62024CJ0043
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a doua)
12 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Cetățenia Uniunii – Articolul 21 alineatul (1) TFUE – Dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre – Obstacole – Cerere de modificare a datelor privind genul în registrele de stare civilă – Directiva 2004/38/CE – Articolul 4 alineatul (3) – Articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la respectarea vieții private și de familie – Obligația unei instanțe a unui stat membru de a se conforma jurisprudenței curții constituționale a acestui stat – Interpretare conformă”
În cauza C‑43/24 [Shipova] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria), prin decizia din 18 ianuarie 2024, primită de Curte la 23 ianuarie 2024, în procedura
K. M. H.
împotriva
Obshtina Stara Zagora,
CURTEA (Camera a doua),
compusă din doamna K. Jürimäe (raportoare), președintă de cameră, domnul K. Lenaerts, președintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei a doua, și domnii F. Schalin, M. Gavalec și Z. Csehi, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: doamna R. Stefanova‑Kamisheva, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 22 mai 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru K. M. H., de D. I. Lyubenova, advokat, și A. Schuster, avvocato;
–
pentru guvernul bulgar, de T. Mitova și R. Stoyanov, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul estonian, de M. Kriisa, în calitate de agent;
–
pentru guvernul maghiar, de Zs. Biró‑Tóth și M. Z. Fehér, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul neerlandez, de M. K. Bulterman, A. Hanje și P. P. Huurnink, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul portughez, de P. Barros da Costa, A. Pimenta, J. Ramos și Â. Seiça Neves, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de E. Montaguti și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 TUE, a articolelor 8, 10 și 21 TFUE, precum și a articolului 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între K. M. H., pe de o parte, și Obshtina Stara Zagora (comuna Stara Zagora, Bulgaria), pe de altă parte, în legătură cu o cerere având ca obiect declararea faptului că este o persoană de sex feminin, dispunând schimbarea prenumelui, a patronimului și a numelui său de familie și ca această schimbare să figureze în actul său de naștere.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Tratatul UE
3
Articolul 9 TUE prevede:
„În toate activitățile sale, Uniunea [Europeană] respectă principiul egalității cetățenilor săi, care beneficiază de o atenție egală din partea instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor sale. Este cetățean al Uniunii orice persoană care are cetățenia unui stat membru. Cetățenia Uniunii nu înlocuiește cetățenia națională, ci se adaugă acesteia.”
Tratatul FUE
4
Potrivit articolului 8 TFUE:
„În toate acțiunile sale, Uniunea urmărește să elimine inegalitățile și să promoveze egalitatea între bărbați și femei.”
5
Articolul 21 alineatul (1) TFUE prevede:
„Orice cetățean al Uniunii are dreptul de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, sub rezerva limitărilor și condițiilor prevăzute de tratate și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării acestora.”
Carta
6
Articolul 7 din cartă, intitulat „Respectarea vieții private și de familie”, prevede:
„Orice persoană are dreptul la respectarea vieții private și de familie, a domiciliului și a secretului comunicațiilor.”
7
Articolul 52 din cartă, intitulat „Întinderea și interpretarea drepturilor și principiilor”, prevede la alineatul (3):
„În măsura în care [carta] conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale[, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)], înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată. Această dispoziție nu împiedică dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă.”
Directiva 2004/38/CE
8
Potrivit articolului 4 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO 2004, L 158, p. 77, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56, rectificare în JO 2004, L 229, p. 35):
„Hotărând în conformitate cu legislația proprie, statele membre eliberează și reînnoiesc cetățenilor lor cărțile de identitate sau pașapoartele care le atestă cetățenia.”
Dreptul bulgar
Legea privind înregistrarea de stare civilă
9
Articolul 9 alineatul (1) din Zakon za grazhdanskata registratsia (Legea privind înregistrarea de stare civilă) din 27 iulie 1999 (DV nr. 67 din 27 iulie 1999) prevede:
„Numele unui cetățean bulgar născut pe teritoriul Republicii Bulgaria este compus dintr‑un prenume, un patronim și un nume de familie. Cele trei părți ale numelui sunt înscrise în actul de naștere.”
10
În temeiul articolului 45 alineatul (1) punctele 6-8 din Legea privind înregistrarea de stare civilă, actul de naștere cuprinde numele nou‑născutului, numărul personal de identificare al copilului (numai pentru cetățenii bulgari), precum și sexul și cetățenia.
Legea privind documentele de identitate bulgare
11
Potrivit articolului 9 alineatul (1) din Zakon za bulgarskite lichni dokumenti (Legea privind documentele de identitate bulgare, DV nr. 93 din 11 august 1998), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea privind documentele de identitate bulgare”):
„În cazul schimbării numelui, a numărului personal de identificare (numărul personal/numărul personal al străinului), a sexului, a cetățeniei sau a modificării substanțiale și durabile a aparenței, persoana este obligată să solicite noi documente de identitate bulgare în termen de cel mult 30 de zile.”
12
Articolul 13 alineatul (1) din Legea privind documentele de identitate bulgare enumeră tipurile de documente de identitate. Este vorba în special de cartea de identitate, pașaport și permisul de conducere.
Litigiul principal și întrebările preliminare
13
K. M. H. s‑a născut la 7 august 1990 în Bulgaria. Ea este înregistrată în registrele de stare civilă ale acestui stat membru ca fiind de sex masculin, cu un nume compus dintr‑un prenume, un patronim și un nume de familie care corespund acestui sex. I s‑a atribuit de asemenea un număr personal de identificare și i s‑a eliberat un document de identitate, care o identifică ca fiind de sex masculin.
14
Or, potrivit descrierii faptelor constatate de Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria), care este instanța de trimitere, K. M. H. s‑a simțit întotdeauna, din copilărie, femeie în ceea ce privește aspectul fizic, comportamentul, percepția, emoțiile și atitudinea.
15
În luna decembrie a anului 2014, K. M. H. a consultat un psiholog care a concluzionat că suferea de o disforie de gen, precum și de o disforie socială și relațională. După consultarea unui specialist în endocrinologie și în andrologie, K. M. H. a început o terapie hormonală în Italia, unde trăiește în prezent și are o relație familială stabilă cu un resortisant italian.
16
Confruntată zilnic, în special în căutarea unui loc de muncă, cu inconveniente și cu probleme cauzate de neconcordanța dintre, pe de o parte, aspectul său și comportamentul său și, pe de altă parte, sexul indicat în documentele sale de identitate, K. M. H. a solicitat în cursul anului 2017 Rayonen sad Stara Zagora (Tribunalul de Raion din Stara Zagora, Bulgaria) să declare că este o persoană de sex feminin, dispunând schimbarea numelui său din K. M. H. (prenume, patronim și nume de familie masculine) în K. M. H. (prenume, patronim și nume de familie feminine) și ca această schimbare să figureze în actul său de naștere.
17
În pofida avizelor medicale și a expertizei judiciare care confirmă identitatea de gen revendicată de K. M. H., cererea sa a fost respinsă pentru motivul că legislația bulgară nu ar prevedea posibilitatea de a modifica, pe baze psihologice, faptele stabilite într‑un act de stare civilă. Această decizie de respingere a fost confirmată în apel de Okrazhen sad Stara Zagora (Tribunalul Regional din Stara Zagora, Bulgaria). Potrivit acestei instanțe, legislația menționată prevede că sexul este înregistrat la naștere pe baza caracteristicilor sexuale originare. Schimbarea de gen ar fi permisă numai dacă este impusă de o modificare corporală.
18
Sesizată cu un recurs, Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație, Bulgaria) a statuat că, în pofida lipsei unei reglementări naționale în materie, principiul respectării vieții private și de familie impune instanțelor să aprecieze, de la caz la caz, dacă sunt îndeplinite condițiile materiale ale schimbării identității de gen a unei persoane, de care este condiționată o modificare juridică a datelor referitoare la starea civilă înscrise în actul de naștere al acestei persoane, pentru a atinge justul echilibru necesar între interesul public și cel al persoanei menționate, în raport cu articolul 8 din CEDO. Cauza a fost apoi trimisă spre rejudecare la Okrazhen sad Stara Zagora (Tribunalul Regional din Stara Zagora), pentru ca acesta să administreze noi elemente de probă referitoare la situația medicală a lui K. M. H.
19
Printr‑o decizie din 21 noiembrie 2019, Okrazhen sad Stara Zagora (Tribunalul Regional din Stara Zagora) a respins din nou cererea lui K. M. H. pentru motivul că legislația bulgară nu ar prevedea o procedură de schimbare de gen pe baza autodeterminării persoanei în cauză.
20
K. M. H. a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație), care este instanța de trimitere.
21
Această instanță observă că este ținută de decizia interpretativă nr. 2/20 din 20 februarie 2023 a Plenului Secțiilor civile ale Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) (denumită în continuare „decizia interpretativă”). Or, din această decizie ar reieși că dreptul material în vigoare în Bulgaria nu prevede posibilitatea unei modificări a datelor referitoare la sex, la numele și la numărul personal de identificare care figurează în actele de stare civilă ale unei persoane care afirmă că este transgen. Potrivit deciziei menționate, dreptul Uniunii nu ar conduce la o concluzie diferită, întrucât normele referitoare la starea civilă a persoanelor sunt de competența statelor membre. Aceeași decizie ar fi întemeiată în special pe o hotărâre pronunțată la 26 octombrie 2021 de Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională, Bulgaria), prin care această din urmă instanță a considerat că termenul „sex”, în sensul Constituției bulgare, trebuie înțeles ca referindu‑se exclusiv la dimensiunea sa biologică, ca urmare a normelor și a principiilor morale și/sau religioase care trebuie să prevaleze asupra interesului persoanelor transgen.
22
Instanța de trimitere exprimă însă îndoieli cu privire la interpretarea reținută în decizia interpretativă, mai întâi în raport cu articolul 8 din CEDO și cu articolul 9 TUE. Astfel, limitarea domeniului de aplicare al dreptului național care interzice discriminarea pe criterii de sex la persoanele intersexuale ar constitui o asemenea discriminare în sensul acestor articole. De asemenea ar putea fi vorba despre o încălcare a dreptului la un proces echitabil al persoanelor transgen bulgare, întrucât cazuri identice sau similare ar fi tratate diferit în alte state membre ale Uniunii.
23
Această instanță ridică în continuare problema dacă interdicția de a modifica datele care figurează într‑un act de naștere nu încalcă principiile egalității cetățenilor Uniunii și liberei circulații prevăzute la articolele 8 și 21 TFUE, astfel cum ar fi consacrate la articolul 7 din cartă, în măsura în care persoanele în cauză nu sunt în măsură să își dovedească identitatea cu documentele lor de identitate.
24
Instanța menționată consideră, în sfârșit, că revine Curții sarcina de a aprecia dacă o interpretare obligatorie a Constituției bulgare de către Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională), potrivit căreia termenul „sex” nu se înțelege decât în sensul său biologic, este conformă cu cerințele dreptului Uniunii și poate constitui un impediment juridic pentru luarea în considerare a identității de gen în documentele de stare civilă.
25
În aceste condiții, Varhoven kasatsionen sad (Curtea Supremă de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Principiile egalității cetățenilor Uniunii și liberei circulații, consacrate la articolul 9 TUE și la articolele 8 și 21 TFUE și confirmate la articolul 7 din [cartă] și la articolul 8 din [CEDO] permit o reglementare națională a unui stat membru care exclude orice posibilitate de modificare a datelor privind sexul, numele și numărul personal de identificare deja înscrise în actele de stare civilă ale unui solicitant care afirmă că este [persoană transgen]?
2)
Principiile egalității cetățenilor Uniunii și liberei circulații a persoanelor, consacrate la articolul 9 TUE și la articolele 8 și 21 TFUE, precum și interdicția discriminărilor pe motive de sex, rasă sau origine etnică, religie sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală consacrată la articolul 10 TFUE, confirmate la articolul 7 din cartă și la articolul 8 din CEDO, precum și principiul unei căi de atac efective permit consacrarea unei jurisprudențe naționale (în speță, [hotărârea interpretativă]), potrivit căreia se admite că dreptul material obiectiv aplicabil pe teritoriul unui stat membru al [Uniunii] nu prevede posibilitatea de modificare a datelor privind sexul, numele și numărul personal de identificare din actele de stare civilă ale unui solicitant care afirmă că este [o persoană transgen], ceea ce îl plasează astfel pe acesta într‑o situație diferită de cea în care s‑ar afla într‑un alt stat membru a cărui jurisprudență permite contrariul?
Este admisibilă o jurisprudență națională potrivit căreia, pentru motive legate de valorile religioase și de concepțiile morale, nu este posibilă modificarea identității de gen, cu excepția cazului în care aceasta este necesară din motive medicale în cazul anumitor persoane intersexuale?
Este admisibilă o jurisprudență națională potrivit căreia, pentru motive legate de valorile religioase și de concepțiile morale, nu este posibilă modificarea identității de gen decât în anumite cazuri și pentru anumite persoane (intersexuale) pentru motive medicale, dar nu și în alte cazuri de modificare a identității de gen determinate de alte motive medicale diferite?
3)
Obligația unui stat membru al [Uniunii] – recunoscută în jurisprudența Curții [Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman ș.a., C‑673/16, EU:C:2018:385, și Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008] în legătură cu aplicarea Directivei [2004/38] și a articolului 21 alineatul (1) TFUE – de a recunoaște starea civilă a unei persoane stabilită într‑un alt stat membru în conformitate cu legislația acestuia este valabilă și în privința sexului ca unul dintre elementele esențiale ale înregistrării de stare civilă și impune ca, la schimbarea constatată într‑un alt stat membru a sexului unei persoane care deține și cetățenia bulgară, [această modificare] să fie înscrisă în registrele corespunzătoare din [Bulgaria]?
4)
Ținând seama de dreptul la un proces echitabil consacrat de cartă și de CEDO, este admisibilă o interpretare a Constituției printr‑o hotărâre a Konstitutsionen sad (Curtea Constituțională), potrivit căreia noțiunea de «sex» trebuie înțeleasă numai în sens biologic[? A]ceastă interpretare este compatibilă cu cerințele prevăzute de dreptul Uniunii și poate constitui un impediment juridic pentru reflectarea unei schimbări de sex [în starea civilă]?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la admisibilitate
26
Este cert că un resortisant al unui stat membru care, în calitatea sa de cetățean al Uniunii, și‑a exercitat libertatea de circulație și de ședere într‑un alt stat membru decât statul său membru de origine se poate prevala de drepturile aferente acestei calități, în special de cele prevăzute la articolul 21 alineatul (1) TFUE, inclusiv, dacă este cazul, față de statul său membru de origine (Hotărârea din 23 octombrie 2007, Morgan și Bucher, C‑11/06 și C‑12/06, EU:C:2007:626, punctul 22, Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman ș.a., C‑673/16, EU:C:2018:385, punctul 31, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 41).
27
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că K. M. H. și‑a exercitat dreptul, consacrat la articolul 21 alineatul (1) TFUE, de liberă circulație și ședere într‑un alt stat membru decât statul său de origine, întrucât locuiește în Italia, unde are o relație familială stabilă.
28
În aceste împrejurări, răspunsul la prima și la a doua întrebare, care privesc printre altele interpretarea acestui articol 21, este necesar instanței de trimitere pentru a soluționa litigiul cu care este sesizată. Aceste întrebări trebuie, așadar, declarate admisibile. Situația este aceeași în ceea ce privește a patra întrebare, în măsura în care aceasta privește consecințele care trebuie deduse dintr‑o eventuală incompatibilitate a dreptului național, astfel cum a fost interpretat de curtea constituțională, cu interpretarea de către Curte a articolului 21 menționat.
29
În schimb, în măsura în care a treia întrebare se întemeiază pe premisa că schimbarea sexului persoanei în cauză ar fi fost constatată în alt stat membru decât statul membru de origine al acestei persoane, această întrebare nu are legătură cu descrierea faptelor din litigiul principal efectuată de instanța de trimitere.
30
Or, potrivit unei jurisprudențe constante, justificarea unei cereri de decizie preliminară nu o constituie formularea de opinii consultative cu privire la chestiuni generale sau ipotetice, ci necesitatea inerentă soluționării efective a unui litigiu privind dreptul Uniunii (a se vedea Hotărârea din 16 decembrie 1981, Foglia_244/80, EU:C:1981:302, punctul 18, Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 42, și Hotărârea din 1 decembrie 2022, DELID, C‑409/21, EU:C:2022:946, punctul 37). Prin urmare, a treia întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Observații introductive
31
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea poate fi pusă în situația de a lua în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (a se vedea Hotărârea din 20 martie 1986, Tissier_35/85, EU:C:1986:143, punctul 9, și Hotărârea din 22 februarie 2024, Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date, C‑491/21, EU:C:2024:143, punctul 23). Astfel, împrejurarea că, pe plan formal, instanța de trimitere a vizat, în întrebările sale, anumite dispoziții determinate ale dreptului Uniunii nu împiedică Curtea să îi furnizeze toate elementele de interpretare care pot fi utile pentru soluționarea cauzei principale, extrăgând din ansamblul elementelor furnizate de această instanță și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea Hotărârea din 29 noiembrie 1978, Redmond_83/78, EU:C:1978:214, punctul 26, precum și Hotărârea din 1 august 2025, Alace și Canpelli, C‑758/24 și C‑759/24, EU:C:2025:591, punctul 45).
32
Din această perspectivă, este necesar să se arate că, prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 9 TUE, a articolelor 8, 10 și 21 TFUE, precum și a articolului 7 din cartă.
33
Astfel cum s‑a constatat la punctul 27 din prezenta hotărâre, în cauza principală, este cert că K. M. H., în calitatea sa de cetățean al Uniunii, și‑a exercitat dreptul de liberă circulație și ședere într‑un alt stat membru decât statul său membru de origine, în conformitate cu articolul 21 TFUE. Prin urmare, ea se poate prevala de drepturile conferite de acest articol, sub rezerva, în conformitate cu alineatul (1) al acestuia, a limitărilor și a condițiilor prevăzute de tratate și de dispozițiile adoptate în vederea aplicării acestora. Acestea sunt prevăzute de Directiva 2004/38, care are ca obiect, printre altele, stabilirea condițiilor de exercitare a acestor drepturi, precum și a restrângerilor acestora (Hotărârea din 22 februarie 2024, Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date, C‑491/21, EU:C:2024:143, punctul 27).
34
În această privință, trebuie arătat că articolul 4 alineatul (3) din această directivă impune statelor membre, acționând în conformitate cu legislația lor, să elibereze resortisanților lor cărți de identitate sau pașapoarte care le atestă cetățenia pentru a le permite să își exercite dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2024, Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date, C‑491/21, EU:C:2024:143, punctul 35).
35
Or, modificarea datelor referitoare la gen solicitată de K. M. H. în cadrul procedurii principale ar determina, în temeiul articolului 9 alineatul (1) din Legea privind documentele de identitate bulgară coroborat cu articolul 13 alineatul (1) din aceasta, obligația lui K. M. H de a solicita noi documente de identitate bulgare.
36
În aceste condiții, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la interpretarea articolului 9 TUE, precum și a articolelor 8 și 10 TFUE, trebuie să se considere că, prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 21 TFUE și articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2004/38, citite în lumina articolului 7 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru care nu permite schimbarea datelor referitoare la gen, precum sexul, numele, patronimul, prenumele și numărul personal de identificare, înscrise în registrele de stare civilă ale acestui stat membru, ale unui resortisant al statului membru respectiv care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație și ședere în alt stat membru.
Cu privire la fond
37
În stadiul actual al dreptului Uniunii, starea persoanelor, sub incidența căreia intră normele privind schimbarea numelui, a patronimului, a prenumelui sau a identității de gen a unei persoane, este o chestiune care ține de competența statelor membre. Dreptul Uniunii nu aduce atingere acestei competențe. Cu toate acestea, în exercitarea competenței menționate, fiecare stat membru trebuie să respecte dreptul Uniunii și în special dispozițiile Tratatului FUE referitoare la dreptul recunoscut oricărui cetățean al Uniunii la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre [a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 iunie 2018, MB (Schimbare de sex și pensie pentru limită de vârstă), C‑451/16, EU:C:2018:492, punctul 29, Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctul 52, și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 53].
38
Or, exercitarea dreptului de liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, consacrat la articolul 21 TFUE, poate fi împiedicată de refuzul unui stat membru de a recunoaște schimbarea identității de gen efectuată în aplicarea procedurilor prevăzute în acest scop în statul membru în care cetățeanul Uniunii în cauză și‑a exercitat acest drept, indiferent dacă această schimbare este sau nu este legată de o schimbare a numelui sau a prenumelui. Astfel, la fel ca numele, genul definește identitatea și statutul personal al unei persoane. Prin urmare, refuzul de a modifica și de a recunoaște identitatea de gen pe care un resortisant al unui stat membru a obținut‑o în mod legal într‑un alt stat membru este de natură să îi provoace acestuia inconveniente majore de ordin administrativ, profesional și privat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 55).
39
Pentru un cetățean al Uniunii care și‑a exercitat dreptul de circulație și de ședere liberă într‑un alt stat membru și care, în timpul șederii sale în acesta din urmă, și‑a schimbat prenumele și identitatea de gen, există un risc concret, ca urmare a faptului de a purta două prenume diferite și de a i se atribui două identități de gen diferite, de a trebui să înlăture îndoielile în ceea ce privește identitatea sa, precum și autenticitatea documentelor de identitate pe care le prezintă sau veridicitatea datelor conținute în acestea, ceea ce constituie o împrejurare de natură să împiedice exercitarea dreptului care decurge din articolul 21 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2008, Grunkin și Paul, C‑353/06, EU:C:2008:559, punctul 28, Hotărârea din 22 decembrie 2010, Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, punctele 69 și 70, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 56 și jurisprudența citată).
40
Spre deosebire de situația evocată la punctul precedent, K. M. H. nu deține documente ale statului membru gazdă pe teritoriul căruia are reședința, și anume Republica Italiană, care ar conține date referitoare la identitatea sa de gen diferite de cele furnizate în registrul de stare civilă al statului membru al cărui resortisant este, și anume Republica Bulgaria.
41
Cu toate acestea, astfel cum a subliniat domnul avocat general la punctul 60 din concluzii, este cert că K. M. H. este determinată să înlăture îndoiala generată de neconcordanța dintre, pe de o parte, indicarea sexului său pe singura carte de identitate de care dispune și, pe de altă parte, identitatea sa de gen trăită.
42
Astfel, din observațiile sale scrise reiese că faptul că cartea sa de identitate sau documentele de călătorie care îi sunt eliberate menționează o identitate masculină îi cauzează inconveniente considerabile de fiecare dată când trebuie să se identifice în fața personalului unei companii aeriene, la o unitate hotelieră, dar și față de forțele de ordine, în special în cazul trecerii unei frontiere.
43
De altfel, Curtea a statuat deja în această privință, în mai multe rânduri, că numeroase acțiuni ale vieții cotidiene, atât în domeniul public, cât și în cel privat, impun să se facă dovada propriei identități, probă care este furnizată în mod normal prin intermediul unui pașaport sau al unei cărți de identitate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2010, Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, punctul 61, Hotărârea din 12 mai 2011, Runevič‑Vardyn și Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, punctul 73, precum și Hotărârea din 2 iunie 2016, Bogendorff von Wolffersdorff, C‑438/14, EU:C:2016:401, punctul 43).
44
Neconcordanța dintre aspectul unei persoane și datele referitoare la gen care figurează pe cartea sa de identitate sau pe pașaportul său este astfel de natură să oblige această persoană să înlăture îndoielile în ceea ce privește identitatea sa, precum și autenticitatea documentului de identitate pe care îl prezintă sau veridicitatea datelor conținute în acesta, ceea ce poate împiedica exercitarea dreptului care decurge din articolul 21 TFUE.
45
Or, conform unei jurisprudențe constante, o restricție privind libera circulație a persoanelor, precum cea în discuție în cauza principală, poate fi justificată numai dacă se întemeiază pe considerații obiective de interes general și dacă este proporțională cu obiectivul urmărit în mod legitim de dreptul național (Hotărârea din 22 decembrie 2010, Sayn‑Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, punctul 81, Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman ș.a., C‑673/16, EU:C:2018:385, punctul 41, precum și Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctul 55).
46
În speță, guvernul bulgar s‑a limitat să susțină că recunoașterea juridică a identității de gen ține de competența exclusivă a statelor membre. În ceea ce privește instanța de trimitere, aceasta a menționat o jurisprudență națională care se referă la recunoașterea exclusivă a sexului în sensul său biologic, precum și la normele și la principiile morale sau religioase în calitate de factori de reglare a comportamentului.
47
În această privință, deși întocmirea documentelor de identitate precum cartea de identitate sau pașaportul este de competența exclusivă a autorităților statului membru al cărui resortisant este persoana în cauză, nu este mai puțin adevărat că aceste documente trebuie eliberate, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2004/38, pentru ca această persoană să își poată exercita dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 februarie 2024, Direcția pentru Evidența Persoanelor și Administrarea Bazelor de Date, C‑491/21, EU:C:2024:143, punctul 35).
48
În plus, atunci când o măsură a unui stat membru care restrânge o libertate fundamentală garantată de Tratatul FUE este justificată de un motiv imperativ de interes general recunoscut de dreptul Uniunii, o asemenea măsură pune în aplicare dreptul Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă, astfel încât trebuie să fie conformă cu drepturile fundamentale consacrate de aceasta din urmă și în special cu dreptul la respectarea vieții private și de familie, prevăzut la articolul 7 din aceasta (a se vedea Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctele 55 și 63, precum și jurisprudența citată).
49
Or, astfel cum rezultă din Explicațiile cu privire la Carta drepturilor fundamentale (JO 2007, C 303, p. 17), în conformitate cu articolul 52 alineatul (3) din cartă, drepturile garantate la articolul 7 din aceasta au același înțeles și aceeași întindere cu cele garantate la articolul 8 din CEDO, acest din urmă articol constituind un prag de protecție minimă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, punctul 60, Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 63, și Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctul 64).
50
În conformitate cu jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului, articolul 8 din CEDO protejează identitatea de gen a unei persoane ca element constitutiv și unul dintre aspectele cele mai intime ale vieții sale private. Astfel, acest articol 8 include dreptul fiecăruia de a stabili detaliile identității sale ca ființă umană, ceea ce include dreptul persoanelor transgen la împlinire personală și la integritate fizică și morală, precum și la respectarea și la recunoașterea identității lor de gen. În acest scop, articolul 8 menționat impune statelor, printre altele, obligații pozitive, ceea ce implică instituirea unor proceduri eficiente și accesibile care să garanteze respectarea efectivă a dreptului lor la identitatea de gen, recunoașterea identității de gen a unei persoane neputând fi condiționată de un tratament chirurgical nedorit de această persoană. În plus, având în vedere importanța deosebită a acestui drept, statele nu beneficiază decât de o marjă de apreciere restrânsă în acest domeniu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctele 64 și 65, precum și jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului citată, și Hotărârea din 13 martie 2025, Deldits, C‑247/23, EU:C:2025:172, punctele 47 și 48, precum și jurisprudența citată a Curții Europene a Drepturilor Omului).
51
Rezultă astfel din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că, în temeiul articolului 8 din CEDO, statele sunt obligate să prevadă o procedură clară și previzibilă de recunoaștere juridică a identității de gen care să permită schimbarea datelor referitoare la gen și, prin urmare, a numelui, a patronimului, a prenumelui sau a numărului personal de identificare, în documentele oficiale, în mod rapid, transparent și accesibil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 66 și jurisprudența citată a Curții Europene a Drepturilor Omului).
52
În speță, astfel cum a constatat domnul avocat general la punctele 91 și 92 din concluzii, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului – în special din Hotărârea Curții EDO din 9 iulie 2020, Y.T. împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2020:0709JUD004170116), al cărei conținut cu privire la acest punct nu a fost afectat de revizuirea sa prin Hotărârea Curții EDO din 4 iulie 2024, Y.T. împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2024:0704JUD004170116, § 42 și 43), și din Hotărârea Curții EDO din 27 septembrie 2022, P.H. împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2022:0927JUD004650920) – rezultă că reglementarea bulgară în discuție în litigiul principal trebuie considerată incompatibilă cu articolul 8 din CEDO.
53
În orice caz, în acest context, trebuie amintit de asemenea că o reglementare națională care se opune ca o persoană transgen, în lipsa recunoașterii identității sale de gen, să poată îndeplini o condiție necesară pentru a beneficia de un drept protejat de dreptul Uniunii trebuie considerată, în principiu, incompatibilă cu acesta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 ianuarie 2004, K. B., C‑117/01, EU:C:2004:7, punctele 30-34, Hotărârea din 27 aprilie 2006, Richards, C‑423/04, EU:C:2006:256, punctul 31, și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, punctul 60).
54
Astfel, a tolera o discriminare întemeiată pe diferența dintre sexul biologic și identitatea de gen ar însemna să se încalce, față de o persoană transgen, respectarea demnității și a libertății la care are dreptul și pe care Curtea trebuie să o protejeze (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 1996, P./S., C‑13/94, EU:C:1996:170, punctul 22).
55
Rezultă că o astfel de reglementare a unui stat membru, care nu permite o schimbare a datelor referitoare la genul unuia dintre resortisanți care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul unui alt stat membru, este de asemenea contrară drepturilor fundamentale pe care articolul 7 din cartă le garantează persoanelor transgen. Nu se poate considera că ea permite acestor persoane să își valorifice în mod util drepturile pe care le conferă articolul 21 TFUE.
56
Ținând seama de motivele care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 21 TFUE și articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2004/38, citite în lumina articolului 7 din cartă, trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări a unui stat membru care nu permite modificarea datelor referitoare la gen, precum sexul, numele, patronimul, prenumele și numărul personal de identificare, înscrise în registrele de stare civilă ale acestui stat membru, ale unui resortisant al statului membru menționat care și‑a exercitat dreptul de liberă circulație și ședere în alt stat membru.
Cu privire la a patra întrebare
57
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune ca o instanță a unui stat membru să fie ținută de interpretarea unei reglementări naționale, dată de curtea constituțională a acestui stat membru, care poate constitui un obstacol juridic în calea înscrierii unei modificări a datelor referitoare la gen în registrele de stare civilă ale statului membru menționat, în contradicție cu interpretarea dreptului Uniunii dată de Curte.
58
De la bun început, trebuie arătat că instanța națională care a exercitat posibilitatea pe care i‑o conferă articolul 267 al doilea paragraf TFUE trebuie, dacă este cazul, să înlăture aprecierile unei instanțe naționale superioare dacă consideră, având în vedere interpretarea dată de Curte, că acestea nu sunt conforme cu dreptul Uniunii, lăsând, dacă este necesar, neaplicată norma națională care o obligă să se conformeze deciziilor acestei instanțe naționale superioare [a se vedea Hotărârea din 16 ianuarie 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, punctele 4 și 5, Hotărârea din 5 octombrie 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punctele 30 și 31, Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 75, precum și Hotărârea din 26 septembrie 2024, Energotehnica, C‑792/22, EU:C:2024:788, punctul 61].
59
Această obligație se aplică atunci când o instanță de drept comun este ținută de o decizie a unei curți constituționale naționale pe care o consideră contrară dreptului Uniunii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan ș.a., C‑416/10, EU:C:2013:8, punctele 70 și 71, Hotărârea din 22 februarie 2022, RS (Efectul deciziilor unei curți constituționale), C‑430/21, EU:C:2022:99, punctul 76, precum și Hotărârea din 26 septembrie 2024, Energotehnica, C‑792/22, EU:C:2024:788, punctul 62].
60
Astfel, obligația menționată se impune în măsura în care rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată că nu se poate admite ca normele de drept național, fie ele și de natură constituțională, să aducă atingere unității și eficacității dreptului Uniunii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 decembrie 1970, Internationale Handelsgesellschaft_11/70, EU:C:1970:114, punctul 3, Hotărârea din 8 septembrie 2010, Winner Wetten, C‑409/06, EU:C:2010:503, punctul 61, precum și Hotărârea din 15 ianuarie 2013, Križan ș.a., C‑416/10, EU:C:2013:8, punctul 70).
61
Pe de altă parte, astfel cum a subliniat în esență domnul avocat general la punctul 95 din concluzii, dispozițiile de drept bulgar în discuție în litigiul principal par să se preteze la o interpretare conformă cu soluția reținută de Curte la punctul 56 din prezenta hotărâre. Astfel, din Hotărârea Curții EDO din 9 iulie 2020, Y.T. împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2020:0709JUD004170116, § 24-30), citată anterior, și din Hotărârea Curții EDO din 27 septembrie 2022, P.H. împotriva Bulgariei (CE:ECHR:2022:0927JUD004650920, § 6), citată anterior, rezultă că, înainte de pronunțarea deciziei interpretative, un curent jurisprudențial interpreta dreptul bulgar în sensul că permitea recunoașterea schimbării juridice de sex.
62
În această perspectivă, trebuie amintit de asemenea că cerința unei interpretări conforme include obligația instanțelor naționale de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată dacă aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu dreptul Uniunii, chiar dacă această jurisprudență ar emana de la o instanță superioară. Prin urmare, instanța de trimitere nu ar putea considera în mod valabil în cauza principală că se află în imposibilitatea de a interpreta dispozițiile naționale în cauză în conformitate cu dreptul Uniunii doar pentru motivul că aceste dispoziții sunt în prezent interpretate în mod constant într‑un sens care nu este compatibil cu acest drept de instanța constituțională a statului membru în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punctele 33 și 34).
63
În sfârșit, trebuie să se mai precizeze că atât articolul 21 alineatul (1) TFUE, cât și articolul 7 din cartă sunt suficiente în sine și nu trebuie să fie precizate prin dispoziții ale dreptului Uniunii sau ale dreptului național pentru a conferi particularilor drepturi ce pot fi invocate ca atare. Prin urmare, dacă ar constata că nu este posibil să dea dreptului său național o interpretare conformă cu dreptul Uniunii, instanța de trimitere ar fi obligată să asigure, în cadrul competențelor sale, protecția juridică ce decurge pentru justițiabili din aceste articole și să garanteze efectul deplin al acestora, lăsând, la nevoie, neaplicate dispozițiile naționale vizate (Hotărârea din 25 noiembrie 2025, Wojewoda Mazowiecki, C‑713/23, EU:C:2025:917, punctul 76).
64
Ținând seama de motivele care precedă, este necesar să se răspundă la a patra întrebare că dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune ca o instanță a unui stat membru să fie ținută de interpretarea unei reglementări naționale, dată de curtea constituțională a acestui stat membru, care poate constitui un obstacol juridic în calea înscrierii unei modificări a datelor referitoare la gen în registrele de stare civilă ale statului membru menționat, în contradicție cu interpretarea dreptului Uniunii dată de Curte.
Cu privire la cheltuielile de judecată
65
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:
1)
Articolul 21 TFUE și articolul 4 alineatul (3) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE, citite în lumina articolului 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretate în sensul că
se opun unei reglementări a unui stat membru care nu permite modificarea datelor referitoare la gen, precum sexul, numele, patronimul, prenumele și numărul personal de identificare, înscrise în registrele de stare civilă ale acestui stat membru, ale unui resortisant al statului membru menționat care și‑a exercitat dreptul de liberă circulație și ședere în alt stat membru.
2)
Dreptul Uniunii trebuie interpretat în sensul că se opune ca o instanță a unui stat membru să fie ținută de interpretarea unei reglementări naționale, dată de curtea constituțională a acestui stat membru, care poate constitui un obstacol juridic în calea înscrierii unei modificări a datelor referitoare la gen în registrele de stare civilă ale statului membru menționat, în contradicție cu interpretarea dreptului Uniunii dată de Curte.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.