale distruse pe parcursul producției se aplică numai în cazul în care fabricarea tutunului are loc pe teritoriul național portughez, aceasta nefiind aplicabilă în cazul în care fabricarea are loc în orice alt stat membru al Uniunii Europene?”
Cu privire la întrebarea preliminară
16      Cu titlu preliminar, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate și să ia în considerare, dacă este necesar, norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, punctul 35, precum și jurisprudența citată). Curtea poate de asemenea să ofere instanței de trimitere indicații întemeiate în special pe observațiile scrise care i‑au fost prezentate, de natură
să permită instanței de trimitere să se pronunțe (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 martie 2022, CTS Eventim, C‑96/21, EU:C:2022:238, punctul 20 și jurisprudența citată).
17      În speță, litigiul principal privește deciziile de rectificare cu titlu de accize la tutun, ale căror cuantumuri au fost calculate ținând seama de faptul că distrugerea unor mărci fiscale emise pentru produse din tutun prelucrat pentru exercițiile 2008 și 2009 nu a putut fi justificată în mod valabil de destinatarul unor astfel de mărci fiscale.
18      Articolul
21 alineatul
(1) din Directiva 92/12 prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a marca cu mărci fiscale produsele puse în consum pe teritoriul lor, printre care, în temeiul articolului
3 alineatul
(1) a treia liniuță din această directivă, tutunul prelucrat. În conformitate cu articolul 21 alineatul (2) din directiva menționată, fără a aduce atingere prevederilor adoptate în scopul aplicării adecvate a articolului 21 și în scopul prevenirii oricărei fraude, evaziuni sau abuz, statele membre se asigură că aceste mărci sau marcaje nu creează obstacole în calea liberei circulații a produselor care fac obiectul accizelor.
19      Articolul
22 alineatul
(2) litera (d) din directiva menționată prevede, pe de altă parte, posibilitatea de a obține rambursarea accizelor de către autoritățile fiscale ale statului membru care a emis mărcile fiscale în ipoteza specială în care autoritățile fiscale din statul membru care le‑a emis au constatat distrugerea mărcilor.
20      Rezultă că, după cum au susținut și guvernul portughez și Comisia în observațiile lor scrise, întrebarea preliminară trebuie să fie examinată în raport cu Directiva 92/12.
21      În aceste condiții, întrebarea preliminară trebuie înțeleasă în sensul că instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul
21 alineatul
(2) al doilea paragraf din Directiva 92/12 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia distrugerea mărcilor fiscale în limita a 2 % din volumul mărcilor utilizate anual pe parcursul producției de produse accizabile este considerată justificată în mod automat, fără ca autoritățile naționale să controleze regularitatea acestei distrugeri, în măsura în care această reglementare nu se aplică decât atunci când distrugerea menționată survine într‑un antrepozit situat pe teritoriul național, iar nu în alt stat membru.
22      În această privință, reiese din jurisprudența Curții că, în lipsa unor dispoziții referitoare la ipoteza dispariției mărcilor fiscale, Directiva 92/12 lasă statelor membre sarcina de a stabili consecințele unei asemenea dispariții și, în acest context, nu se opune în principiu ca statele membre să prevadă norme naționale care impun, în cazul dispariției unor mărci fiscale, răspunderea financiară pentru pierderea acestor mărci asupra dobânditorului lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2006, Heintz van Landewijck, C‑494/04, EU:C:2006:407, punctele 41 și 44).
23      Astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, trebuie să se considere de asemenea că, în lipsa unor norme specifice privind dovada distrugerii mărcilor fiscale, Directiva 92/12 permite de asemenea în principiu statului membru care a emis mărcile fiscale să prevadă modalitățile potrivit cărora un operator economic este obligat să justifice distrugerea mărcilor fiscale care i‑au fost eliberate, eventual prin instituirea unui mecanism de probă precum regimul de justificare simplificată.
24      Cu toate acestea, după cum s‑a amintit la punctul 18 din prezenta hotărâre, din articolul
21 alineatul
(2) al doilea paragraf din Directiva 92/12 rezultă că modalitățile prevăzute de statul membru în cauză în exercitarea posibilității amintite la punctul anterior din prezenta hotărâre nu trebuie să creeze un obstacol în calea liberei circulații a produselor accizabile.
25      În speță, din dosarul de care dispune Curtea reiese că autoritățile portugheze au considerat că Swedish Match s‑a aflat în incapacitatea de a justifica, în conformitate cu reglementarea națională aplicabilă, distrugerea mărcilor fiscale pe parcursul producției în alte state membre a produselor în cauză, în condițiile în care, dacă această distrugere ar fi survenit pe parcursul producției desfășurate pe teritoriul portughez, regimul de justificare simplificată i‑ar fi permis să beneficieze de un motiv de justificare automată a distrugerii menționate în limita a 2 % din numărul total al mărcilor fiscale consumate anual.
26      O asemenea reglementare constituie un obstacol în calea liberei circulații a produselor supuse accizelor, având în vedere că simplificarea probei pe care o prevede nu se aplică decât pierderilor de produse care sunt fabricate pe teritoriul portughez și, ca urmare a acestui fapt, poate descuraja un operator economic să se aprovizioneze cu mărfuri în alte state membre pentru a le comercializa pe teritoriul său național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 1985, Comisia/Franța, 18/84, EU:C:1985:175, punctul 16, și Hotărârea din 28 aprilie 1998, Decker, C‑120/95, EU:C:1998:167, punctul 36).
27      În ceea ce privește o eventuală justificare a acestei restricții, articolul
21 alineatul
(2) al doilea paragraf din Directiva 92/12 prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a adopta dispoziții naționale în materie de mărci fiscale în vederea prevenirii oricărei fraude, evaziuni sau abuz.
28      În plus, potrivit unei jurisprudențe constante referitoare la libertățile de circulație, obiectivul de combatere a fraudei și a evaziunii fiscale, precum și de garantare a eficacității controalelor fiscale poate justifica măsuri naționale care împiedică comerțul în cadrul Uniunii, cu condiția ca aceste măsuri să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru ca acesta să fie atins [a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 ianuarie 2022, Comisia/Spania (Obligația de informare în materie fiscală), C‑788/19, EU:C:2022:55, punctele 22 și 24, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 21 decembrie 2023, CDIL, C‑96/22, EU:C:2023:1025, punctele 36 și 38, precum și jurisprudența citată]. În acest context, o măsură restrictivă poate fi considerată de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit doar în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării privind atingerea acestuia în mod coerent și sistematic (Hotărârea din 29 iulie 2024, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, punctul 73 și jurisprudența citată).
29      În speță, guvernul portughez a arătat în observațiile sale scrise că limitarea teritorială prevăzută de regimul justificării simplificate urmărește să garanteze plata efectivă a accizei și să combată practicile frauduloase. În situațiile transfrontaliere caracterizate de un risc mai ridicat de fraudă fiscală, ar fi necesar un nivel mai ridicat de control. Astfel, autoritățile portugheze nu ar fi în măsură să exercite un control direct asupra distrugerilor mărcilor fiscale survenite în afara teritoriului național.
30      Revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, având în vedere punctele 27 și 28 din prezenta hotărâre, această limitare este de natură să garanteze realizarea obiectivului de prevenire a oricărei fraude, evaziuni și abuz și nu depășește ceea ce este necesar pentru ca acest obiectiv să fie atins. Curtea poate totuși să îi furnizeze indicații utile pentru a o orienta în această apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2020, B S și C A [Comercializarea canabidiolului (CBD)],
C‑663/18, EU:C:2020:938 punctul 93).
31      În această privință, contrar celor susținute de guvernul portughez în observațiile sale scrise, limitarea menționată nu pare justificată prin simplul fapt că autoritățile portugheze nu ar fi în măsură să controleze legalitatea distrugerilor de mărci fiscale survenite pe teritoriul altor state membre.
32      Prin derogare de la alineatul 21 din Ordinul ministerial nr. 1295/2007, regimul de justificare simplificată are drept consecință faptul că, în limita de 2 % menționată la punctul 11 din prezenta hotărâre, distrugerile mărcilor fiscale survenite pe teritoriul național sunt scutite automat de orice control din partea autorităților fiscale portugheze fie prin prezența lor la fața locului, fie prin prezentarea de documente justificative. Într‑o asemenea situație, legiuitorul portughez a renunțat, așadar, la orice control administrativ al legalității acestor distrugeri în cazul în care ele nu depășesc această limită.
33      Or, niciun element din dosarul de care dispune Curtea nu lasă să se înțeleagă că dreptul portughez prevede mecanisme de control fiscal alternative care garantează, direct sau indirect, legalitatea distrugerii mărcilor fiscale survenite pe teritoriul național în limita menționată. În lipsa unor astfel de mecanisme, argumentul guvernului portughez potrivit căruia ar fi necesar să se refuze beneficiul regimului de justificare simplificată în cazul distrugerilor care au loc în alte state membre pentru a garanta, în mod coerent și sistematic, un nivel de control fiscal suficient de eficient este lipsit de relevanță.
34      În plus, guvernul portughez a arătat că limita de 2 % din mărcile fiscale consumate anual pe parcursul producției prevăzută de regimul de justificare simplificată acoperă „pierderile previzibile” de mărci fiscale la fabricarea produselor accizabile. Pentru a justifica limitarea teritorială a acestui sistem și un control mai strict în cazul unei pierderi mai importante, acest guvern asimilează cazurile de pierdere „anormală”, și anume cele care depășesc această limită, cazurilor de pierdere care intervin în afara teritoriului național.
35      Or, astfel cum reiese din jurisprudența constantă a Curții, o justificare întemeiată pe combaterea fraudei fiscale nu poate fi admisă decât dacă reglementarea națională în cauză urmărește să împiedice comportamente care constau în crearea unor aranjamente lipsite de realitate economică al căror scop este eludarea legii fiscale (a se vedea printre altele Hotărârea din 11 octombrie 2007, ELISA, C‑451/05, EU:C:2007:594, punctul 91 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 13 martie 2025, John Cockerill, C‑135/24, EU:C:2025:176, punctul 47 și jurisprudența citată). Instituirea unei măsuri fiscale naționale cu aplicabilitate generală care exclude în mod automat o categorie de persoane impozabile de la un avantaj fiscal, fără ca administrația fiscală să fie obligată să furnizeze fie și numai indicii de comportament ilicit, ar depăși ceea ce este necesar pentru a preveni orice fraudă, evaziune sau abuz [a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Staatssecretaris van Financiën (Dobândă aferentă unui împrumut intragrup), C‑585/22, EU:C:2024:822, punctul 68 și jurisprudența citată].
36      În consecință, o măsură fiscală națională care constituie un obstacol în calea liberei circulații a produselor supuse accizelor nu poate fi justificată pe baza unei prezumții generale de fraudă, evaziune și abuz întemeiate pe simpla împrejurare că mărcile fiscale se referă la produse fabricate în alt stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 decembrie 2017, Deister Holding și Juhler Holding, C‑504/16 și C‑613/16, EU:C:2017:1009, punctul 61, precum și jurisprudența citată, și Hotărârea din 20 septembrie 2018, EV, C‑685/16, EU:C:2018:743, punctul 96 și jurisprudența citată).
37      În aceste condiții, pe baza dosarului de care dispune Curtea și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, limitarea teritorială a regimului de justificare simplificat nu pare nici de natură să garanteze realizarea, în mod coerent și sistematic, a obiectivului de prevenire a oricărei fraude, evaziuni și abuz, prevăzut la articolul
21 alineatul
(2) al doilea paragraf din Directiva 92/12, nici necesară pentru atingerea acestui obiectiv.
38      Trebuie precizat că nu este necesar să se examineze dacă dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libera circulație a mărfurilor și la libera prestare a serviciilor, vizate de instanța de trimitere, se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal. Astfel, atunci când o chestiune face obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii, măsurile naționale aferente trebuie să fie apreciate în lumina prevederilor acelei măsuri de armonizare, iar nu a celor din Tratatul FUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2017, Air Berlin, C‑573/16, EU:C:2017:772, punctul 28, precum și jurisprudența citată).
39      Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea preliminară că articolul
21 alineatul
(2) al doilea paragraf din Directiva 92/12 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia distrugerea mărcilor fiscale în limita a 2 % din volumul mărcilor utilizate anual pe parcursul producției de produse accizabile este considerată justificată în mod automat, fără ca autoritățile naționale să controleze legalitatea acestei distrugeri, în măsura în care această reglementare se aplică numai atunci când distrugerea menționată survine într‑un antrepozit situat pe teritoriul național, iar nu în alt stat membru.
Cu privire la cheltuielile de judecată
40      Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Articolul 21 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse, astfel cum a fost modificată prin Directiva 94/74/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994
trebuie interpretat în sensul că
se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia distrugerea mărcilor fiscale în limita a 2 % din volumul mărcilor utilizate anual pe parcursul producției de produse accizabile este considerată justificată în mod automat, fără ca autoritățile naționale să controleze legalitatea acestei distrugeri, în măsura în care această reglementare se aplică numai atunci când distrugerea menționată survine într‑un antrepozit situat pe teritoriul național, iar nu în alt stat membru.
Semnături
*      Limba de procedură: portugheza.