62003CC0160_SK
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prejednávaná vec je dôležitá z dvoch dôvodov. Na jednej strane žaloba podaná Španielskym kráľovstvom proti vyhláseniam výberových konaní na miesta dočasných zamestnancov Eurojustu, ponúka opäť Súdnemu dvoru možnosť skúmať zmysel a dosah jazykového režimu inštitúcií a orgánov Európskej únie. Súdny dvor už mal možnosť vysloviť sa rozsudkom z 9. septembra 2003 k jazykovému režimu uplatňujúcemu sa na konania o zápis začaté pred úradom Európskych spoločenstiev, a to Úradom pre harmonizáciu vnútorného trhu(2) . Teraz mu prislúcha vysloviť sa k jazykovému režimu uplatňujúcemu sa na prijímacie konania a na vnútorné činnosti orgánu Únie, Eurojustu. Ale na druhej strane toto môže byť rozhodnuté, iba pokiaľ Súdny dvor uzná prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej členským štátom proti aktu vydanému orgánom Únie v rámci ustanovení hlavy VI Zmluvy EÚ. V tejto veci je teda Súdny dvor vyzvaný na zaujatie stanoviska k opravným prostriedkom dostupným v rámci Zmluvy o Únii a k jazykovým požiadavkám požadovaným v rámci inštitúcií a orgánov Únie.
I – Vec a jej kontext
2. Pred pripomenutím predmetu a žalobných dôvodov žaloby je potrebné uviesť niekoľko upresnení o autorovi a o obsahu napadnutých vyhlásení výberových konaní (ďalej len „napadnuté akty“).
A – Autor napadnutých aktov
3. Eurojust je dôležitý prvok rozvoja Únie ako priestoru slobody, bezpečnosti a práva.(3) Podľa článku 29 EÚ zodpovedá zriadenie Eurojustu potrebe poskytnúť občanom Únie vysokú úroveň ochrany zlepšením súdnej spolupráce medzi členskými štátmi.
4. Eurojust bol zriadený ako orgán Únie s právnou subjektivitou rozhodnutím Rady z 28. februára 2002 (ďalej len „rozhodnutie Eurojust“)(4) . Má za úlohu, v oblastiach týkajúcich sa závažnej trestnej činnosti, stimulovať a zdokonaľovať koordináciu vyšetrovaní a trestných stíhaní v jednotlivých členských štátoch, zdokonaľovať spoluprácu medzi príslušnými orgánmi členských štátov a podporovať ich.
5. Pre tento účel má osobitnú štruktúru. Na jednej strane v zmysle článku 2 rozhodnutia Eurojust je tento orgán zložený z národných členov pridelených každým členským štátom. Schôdza všetkých národných členov tvorí kolégium. Kolégium je zodpovedné za organizáciu a činnosť Eurojustu. Menuje správneho riaditeľa, ktorý zodpovedá za každodenné riadenie orgánu.(5) Na druhej strane má Eurojust svoju vlastnú administratívnu štruktúru. Z článku 25 rokovacieho poriadku Eurojustu(6) vyplýva, že personál orgánu je prijímaný správnym riaditeľom, po vyhodnotení a schválení obsadzovaných pracovných miest kolégiom. Sú to práve podmienky prijímania personálu orgánu, ktoré sú spochybňované touto žalobou.
B – Obsah napadnutých aktov
6. Dňa 13. februára 2003 bolo v Úradnom vestníku Európskej únie (7) uverejnených osem vyhlásení výberových konaní na vytvorenie rezervnej listiny pre obsadenie pracovných miest dočasných zamestnancov Eurojustu. Tieto vyhlásenia sa týkali najmä miest splnomocnenca pre ochranu osobných údajov, účtovníka, špecialistu na informatiku a informačné technológie (správcu internetovej stránky) európskej súdnej siete, právneho poradcu, knihovníka/archivára, tlačového pridelenca a sekretárky všeobecnej správy. Každé z týchto vyhlásení uvádza charakter ponúkaných funkcií, požadovanú kvalifikáciu pre uchádzanie sa o tieto funkcie a upresňuje podmienky prijímania a výberu uchádzačov.
7. Čo sa týka požadovanej kvalifikácie, požadovali sa určité jazykové znalosti. Tieto požiadavky sa líšili v závislosti od obsadzovaných miest. Pre miesta splnomocnenca pre ochranu osobných údajov a právneho poradcu sa požadovala výborná znalosť francúzštiny a angličtiny; rovnako bolo upresnené, že schopnosť pracovať v iných úradných jazykoch Spoločenstiev predstavuje výhodu. Uchádzači o miesto tlačového pridelenca museli mať schopnosť komunikovať aspoň v angličtine a francúzštine; vo vzťahu k nim znalosť iných úradných jazykov Spoločenstiev predstavovala výhodu. Pre miesto sekretárky všeobecnej správy sa požadovala dôkladná znalosť angličtiny a francúzštiny; okrem toho uspokojujúca znalosť iných jazykov Spoločenstiev by bola výhodou. Pre miesto špecialistu na informatiku a informačné technológie bola podstatnou dobrá znalosť angličtiny a výhodou by bola schopnosť komunikovať v aspoň dvoch iných úradných jazykoch Spoločenstiev vrátane francúzštiny. Od uchádzačov o miesto účtovníka sa požadovala dôkladná znalosť jedného z úradných jazykov Európskych spoločenstiev a uspokojivá znalosť jedného z ďalších jazykov Spoločenstiev, vrátane uspokojivej znalosti angličtiny. Iba vyhlásenie týkajúce sa miesta knihovníka/archivára nespomínalo žiadnu osobitnú požiadavku v jazykovej oblasti.
8. Podmienky pre predloženie prihlášok boli vo všetkých napadnutých aktoch uvedené rovnako. Na jednej strane prihláška musela byť vyplnená nielen v jazyku, v ktorom bolo vyhlásenie výberového konania, s ktorým sa uchádzač oboznámil, uverejnené, ale tiež v angličtine. Na druhej strane niektoré z dokumentov, ktoré majú byť predložené, a to motivačný list a životopis, museli byť vypracované v angličtine.
C – Predmet žaloby a žalobné dôvody
9. Predmet tejto žaloby je dvojitý. Svojou žalobou Španielske kráľovstvo žiada Súdny dvor aby, na jednej strane, zrušil bod týkajúci sa dokumentov, ktoré majú byť predložené v angličtine, v každom z napadnutých aktov a, na druhej strane, body týkajúce sa jazykových schopností v napadnutých aktoch, ktoré ich obsahujú. Koncentrujúc predmet žaloby na lingvistické otázky, žalobca napáda zároveň výberové konanie aj kritériá, podľa ktorých sa tento výber uskutočňuje.
10. Na podporu tohto návrhu žalobca uvádza tri žalobné dôvody. Po prvé tvrdí, že napadnuté akty boli prijaté v rozpore s podmienkami zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev (ďalej len „PZOZ“)(8) . Tieto akty sú v rozpore s článkom 12 ods. 2 písm. a) PZOZ, pretože v konkrétnych prípadoch požadujú viac než dostatočnú znalosť iného než materinského jazyka uchádzača, znalosť francúzskeho jazyka a v každom prípade nevyhnutnú znalosť anglického jazyka. Po druhé namieta porušenie jazykového režimu Eurojustu(9), podľa ktorého je Eurojust povinný podriadiť sa jazykovému režimu Spoločenstva, ktorý ukladá používanie a rešpektovanie všetkých úradných jazykov Európskych spoločenstiev.(10) Ako posledné žalobca uvádza, že došlo k porušeniu zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti podľa článku 12 ES, pretože požiadavky a podmienky stanovené v napadnutých aktoch bez akéhokoľvek opodstatnenia zvýhodňujú uchádzačov s materinským jazykom anglickým alebo francúzskym.
II – Prípustnosť žaloby
11. Eurojust spochybňuje prípustnosť žaloby. Táto otázka je však chúlostivá. Podľa môjho názoru si zaslúži byť predmetom dôkladného posúdenia.
12. Na podporu neprípustnosti môžu byť uvedené dva druhy úvah. Prvý druh má všeobecný dosah. Je založený na tom, že napádané akty boli prijaté mimo rámca práva Spoločenstva autonómnym orgánom nachádzajúcim sa mimo inštitucionálneho rámca Únie, ktorý je stanovený článkami 7 ES a 5 EÚ. Z toho by vyplývalo, že napadnuté akty z predmetných dvoch dôvodov nespadajú do rámca preskúmania zákonnosti súdom Spoločenstva. Druhý druh úvah sa zakladá na samotnom znení ustanovení zmlúv. Ani článok 230 ES, ani článok 35 EÚ neumožňuje podať žalobu proti tomuto typu aktov. Existuje jediná možnosť podať žalobu a táto je vyhradená neúspešným uchádzačom podľa článku 91 služobného poriadku uplatniteľného analogicky na dočasných zamestnancov podľa článku 73 PZOZ.
13. Nemožno skrývať, že tieto úvahy majú určitú váhu. Umožnili by Súdnemu dvoru prijať jednoduché riešenie. Súdnemu dvoru by stačilo prijať záver, že žiadny právny základ neumožňuje skúmanie tejto žaloby. Takéto riešenie však má významný nedostatok v tom, že nezodpovedá zásadám, ktorými sa vždy riadila judikatúra Súdneho dvora. Viedlo by to k pozbaveniu členského štátu možnosti napadnúť akt, ktorý môže porušovať základnú zásadu práva Únie. Podľa môjho názoru je teda podstatné, aby sa Súdny dvor vyslovil k otázkam dotýkajúcim sa definície základného právneho rámca Únie. Prejednávaná vec nastoľuje takéto otázky. V tomto ohľade, hoci si zasluhujú byť brané do úvahy, žiadna z úvah uvádzaných na podporu riešenia neprípustnosti sa mi nezdá rozhodujúca. Naopak, riešenie prípustnosti odôvodňujú silné argumenty.
14. Prípustnosť nepochybne nemožno, ako to tvrdí žalobca, zakladať na článku 230 ES. Napadnuté akty nie sú aktmi Spoločenstva. Zakladajú sa na ustanoveniach Zmluvy o Európskej únii, ktoré umožňujú zriadenie, organizáciu a činnosť Eurojustu. Prípustnosť žaloby teda musí byť posudzovaná v rámci týchto ustanovení. V rámci ustanovení týkajúcich sa súdnej a policajnej spolupráce v trestných veciach článok 35 EÚ stanovuje, že „Súdny dvor má právomoc preskúmavať zákonnosť rámcových rozhodnutí a rozhodnutí o žalobách podaných členským štátom alebo Komisiou z dôvodu nepríslušnosti, porušenia základných procesných podmienok, porušenia tejto zmluvy alebo právneho pravidla týkajúceho sa jej uplatňovania, alebo z dôvodu zneužitia právomocí“.
15. Takáto formulácia je zjavne inšpirovaná ustanoveniami Zmluvy ES o žalobe o neplatnosť.(11) Pripomínam pritom, že v tomto rámci Súdny dvor konštatoval, že Európske spoločenstvo je „spoločenstvom práva v tom, že ani jeho členské štáty, ani jeho inštitúcie sa nevymykajú kontrole súladu ich aktov so základnou ústavnou listinou, ktorou je zmluva“.(12) Súdny dvor z toho vyvodil, že hoci článok 230 ES uvádza iba obmedzené množstvo napadnuteľných aktov, „systém zmluvy... poskytuje priame opravné prostriedky proti všetkým opatreniam prijatým inštitúciami, ktoré majú mať právne účinky“.(13) V takomto Spoločenstve je totiž zásada účinnej súdnej kontroly orgánov konajúcich na základe ustanovení Zmluvy vyjadrením všeobecnej zásady zaručujúcej dodržiavanie práva.(14)
16. Takáto zásada si teda zasluhuje všeobecné uznanie. Na jednej strane nemôže byť obmedzená na inštitucionálny rámec uvedený v článku 7 ES. Súdny dvor totiž sústavne konštatuje, že agentúry Spoločenstva, ktoré majú podľa Zmluvy ES právnu subjektivitu, tiež podliehajú jeho kontrole.(15) Akékoľvek iné riešenie by odporovalo zásade, podľa ktorej akékoľvek rozhodnutie Spoločenstva, ktorým bola spôsobená ujma, bez ohľadu na jeho autora, musí byť predmetom účinnej súdnej kontroly.(16)
17. Na druhej strane sa mi zdá, že v súčasnosti nič nebráni tomu, aby režim spoločenstva práva a záruky, ktoré z neho vyplývajú, boli rozšírené na rámec Európskej únie. V rámci článku 220 ES Súdny dvor chápe svoje poslanie ako povinnosť zabezpečiť rešpektovanie práva podľa kritérií spoločenstva práva.(17) V zmysle článku 46 EÚ sa ustanovenia Zmluvy ES týkajúce sa právomoci Súdneho dvora a výkonu tejto právomoci uplatňujú na ustanovenia Zmluvy o Európskej únii týkajúce sa súdnej a policajnej spolupráce v trestných veciach.(18) Súdnemu dvoru teda v tomto rámci prislúcha zabezpečiť rešpektovanie zákonnosti podľa rovnakých kritérií. To je logickým dôsledkom Únie založenej na právnom štáte, ako to vyplýva z článku 6 EÚ.(19) V únii práva
je nevyhnutné, aby akty inštitúcií a orgánov Únie mohli podliehať kontrole súdu Únie, pokiaľ majú mať právne účinky voči tretím osobám.(20)
18. To je prípad napadnutých aktov.(21)
19. Napriek tomu nemožno opomenúť otázku podmienok podania žaloby o neplatnosť upravených Zmluvou o Európskej únii. Pokiaľ sa zásady zákonnosti a účinnej súdnej kontroly zakotvené v rámci Spoločenstva uplatnia rovnako v rámci únie práva, nevyplýva z toho, že režimy a spôsoby kontroly zákonnosti sú identické. Spoločenstvo a Únia totiž sledujú čiastočne odlišné ciele a sú podriadené odlišným podmienkam. Keďže žaloba je založená na článku 35 EÚ, musia byť brané do úvahy dve osobitné podmienky.
20. Prvá podmienka sa týka povahy napadnutých aktov. Článok 35 EÚ, ako sa zdá, obmedzuje žaloby na rozhodnutia a rámcové rozhodnutia prijímané Radou podľa článku 34 EÚ. Je nesporné, že vo vzťahu k aktom Eurojustu nie je uplatniteľnými textami výslovne uvádzaná žiadna kontrola zákonnosti. Dôvodom toho je nepochybne to, že autor týchto aktov nemá normotvornú ani rozhodovaciu právomoc.(22) Ide o orgán, ktorý má v zásade výkonnú funkciu. Rozhodnutie Eurojust teda stanovuje iba osobitný režim zodpovednosti(23) a osobitný systém opravných prostriedkov v rámci práva na prístup k osobným údajom.(24) Z už citovaného rozsudku Les Verts/Parlament však jasne vyplýva, že takýto nedostatok nemôže predstavovať prekážku prípustnosti žaloby. Ak Súdny dvor mohol pripustiť v tomto rozsudku žalobu proti inštitúcii, ktorej normatívna funkcia sa pozvoľne stala základnou(25), je potrebné pripustiť žalobu proti orgánu v rozsahu, v akom má normotvornú funkciu, hoci táto zostáva výnimočnou. Pokiaľ akty Eurojustu nie sú výslovne uvedené v článku 35 EÚ, je to tak aj preto, že pochádzajú od orgánu, ktorý bol zriadený až po vypracovaní pôvodného znenia tohto ustanovenia. Z tohto opomenutia však nemožno vyvodzovať, že tieto akty požívajú imunitu.
21. Súdny dvor už v rámci systému Zmluvy ES pripustil, že žaloba o neplatnosť môže smerovať proti všetkým aktom vytvárajúcim právne účinky bez ohľadu na ich povahu, formu, alebo ich autora.(26) Takáto judikatúra sa zjavne uplatní v rámci Únie. Článok 35 EÚ má byť vykladaný v tom zmysle, že určitým žalobcom dáva možnosť domáhať sa zrušenia všetkých opatrení prijatých v rámci hlavy VI, ktoré majú právne účinky vo vzťahu k tretím osobám. Podľa môjho názoru „samotná myšlienka zákonnosti“, ktorá sa má uplatniť v systéme Únie práva, vyžaduje, aby tomu tak bolo.(27)
22. Druhá podmienka sa týka aktívnej legitimácie žalobcu. Podľa článku 35 EÚ iba členské štáty a Komisia majú právo podať žalobu. Na prvý pohľad sa nezdá, že by táto podmienka v prejednávanej veci vytvárala ťažkosti. Žalobcovia oprávnení podľa článku 35 EÚ v zásade nie sú povinní preukazovať akýkoľvek právny záujem na konaní. Ako Súdny dvor uviedol v rámci Zmluvy ES, členský štát nemusí pre to, aby jeho žaloba bola prípustná, preukazovať, že akt, ktorý napáda, voči nemu vytvára právne účinky.(28) Berúc do úvahy paralelu medzi ustanoveniami týkajúcimi sa žaloby o neplatnosť obsiahnutými v zmluvách ES a EÚ, podobná judikatúra sa môže uplatniť v rámci článku 35 EÚ.
23. Ďalej je potrebné prihliadnuť k námietke, ktorú uviedol Eurojust v prejednávanej veci. Keďže proti napadnutým aktom môže byť riadne podaná žaloba na základe článkov 90 a 91 služobného poriadku, všetky snahy podniknuté pre pripustenie tejto žaloby sú zbytočné. Táto námietka však popiera význam, ktorý členské štáty spájajú s týmto typom žaloby. Je nesporné, že žaloby založené na ustanoveniach služobného poriadku majú osobitnú povahu v tom, že sa týkajú iba vzťahu, ktorý spája žalobcu s inštitúciou.(29) Ochrana záujmov vyplývajúcich z tohto osobitného vzťahu nemôže byť považovaná za jedinú cestu pre konanie pred Súdnym dvorom. Členskému štátu, ktorý nemá záujem na tomto vzťahu, musí byť umožnené dovolávať sa na podporu žaloby o neplatnosť porušenia ustanovení práva Únie.(30)
24. Dva dôvody podporujú v prejednávanej veci takéto riešenie. Pripomeňme, že na jednej strane systém Zmluvy o Európskej únii priznáva členským štátom veľmi privilegovaný štatút.(31) Preto by sa zdalo málo konzistentné povoliť žalobu jednotlivcom bez udelenia práva na prístup k súdu rovnako členským štátom. Na druhej strane poznamenávam, že táto žaloba spochybňuje základnú požiadavku práva Únie, ktorú majú v prvom rade brániť členské štáty. Z článku 290 ES, na ktorý odkazuje článok 41 EÚ, totiž vyplýva, že inštitúcie Únie vykonávajú svoje právomoci pri rešpektovaní jazykovej rozmanitosti. Rešpektovanie jazykovej rozmanitosti je jedným zo základných aspektov ochrany poskytovanej národnej identite členských štátov, ako to vyplýva z článku 6 ods. 3 EÚ a článku 149 ES.(32) Za týchto podmienok možnosť poskytnutá uchádzačom brániť svoje vlastné záujmy nemôže byť v rozpore so základným záujmom, ktorý sa spája s ochranou takého pravidla, ako je jazyková rozmanitosť v Únii.(33) Záujem štátov nie je absorbovaný záujmami jednotlivcov; je tu koexistencia týchto záujmov na konaní.
25. V dôsledku toho sa domnievam, že je potrebné prijať prípustnosť tejto žaloby.
III – Posúdenie žalobných dôvodov
26. Žalobca sa dovoláva právnych predpisov, ktorých relevantnosť pre riešenie sporu Eurojust napáda. Pred prejednaním zákonnosti napádaných aktov je potrebné vyriešiť predbežnú otázku uplatniteľnosti uvádzaných ustanovení.
A – Určenie uplatniteľného práva
27. Žalobca v prejednávanej veci uvádza dva predpisy, týkajúce sa PZOZ a jazykového režimu Európskeho spoločenstva, a základnú zásadu práva Spoločenstva, zásadu zákazu diskriminácie uvedenú v článku 12 ES.
28. Uplatnenie PZOZ nie je sporné. Navyše nie je ani spochybňované. Podľa článku 30 ods. 1 rozhodnutia Eurojust: „Zamestnanci Eurojustu podliehajú pravidlám a poriadku uplatniteľným na úradníkov a ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev, najmä pokiaľ ide o ich nábor [prijímanie – neoficiálny preklad ] a status“. Z toho najmä vyplýva, že prijímanie dočasných zamestnancov pre Eurojust je podriadené podmienkam prijatia uvedeným článkom 12 PZOZ. Podľa tohto ustanovenia „cieľom prijímania dočasných zamestnancov je zabezpečiť pre inštitúciu osoby s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti, prijatých na čo najširšom geografickom základe spomedzi štátnych príslušníkov členských štátov Spoločenstiev“. Je tiež uvedené, že „osoba nemôže byť zamestnaná ako dočasný zamestnanec, ak nepredloží doklad o dôkladnej znalosti jedného z jazykov Spoločenstiev a o uspokojivej znalosti ďalšieho jazyka Spoločenstiev v rozsahu potrebnom pre plnenie jej povinností“.
29. Uplatnenie jazykového režimu Spoločenstva je naopak sporné. Eurojust jeho použitie popiera uvedením dvoch odôvodnení založených na rovnakom motíve: údajnej odchýlke vo formulácii v rôznych jazykových verziách článku 31 rozhodnutia Eurojust. Po prvé uvádza, že všetky jazykové verzie tohto ustanovenia okrem španielskej hovoria o „úradných pravidlách používania jazykov únie“ a nie o „jazykovom režime inštitúcií Spoločenstva“, z čoho je potrebné vyvodiť záver, že nariadenie č. 1 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve sa na tento orgán nepoužije. Podľa tejto tézy je jazykový režim Únie odlišný od jazykového režimu Spoločenstiev a je potrebné vyčkať, kým inštitúcie Únie prijmú presné ustanovenia v tejto oblasti. Po druhé aj za predpokladu že by sa jazykový režim Spoločenstva považoval za uplatniteľný, Eurojust vylučuje, že by tak mohlo byť aj v prípade určitej časti jeho činností. Skutočnosť, že článok 31 rozhodnutia vo všetkých jazykových verziách s výnimkou španielskej upresňuje, že tento režim sa vzťahuje na „konania“ alebo na „postupy“ Eurojustu, znamená, že vnútorná komunikácia tohto orgánu nespadá do pôsobnosti predmetného režimu.
30. Žiadne z týchto dvoch odôvodnení však neodolá analýze. Po prvé uplatniteľnosť nariadenia č. 1 vyplýva zjavne z ustáleného sledu textových odkazov. Jazykový režim Únie konajúcej v rámci jej tretieho piliera je totiž upravený článkom 41 EÚ. Tento článok výslovne stanovuje, že článok 290 ES sa vzťahuje na ustanovenia o Únii týkajúce sa policajnej a súdnej právomoci v trestných veciach. Tento článok pritom odkazuje na to, že Rada určí pravidlá o používaní jazykov v orgánoch Spoločenstva, ktoré boli prijaté vo forme nariadenia č. 1.(34) Okrem toho je potrebné poznamenať, že posledná pozmenená verzia tohto nariadenia odkazuje výslovne na jazyky „orgánov Spoločenstva“. Práve tento režim článok 31 rozhodnutia Eurojust rozširuje na Eurojust ako na orgán konajúci v rámci ustanovení Zmluvy o Únii.
31. Po druhé vyňatie časti činností Eurojustu z tohto režimu nie je odôvodnené. Takéto vyňatie je založené na rozlišovaní medzi výkonnými funkciami a funkciami čisto administratívnymi, ktoré nie je právne odôvodnené. Nič nenasvedčuje tomu, že by administratívne funkcie boli vylúčené z pojmu „pracovných jazykov“, ktorý sa uvádza v nariadení č. 1. Naopak, je plne na mieste domnievať sa, že tento pojem pokrýva bez rozlíšenia vonkajšiu komunikáciu aj vnútorné činnosti orgánov. Súdny dvor už mal možnosť použiť tento pojem v tomto zmysle.(35) Rozsah uplatnenia jazykového režimu pokrýva všetky činnosti inštitúcií a orgánov Únie, či už v oblasti ich vonkajších vzťahov, alebo v oblasti ich vnútorného fungovania. To však neznamená, že akékoľvek rozlíšenie medzi vonkajšou a vnútornou komunikáciou musí byť zamietnuté. Toto rozlišovanie ale bude relevantné iba v rovine spôsobu uplatnenia jazykového režimu.(36)
32. Zostáva vyjadriť sa k použitiu zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Eurojust jej použiteľnosť popiera z dôvodu, že táto zásada vyplývajúca z článku 12 ES sa neuplatňuje mimo rámca Spoločenstva. Toto tvrdenie sa mi nezdá dôvodné. Je totiž nesporné že článok 12 ES zakotvuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva(37) ako „špecifické vyjadrenie všeobecnej zásady rovnosti“.(38) Tieto zásady patria medzi „základné zásady“ právneho poriadku Spoločenstva.(39) Z toho dôvodu sú súčasťou acquis communautaire Spoločenstva.(40) Podľa článku 2 EÚ si Únia dáva za cieľ “v plnom rozsahu zachovať acquis communautaire a ďalej ho rozvíjať“. Kategória, ku ktorej patria tieto zásady, navyše nie je rámcu Zmluvy o Únii celkom neznáma, pretože podľa svojho článku 6 „Únia rešpektuje základné práva... ako základné zásady práva Spoločenstva“.(41) Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že základná zásada zákazu diskriminácie a jej špecifické vyjadrenie, zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, sa jednoznačne použijú v oblasti uplatnenia Zmluvy o Európskej únii. Preto je potrebné domnievať sa, že táto zásada môže byť namietaná voči inštitúciám a orgánom konajúcim v tomto rámci.(42)
33. Tento záver založený na ochrane acquis communautaire
zodpovedá rovnako snahe o koherenciu.(43) Vybudovanie priestoru slobody, bezpečnosti a práva sa zakladá zároveň na ustanoveniach Zmluvy o Európskej únii a Zmluvy ES. Podstatné je, aby činnosti vykonávané inštitúciami Únie v tomto rámci boli bez ohľadu na svoj základ podriadené rovnakým štandardom. V tejto súvislosti článok 3 EÚ výslovne stanovuje, že „Únia má jednotný inštitucionálny rámec, aby sa zabezpečila zhoda a kontinuita činností na dosiahnutie jej cieľov pri rešpektovaní a zveľaďovaní acquis communautaire “.
34. Nakoniec by som ku kapitole uplatniteľného práva rád pridal poslednú poznámku. Podľa môjho názoru otázka jazykových požiadaviek nespadá iba do oblasti nariadení alebo oblasti osobitných ustanovení zmluvy. Táto otázka musí byť spojená so základnými právami, základnou zásadou a základným cieľom Európskej únie.(44) V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že rešpektovanie a presadzovanie jazykovej rozmanitosti nie je vôbec nezlučiteľné s cieľom spoločného trhu. Naopak v kontexte Spoločenstva založeného na voľnom pohybe osôb „mimoriadny význam nadobúda ochrana práv a možností jednotlivcov v jazykovej oblasti“.(45) Je nesporné, že možnosť štátneho príslušníka Únie používať svoj vlastný jazyk môže uľahčiť výkon voľného pohybu a integráciu do spoločnosti hostiteľského štátu.(46) Za týchto podmienok sa Súdny dvor rozhodol súdne postihovať akúkoľvek formu nepriamej diskriminácie založenej na jazykových znalostiach.(47)
35. V Únii vytvorenej ako priestor slobody, bezpečnosti a práva, smerujúcej k zriadeniu spoločnosti charakterizovanej pluralizmom(48), má rešpektovanie jazykovej rozmanitosti o to zásadnejší význam. Toto vyplýva z rešpektovania národnej identity členských štátov Úniou podľa článku 6 ods. 3 EÚ. Zásada rešpektovania jazykovej rozmanitosti okrem toho bola výslovne zakotvená v Charte základných práv Európskej únie(49) a v Zmluve o Ústave pre Európu(50) . Táto zásada je konkrétnym vyjadrením plurality vytvárajúcej Európsku úniu.
36. „Mojou vlasťou je portugalčina“. Tento slávny výrok, ktorý povedal Pessoa(51) a prebrali ho mnohí spisovatelia, ako bol napríklad Camus(52), dobre vyjadruje vzťah, ktorý môže existovať medzi jazykom a pocitom národnej príslušnosti. Jazyk je nielen funkčným prostriedkom sociálnej komunikácie. Je to základný atribút osobnej identity a zároveň základný prvok národnej identity.(53)
37. Podľa môjho názoru nemôže byť jazykový režim inštitúcií Únie oddeľovaný od tohto kontextu a tejto zásady. Tento režim totiž zaručuje uznanie jazykových práv jednotlivcov, ktorí majú priamy
prístup k inštitúciám Únie. Vyplýva z osobitnej povahy vzťahov medzi Úniou a jej občanmi. Je teda potrebné považovať ho za priame vyjadrenie jazykovej rozmanitosti, ktorá je vlastná Európskej únii. Preto tvorí základné inštitucionálne pravidlo Európskej únie.
38. Samozrejme z toho nemožno vyvodzovať existenciu zásady absolútnej jazykovej rovnosti v Únii. Ako vyplýva z už citovaného rozsudku Kik/ÚHVT, odkazy na používanie jazykov v Európskej únii obsiahnuté v Zmluve „nie je možné považovať za prejav všeobecnej zásady práva Spoločenstva zaručujúcej každému občanovi právo na to, aby všetko, čo môže ovplyvniť jeho záujmy, bolo spísané v jeho jazyku za akýchkoľvek okolností “.(54) Existujú totiž okolnosti, za ktorých toto právo nemôže byť uplatňované. Tieto okolnosti ale musia byť obmedzené a zakaždým odôvodnené. V každom prípade majú inštitúcie a orgány Únie povinnosť rešpektovať zásadu jazykovej rozmanitosti.
B – Uplatnenie na prejednávanú vec
39. V tejto veci ide nielen o posúdenie súladu podmienok prijímania a výberu dočasných zamestnancov orgánu Únie s právom Únie. Také jazykové požiadavky, aké sú napádané v prejednávanej veci, totiž môžu byť uložené buď na základe jazykového režimu zvoleného pre vnútornú činnosť inštitúcie, alebo v závislosti od povahy obsadzovaných miest. Zdá sa mi, že v analýze tieto dva typy odôvodnenia musia byť starostlivo odlíšené. Preto je potrebné vykonať najskôr skúmanie právneho režimu používania jazykov v inštitúciách a orgánoch Únie.
1. Jazykový režim inštitúcií a orgánov Únie
40. Z predchádzajúcich úvah o použiteľnom práve jasne vyplýva, že zásada rešpektovania jazykovej rozmanitosti Únie predstavuje základnú požiadavku voči všetkým orgánom a inštitúciám Únie. Túto požiadavku však nemožno považovať za absolútnu. V praxi je potrebné pripustiť obmedzenia s cieľom zosúladenia rešpektovania zásady s požiadavkami inštitucionálneho a administratívneho života. Je tiež potrebné, aby tieto obmedzenia boli ohraničené a odôvodnené. V každom prípade tieto obmedzenia nemôžu ovplyvniť podstatu zásady ukladajúcej inštitúciám rešpektovanie a používanie všetkých úradných jazykov Únie.
41. Pre posúdenie opodstatnenosti možných obmedzení tejto zásady je potrebné prihliadať na kontext, v ktorom majú byť uplatnené. Presné určenie dosahu takejto zásady závisí od predmetnej inštitúcie alebo orgánu, od okolností predmetnej situácie a od protichodných záujmov, ktoré je potrebné brať v takejto situácii do úvahy.
42. V tejto súvislosti sa mi zdá, že je možné odlíšiť tri rozdielne situácie.
43. Je zrejmé, že zásada rešpektovania jazykovej rozmanitosti si vyžaduje najvyššiu ochranu v rámci komunikácie medzi inštitúciami a subjektmi Únie. V tomto prípade je totiž táto zásada spojená so základnou demokratickou zásadou, o ktorej rešpektovanie sa Súdny dvor usiluje.(55) Táto zásada najmä vyžaduje, aby subjekty práva Únie, členské štáty a európski občania mali ľahký prístup k právnym predpisom Únie a k inštitúciám, ktoré ich vydávajú. Iba takýto prístup môže poskytnúť občanom Únie možnosť účinne a rovnoprávne sa podieľať na demokratickom živote Únie.(56) Z toho vyplýva, že v rámci výkonu práv účasti na veciach verejných, ktoré sú spojené s európskym občianstvom, nemôže rešpektovanie jazykovej rozmanitosti narážať na technické ťažkosti, ktoré efektívna inštitúcia môže a musí prekonať.
44. Tieto práva sa vzťahujú rovnako na vzťahy medzi občanmi a administratívou. V rámci administratívnych konaní je podstatné, aby zainteresované subjekty, členské štáty a občania mohli porozumieť inštitúcii alebo orgánu, s ktorým sú vo vzťahu. V súlade s článkom 3 nariadenia č. 1, preto zostáva zásadou, že jazykom komunikácie musí byť jazyk zainteresovanej osoby.(57) Je však nesporné, že v tomto rámci jazykové práva zainteresovaných osôb znášajú určité obmedzenia založené na administratívnych potrebách. Užívanie iného jazyka než je jazyk zainteresovaných osôb teda môže byť v určitých prípadoch pripustené, pokiaľ je zrejmé, že zainteresovaným osobám bolo umožnené účinne sa zoznámiť so stanoviskom dotknutej inštitúcie.(58) V tejto súvislosti je potrebné vziať do úvahy skutočnosť, že účastníci konania nie sú považovaní jednoducho za osoby podliehajúce jurisdikcii členského štátu v zmysle článku 2 nariadenia č. 1, ale za osoby kvalifikované a zainteresované, využívajúce poznávacie a materiálne prostriedky, ktoré im umožňujú byť dostatočne informovaní.(59)
45. Za týchto podmienok možno Rade umožniť, aby v súlade s článkom 290 ES pristúpila k rozdielnemu zaobchádzaniu s úradnými jazykmi. Ale, na jednej strane, voľba Rady musí byť vhodná a primeraná vo vzťahu k zásade jazykovej rozmanitosti.(60) Na druhej strane táto voľba nesmie viesť k neodôvodnenej diskriminácii medzi európskymi občanmi.
46. Od týchto prvých dvoch prípadov je potrebné odlíšiť režim vnútorného fungovania inštitúcií a orgánov Únie. Pokiaľ je jazyková rozmanitosť základným pravidlom v rámci vonkajších postupov, je to preto, že ide o rešpektovanie jazykových práv subjektov, ktoré majú prístup k inštitúciám a orgánom Únie. Zmluva a judikatúra naznačujú, že výber jazyka komunikácie patrí členskému štátu alebo osobe, ktorá je vo vzťahu s inštitúciami. Naopak, v rámci vnútorného fungovania orgánov Únie spadá voľba do zodpovednosti inštitúcií, ktoré majú právomoc uložiť jeho používanie svojim zamestnancom. Z článku 6 nariadenia č. 1 tiež vyplýva, že „orgány spoločenstva môžu vo svojom rokovacom poriadku stanoviť, ktorý z jazykov sa má použiť“.
47. V tomto rámci proti sebe stoja dva typy požiadaviek. Na jednej strane sú to základné dôvody efektívnosti administratívnej práce, ktoré prikazujú obmedzený výber pracovných jazykov.(61) Je zrejmé, že systém úplnej jazykovej plurality je pre inštitúciu alebo pre orgán s technickými a špecializovanými kompetenciami prakticky nerealizovateľný a ekonomicky neúnosný. Ale na druhej strane, vnútorný jazykový režim nemôže byť celkom oddelený od režimu vonkajšej komunikácie inštitúcií. Fungovanie a zloženie orgánov a inštitúcií Únie musia vždy odrážať snahu o zachovanie zemepisnej a jazykovej rovnováhy Únie a rešpektovať zásadu zákazu diskriminácie.(62) To je tiež zmyslom povinnosti uloženej inštitúciám, prijímať pracovníkov na čo najširšom geografickom základe spomedzi štátnych príslušníkov členských štátov.
48. V oblasti určenia vnútorného jazykového režimu je teda potrebné priznať inštitúciám a orgánom Únie určitú funkčnú autonómiu. Taká autonómia je nevyhnutná pre zaistenie ich riadneho fungovania.(63) Podľa názoru Súdneho dvora je vyjadrením „zásady vlastnej každému inštitucionálnemu systému“.(64) Táto autonómia však musí byť prísne ohraničená. Možno ju uplatňovať iba v medziach stanovených Zmluvou (65) . V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Zmluva zveruje Rade hlavnú zodpovednosť za stanovenie
jazykového režimu inštitúcií Únie.(66) Z tejto zodpovednosti vyplýva široký priestor pre úvahu, pokiaľ nepovedie k spochybneniu podstaty zásady jazykovej rozmanitosti. Naopak, orgány a inštitúcie Únie majú iba obmedzený priestor pre úvahu pri zavádzaní
tohto režimu. Nesmie im byť umožnené používať ho inak ako s cieľom uspokojenia funkčných potrieb ich vnútornej organizácie.
49. Za týchto podmienok môže byť voľba jedného alebo viacerých jazykov Únie na vnútornej úrovni pripustená iba ak je založená na objektívnych úvahách, súvisiacich s funkčnými potrebami predmetného orgánu, a ak z nej nevyplývajú neodôvodnené rozdiely v zaobchádzaní s občanmi Únie. Na jednej strane, je potrebné sa uistiť, že zvolený režim zodpovedá špecifickým potrebám predmetného orgánu, berúc do úvahy, napríklad, históriu jeho zriadenia, miesto sídla, potrebu vnútornej komunikácie alebo povahu zverených mu funkcií. Na druhej strane je potrebné preveriť, či táto voľba neohrozuje rovnaký prístup občanov Únie k zamestnaniu ponúkanému inštitúciami a orgánmi Únie. V tejto súvislosti všetci, ktorí majú potrebné schopnosti pre výkon funkcií na obsadzovaných miestach, musia mať možnosť prístupu a účasti na výberových konaniach za rovnakých podmienok.(67)
50. V každom prípade nie je možné uspokojiť sa s odôvodnením vnútorného jazykového režimu, založenom na „povahe vecí“ ( „la naturaleza de los hechos“ ), ako to uviedol Eurojust pred Súdnym dvorom.
2. Zákonnosť podmienok prijímania
51. V napadnutých aktoch Eurojust stanovuje požiadavky v jazykovej oblasti, ktoré nezodpovedajú požiadavkám vyplývajúcim z článku 12 ods. 2 PZOZ. Odlišujú sa od PZOZ buď rozsahom, alebo úrovňou požadovaných znalostí. Španielske kráľovstvo tvrdí, že tento rozdiel sám osebe predstavuje porušenie PZOZ.
52. Takto formulované tvrdenie sa mi nezdá byť dôvodné. Judikatúra Spoločenstva totiž nebráni tomu, aby inštitúcia alebo orgán Únie určili profesijné požiadavky spojené najmä so znalosťami jazykov, ktoré sú prísnejšie než požiadavky zodpovedajúce minimálnym podmienkam uloženým PZOZ.(68) Tieto dodatočné požiadavky však musia byť odôvodnené.(69) Inými slovami tieto požiadavky musia zodpovedať legitímnemu cieľu a musia byť primerané sledovanému cieľu.
53. Pred Súdnym dvorom Eurojust formuloval dva druhy odôvodnení.
a) Odôvodnenie pracovným jazykom
54. Podľa Eurojustu sú požadované znalosti potrebné na to, aby prijatí uchádzači mohli navzájom komunikovať v rámci orgánu. Sú odôvodnené potrebou ovládania pracovných jazykov Eurojustu.
55. Podľa môjho názoru niet pochybností o tom, že voľba jazyka vnútornej komunikácie môže byť potrebná pre dobré fungovanie inštitúcií a orgánov Únie.(70) Táto voľba sa zdá o to oprávnenejšia, pokiaľ je predmetný orgán špecializovanou štruktúrou disponujúcou obmedzenými zdrojmi. S ohľadom na dosiahnutie tohto legitímneho cieľa sa však požiadavka kumulatívnej znalosti dvoch konkrétnych jazykov Únie pre všetky predmetné miesta, s výnimkou miesta účtovníka a knihovníka/archivára, nezdá byť primeranou. Pre účel zabezpečenia dobrej komunikácie v rámci orgánu sa zdá byť dostačujúcim ovládanie jedného spoločného jazyka. Keďže všetci zamestnanci tohto orgánu ovládajú predmetný jazyk, je zjavné, že požiadavka druhého pracovného jazyka nemôže byť odôvodnená vnútornou komunikáciou.
56. Upresňujem však, že to nevylučuje možnosť, aby si niektorý orgán nezvolil viacero pracovných jazykov. Táto voľba ale musí byť jasne určená a odôvodnená konkrétnymi funkčnými potrebami tohto orgánu, berúc do úvahy najmä rozmanitosť prijímaných pracovníkov. Používanie viacerých jazykov v rámci organizačných zložiek inštitúcie môže odôvodňovať znalosť jedného z týchto pracovných jazykov. V takomto prípade však zjavne postačuje požadovať alternatívnu znalosť týchto jazykov. V každom prípade požiadavka kumulatívnej znalosti rôznych jazykov nemôže byť odôvodnená potrebami vnútornej komunikácie a môže zodpovedať iba vôli udeliť privilegovaný štatút určitým jazykom Únie. Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 290 ES právomoc rozdielneho zaobchádzania s úradnými jazykmi Únie patrí výlučne Rade, ktorá musí túto právomoc vykonávať s prihliadnutím na nutné rešpektovanie zásady jazykovej rozmanitosti.
57. V danom prípade sa body súvisiace s požiadavkou kumulatívnej znalosti dvoch konkrétnych jazykov Únie uvedené vo vyhláseniach výberových konaní na miesta splnomocnenca pre ochranu osobných údajov, právneho poradcu, sekretárky všeobecnej správy, špecialistu na informatiku a tlačového pridelenca zdajú byť zjavne neprimerané. Nemôžu byť odôvodnené výlučne cieľom zabezpečenia komunikácie vo vnútri orgánu.
58. Pokiaľ ide o požiadavku týkajúcu sa uspokojivej znalosti angličtiny pre zastávanie miesta účtovníka, môže byť prípustná, pokiaľ bola voľba angličtiny ako pracovného jazyka jasne určená a riadne odôvodnená. Vyjadreniam predloženým Súdnemu dvoru zo strany Eurojustu však chýba jasnosť. Na jednej strane sa zdá, že bol zvolený jediný jazyk vnútornej komunikácie bez toho, aby bolo upresnené, o ktorý ide(71), na druhej strane sa zdá, že dva jazyky požadované vo vyhláseniach výberových konaní predstavujú jazyky vnútornej komunikácie orgánu.(72) Okrem toho rokovací poriadok Eurojustu neobsahuje upresnenie v tomto ohľade. Keďže Eurojust jasne nepreukázal ani neodôvodnil voľbu jedného alebo viacerých pracovných jazykov, uvádzané odôvodnenie musí byť v tomto prípade tiež odmietnuté.
59. Zostáva teda skúmať ďalšie odôvodnenie uvádzané Eurojustom na obranu zákonnosti napadnutých aktov.
b) Odôvodnenie povahou funkcií
60. Eurojust rovnako tvrdí, že tieto jazykové požiadavky sú spojené s úlohami, ktoré patria k jednotlivým predmetným pracovným miestam.
61. Je potrebné pripustiť, že povaha ponúkaných funkcií môže odôvodňovať ovládanie ďalšieho jazyka popri jazyku vnútornej komunikácie orgánu. Opatrenie zavádzajúce širšie jazykové požiadavky než jazykové požiadavky uvádzané PZOZ však nemôže porušovať základnú zásadu, akou je zásada zákazu diskriminácie. Preto musia byť jazykové požiadavky stanovené z dôvodov povahy zamestnania úzko spojené s obsadzovanými pracovnými miestami a nesmú viesť k spochybneniu požiadavky zemepisnej rozmanitosti personálu Únie.
62. V rámci prvej z týchto podmienok je potrebné overiť, či si takéto jazykové požiadavky zachovávajú nevyhnutný a priamy vzťah s ponúkanými funkciami. V prípade že takýto vzťah nebude preukázaný, bude potrebné takéto požiadavky považovať za diskriminačné na ujmu štátnych príslušníkov Únie, ktorí majú potrebné schopnosti v zmysle článku 12 PZOZ, pre obsadenie ponúkaných pracovných miest. Nezávisle od samotného kritéria štátnej príslušnosti môže takáto diskriminácia založená na jazyku predstavovať neodôvodnenú prekážku pre prístup k zamestnaniu.
63. V rámci druhej podmienky je potrebné overiť, či prijaté požiadavky nepredstavujú nadmerný zásah do cieľa zabezpečenia zemepisnej rovnováhy v rámci inštitúcií a orgánov Únie. Je isté, že uprednostnenie určitých jazykov z dôvodu profesijných požiadaviek dáva výhodu európskym občanom, ktorí ovládajú tieto jazyky ako materinské jazyky. Takáto výhoda teda môže predstavovať nepriamu diskrimináciu na ujmu iných občanov Únie. Zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti teda bráni tomu, aby jazyková požiadavka diktovaná záujami služby viedla k vyhradeniu obsadzovaného miesta jednej alebo viacerým určeným národnostiam.(73)
64. V prejednávanej veci nie je preukázané, že požiadavky uložené pre obsadzované miesta predstavujú diskrimináciu na základe jazyka alebo štátnej príslušnosti.
65. Na jednej strane sa nezdá, že by napadnuté akty mali odradzujúci účinok vo vzťahu k európskym občanom, ktorých materinský jazyk je iný než jazyky požadované v napadnutých aktoch. Naopak, poskytnuté informácie zjavne dokazujú rovnovážne zastúpenie rôznych národností v rámci výberových konaní a v rámci predmetného orgánu.
66. Na druhej strane je pravdou, že Eurojust nepredložil veľmi podrobné vysvetlenie týkajúce sa vzťahu, ktorý by mohol existovať medzi každou z posudzovaných funkcií a zodpovedajúcimi jazykovými požiadavkami. V tomto ohľade sa obmedzil na uvedenie „implicitných“ dôvodov vyplývajúcich z popisu ponúkaných funkcií. Tieto dôvody spočívajú najmä v potrebe udržiavania stálych stykov s externými osobami alebo orgánmi tak na národnej, ako aj na medzinárodnej úrovni a v potrebe disponovať rýchlo adekvátnymi pracovnými prostriedkami. Za týchto podmienok je namieste pripomenúť, že orgánom Únie musí byť poskytnutá určitá autonómia pre stanovenie povahy ich funkčných potrieb. Z toho vyplýva, že iba zjavne neprimeraná povaha predpísaných požiadaviek môže ovplyvniť zákonnosť napadnutých aktov. V danom prípade je nutné konštatovať, že Španielske kráľovstvo neuviedlo žiadnu konkrétnu skutočnosť, ktorá by viedla k spochybneniu relevantnosti jazykových znalostí požadovaných pre výkon ponúkaných funkcií.
67. Hoci v tomto prípade odôvodnenie pracovným jazykom nepostačuje na preukázanie dôvodnosti predpísaných požiadaviek, odôvodnenie založené na povahe funkcií nemôže byť odmietnuté. Keďže nezákonnosť jazykových požiadaviek uvedených vo vyhláseniach výberových konaní Eurojustu nebola preukázaná, domnievam sa, že žalobné dôvody uvádzané proti tejto časti napadnutých aktov musia byť odmietnuté.
3. Zákonnosť podmienok výberu
68. Požiadavka, aby časť dokumentov potrebných pre predloženie prihlášok bola zaslaná v angličtine, je porušením pravidla, podľa ktorého majú súkromné osoby právo obracať sa na inštitúcie a orgány Únie v jednom z úradných jazykov podľa ich výberu. Toto pravidlo platí pre Eurojust na základe článku 2 nariadenia č. 1, uplatniteľného na Eurojust článkom 31 rozhodnutia Eurojust.(74)
69. Preto je potrebné položiť si otázku, či toto porušenie môže byť odôvodnené. Situácia, v ktorej sa nachádzajú uchádzači odpovedajúci na vyhlásenie výberového konania vydané orgánom Únie, nie je porovnateľná so situáciou občanov obracajúcich sa na inštitúcie v rámci demokratickej účasti na živote Únie. Ich prihláška je súčasťou organizovaného výberového konania a je priamo spojená s výkonom určených funkcií. Za týchto podmienok je možné dotknutú požiadavku odôvodniť, ak je na jednej strane priamo spojená so schopnosťami potrebnými pre výkon obsadzovaných miest a ak na druhej strane nepredstavuje nadmerný zásah do právnych záujmov potenciálne zainteresovaných osôb.
70. To znamená, že nemôže byť v žiadnom prípade odôvodnená dôvodmi týkajúcimi sa podmienok organizácie a riadenia výberového konania. Z výberového konania nemožno vylúčiť osobu len z materiálnych dôvodov. Takéto vylúčenie by predstavovalo porušenie základného práva predmetných osôb na prístup k zamestnaniu. Naproti tomu možno od uchádzača o miesto v orgáne Únie požadovať, aby v prihláške preukázal, že má určité schopnosti potrebné pre zastávanie predmetného miesta.
71. To je nepochybne prípad vyhlásení, v ktorých je výborná, dobrá alebo uspokojivá znalosť anglického jazyka súčasťou kvalifikácie požadovanej pre obsadenie ponúkaných miest. V tomto prípade je možné preukázať vzťah medzi povinnosťou spísať prihlášku v angličtine a predpísanými profesijnými požiadavkami. Okrem toho každá zainteresovaná osoba je oboznámená s týmito požiadavkami uverejnením vyhlásení výberových konaní vo všetkých úradných jazykoch Únie. Nakoniec uchádzači si zachovávajú právo predložiť svoju prihlášku rovnako v jazyku uverejnenia vyhlásenia výberového konania. Z toho vyplýva, že ujma spôsobená jazykovým právam predmetných osôb je obmedzeného dosahu a v každom prípade odôvodnená funkciami predmetných pracovných miest.
72. Napriek tomu zostáva jeden prípad, v ktorom tieto podmienky zjavne neboli splnené. Vyhlásenie výberového konania na miesto knihovníka/archivára uvádza, že dokumenty týkajúce sa prihlášky musia byť predložené v angličtine. Pritom neobsahuje žiadne výslovné upresnenie týkajúce sa jazykových znalostí. Spojenie medzi ponúkanou funkciou a požiadavkou predloženia prihlášky v angličtine teda nie je preukázané. Nepochybne z ďalšieho výberového kritéria uvedeného vo vyhlásení, podľa ktorého sa vyžaduje „dobrá znalosť zdrojov hlavných právnych dokumentov... systému Common law “ možno dedukovať, že znalosť anglického jazyka je potrebná. Nič však nenasvedčuje tomu, že by pre výkon predmetného miesta bolo potrebné komunikovať a písať v angličtine.
73. Pri absencii upresnení týkajúcich sa jazykových znalostí požadovaných pre predmetné miesto je nemožné zistiť, či je spochybňovaná požiadavka odôvodnená. Preto sa domnievam, že podmienka týkajúca sa vypracovania dokumentov prihlášky v angličtine, uvedená vo vyhlásení výberového konania na miesto knihovníka/archivára, je nezákonná.
IV – Dôsledky navrhovaného riešenia
74. Španielske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor čiastočne zrušil napadnuté akty. Berúc do úvahy vyššie uvedené, je potrebné tomuto návrhu čiastočne vyhovieť.
75. Vo svojej judikatúre v oblasti výberových konaní na miesta úradníkov a dočasných zamestnancov(75) však Súdny dvor vždy dbal o zohľadnenie nielen záujmu na zákonnosti a záujmov nespravodlivo vylúčených uchádzačov, ale tiež záujmov už vybraných uchádzačov, ktorým nemôže byť nič vytýkané. Súdny dvor takto pripustil, že vady výberového konania nemajú automaticky za následok zrušenie všetkých výsledkov tohto výberového konania.
76. Podobné riešenie sa mi zdá vhodné v prejednávanej veci. Pre prípad že sa Súdny dvor rozhodne postupovať v súlade s týmito návrhmi, je potrebné upresniť, že čiastočné zrušenie vyhlásenia výberového konania na miesto knihovníka/archivára nemôže mať za následok spochybnenie menovania už vykonaného na základe uverejneného vyhlásenia.
V – Návrh
77. Vo svetle predchádzajúcich úvah navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol takto:
1. vyhlásenie výberového konania vydané Eurojustom na miesto knihovníka/archivára sa zrušuje v rozsahu, v akom požaduje, aby dokumenty týkajúce sa podania prihlášky boli vypracované v angličtine;
2. v zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
(1) .
(2)
–	Rozsudok z 9. septembra 2003, Kik/ÚHVT, C‑361/01 P, Zb. s. I‑8283.
(3)
–	Podľa článku 2 EÚ si Únia dáva za cieľ najmä „zachovávať a rozvíjať úniu ako priestor slobody, bezpečnosti a práva, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb spolu s príslušnými opatreniami týkajúcimi sa ochrany vonkajších hraníc, azylu, prisťahovalectva a prevencie boja proti zločinnosti“.
(4)
–	Rozhodnutie Rady, ktorým sa zriaďuje Eurojust s cieľom posilniť boj proti závažným trestným činom (Ú. V. ES L 63, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 197).
(5)
–	Článok 28 rozhodnutia Eurojust.
(6)
–	Ú. v. ES C 286, 2002, s. 1.
(7)
–	Tieto vyhlásenia boli uverejnené v Ú. v. EÚ C 34 A, 2003, s. 1 až 19.
(8)
–	Pripomínam, že tieto podmienky majú za cieľ doplniť Služobný poriadok úradníkov Európskych spoločenstiev a upraviť podmienky zamestnania a práce dočasných, pomocných a miestnych zamestnancov, ako aj osobitných poradcov zamestnaných Spoločenstvami.
(9)
–	Podľa článku 31 ods. 1 rozhodnutia Eurojust „na konania Eurojustu sa uplatnia úradné pravidlá používania jazykov Únie“.
(10)
–	Podľa článku 1 nariadenia Rady č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ESUO 17, 1958, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3) v znení účinnom v čase podania tejto žaloby, „úradnými jazykmi a pracovnými jazykmi orgánov únie sú dánsky, holandský, anglický, fínsky, francúzsky, nemecký, grécky, taliansky, portugalský, španielsky a švédsky jazyk“.
(11)
–	Pozri v tejto súvislosti GAUTIER, M.: L’influence du modèle communautaire sur la coopération en matière de justice et d’affaires intérieures, Bruylant, Brusel, 2003, s. 564.
(12)
–	Rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 394/83, Zb. s. 1339, bod 23.
(13)
–	Bod 24 rozsudku Les Verts/Parlament, už citovaného v poznámke pod čiarou 12.
(14)
–	Pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. júla 1998, ITT Promedia/Komisia, T‑111/96, Zb. s. II‑2937, bod 60, ako aj rozsudok z 15. mája 1986, Johnston, 22/84, Zb. s. 1651, bod 18.
(15)
–	Pozri najmä rozsudky z 10. júla 2003, Komisia/EIB, C‑15/00, Zb. s. I‑7281, bod 75, a z 2. decembra 1992, SGEEM a Etroy/EIB, C‑370/89, Zb. s. I‑6211, body 15 a 16. Okrem toho je zaujímavé poznamenať, že Komisia sa v jednom z oznámení o rámci pre európske regulačné agentúry domnieva, že európske agentúry musia rešpektovať zásady inštitucionálneho systému, do ktorého spadajú, a najmä všeobecnú zásadu zákonnosti (KOM 2002/718, konečné znenie).
(16)
–	Pozri najmä uznesenie Súdu prvého stupňa z 8. júna 1998, Keeling/ÚHVT, T‑148/97, Zb. s. II‑2217, bod 33.
(17)
–	Pozri nakoniec rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Zb. s. I‑3801, bod 63.
(18)
–	Rozsudok z 12. mája 1998, Komisia/Rada, C‑170/96, Zb. s. I‑2763, bod 15.
(19)
–	Pozri RIDEAU, J.: L’incertaine montée vers l’Union de droit. In: De la Communauté de droit à l’Union de droit. Continuités et avatars européens, L.G.D.J., Paríž, 2000, s. 1.
(20)
–	V tejto súvislosti poznamenávam, že znenie Zmluvy o Ústave pre Európu, podpísanej v Ríme 29. októbra 2004 zástupcami členských štátov, uvádza vo svojom článku III‑365, že Súdny dvor Európskej únie „tiež preskúmava zákonnosť aktov orgánov, úradov alebo agentúr Únie, ktoré sú určené na vyvolanie právnych účinkov voči tretím stranám“ (CIG 87/2/04).
(21)
–	Tento bod nie je spochybnený vo veciach, v ktorých súd Spoločenstva rozhodoval o zákonnosti podobných aktov v rámci Zmluvy ES: pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, Giorgio Bernardi/Parlament, T‑146/95, Zb. s. II‑769; uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. marca 2000, Elvira Méndez Pinedo/ECB, T‑33/99, Zb. VS s. I‑A-63 a II‑273, a rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1989, Belardinelli a.i./Súdny dvor, 225/87, Zb. s. 2553, body 13 a 14.
(22)
–	Tento obmedzený režim súdnej kontroly je spoločný iným agentúram Únie: pozri v tejto súvislosti štúdiu MOLINIER, J.: Le régime contentieux des Agences de l’Union européenne. In: Les Agences de l’Union européenne. Recherche sur les organismes communautaires décentralisés, Presses de l’Université des sciences sociales, Toulouse, 2002, s. 113.
(23)
–	Článok 24 rozhodnutia Eurojust.
(24)
–	Článok 19 rozhodnutia Eurojust. V tejto súvislosti odôvodnenie rozhodnutia Eurojust upresňuje, že právomoci spoločného dozorného orgánu, povereného kontrolou činností Eurojustu, „nemajú mať vplyv na právomoc vnútroštátnych súdov, ani na opatrenia týkajúce sa akýchkoľvek odvolaní, ktoré im môžu byť postúpené“.
(25)
–	V tomto rozsudku, už citovanom v poznámke pod čiarou 12, Súdny dvor upresňuje, že „Európsky parlament nie je výslovne uvedený medzi orgánmi, ktorých akty je možné napadnúť, pretože mu Zmluva EHS vo svojom pôvodnom znení udeľovala iba poradnú a politicko-kontrolnú právomoc a nie právomoc prijímať akty, ktoré majú právne účinky voči tretím osobám“ (bod 24).
(26)
–	Rozsudky z 31. marca 1971, Komisia/Rada, 22/70, Zb. s. 263; z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, už citovaný v poznámke pod čiarou 12, bod 24.
(27)
–	Pozri analogicky návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mancini vo veci Les Verts/Parlament, už citovanej v poznámke 12, bod 7.
(28)
–	Pozri v tomto zmysle uznesenie z 27. novembra 2001, Portugalsko/Komisia, C‑208/99, Zb. s. I‑9183, bod 23.
(29)
–	O zvláštnej povahe tohto vzťahu a o súvisiacich opravných prostriedkoch pozri najmä rozsudok z 22. októbra 1975, Meyer-Burckhardt, 9/75, Zb. s. 1171.
(30)
–	Pozri analogicky rozsudok z 20. marca 1985, Taliansko/Komisia, 41/83, Zb. s. 873, bod 30.
(31)
–	Tento štatút potvrdzuje jednak výnimočná úloha priznaná členským štátom v súvislosti s iniciatívou pri prijímaní aktov v rámci hlavy VI Zmluvy o Európskej únii (článok 34 ods. 2 EÚ), jednak možnosť, ktorá im je daná, obrátiť sa na Súdny dvor s cieľom preskúmať akty určené na vytvorenie právnych účinkov pre tretie osoby (článok 35 ods. 6 EÚ).
(32)
–	Podľa článku 6 EÚ „Únia rešpektuje národnú identitu členských štátov“. Článok 149 ES vložený Maastrichtskou zmluvou pripomína rešpektovanie kultúrnej a jazykovej rozmanitosti členských štátov Spoločenstvom.
(33)
–	Pozri analogicky rozsudok z 22. mája 1990, Parlament/Rada, C‑70/88, Zb. s. I‑2041, bod 26.
(34)
–	Podotýkam, že rovnako tomu je v rámci hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, týkajúcej sa ustanovení o spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politike, v zmysle článku 28 EÚ.
(35)
–	Pozri tiež rozsudok z 3. decembra 1981, Bakke-d’Aloya/Rada, 280/80, Zb. s. 2887, bod 13.
(36)
–	Pozri bod 46 týchto návrhov.
(37)
–	Rozsudok z 3. októbra 2000, Ferlini, C‑411/98, Zb. s. I‑8081, bod 39.
(38)
–	Rozsudok z 19. marca 2002, Komisia/Taliansko, C‑224/00, Zb. s. I‑2965, bod 14.
(39)
–	O zásade zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako „základnom pravidle“ Spoločenstva pozri naposledy rozsudok zo 16. septembra 2004, Komisia/Rakúsko, C‑465/01, Zb. s. I‑8291, bod 25. O zásade rovnakého zaobchádzania ako „základnej zásade“ práva Spoločenstva pozri rozsudok z 15. januára 2002, Gottardo, C‑55/00, Zb. s. I‑413, bod 34.
(40)
–	Predstavujú „základné ustanovenia právneho poriadku Spoločenstva“, ktoré má Súdny dvor ochraňovať (pozri v tomto zmysle stanovisko 1/91 zo 14. decembra 1991, Zb. s. I‑6079, bod 41). Pozri tiež PESCATORE, P.: Aspects judiciaires de l’acquis communautaire. In: Revue trimestrielle de droit européen, 1981, s. 617.
(41)
–	V tejto súvislosti je povšimnutiahodné, že Charta základných práv Európskej únie vo svojom článku 21 zakotvuje zásadu zákazu diskriminácie ako základné právo namietateľné voči inštitúciám Únie (Ú. v. ES C 364, 2000, s. 1).
(42)
–	Pozri analogicky judikatúru uvedenú v oblasti práva na prístup k dokumentom v držbe inštitúcií Únie: rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. októbra 1995, Carvel/Rada, T‑194/94, Zb. s. II‑2765, a rozsudok zo 6. decembra 2001, Rada/Hautala, C‑353/99 P, Zb. s. I‑9565.
(43)
–	Pozri v tomto zmysle TIMMERMANS, C.: The Constitutionnalization of the European Union. In: Yearbook of European Law, 2002, zv. 21, s. 1.
(44)
–	Pozri v tomto zmysle NIC SHUIBHNE, N.: commentaire de l’arrêt Kik/OHMI (C‑361/01 P). In: Common Market Law Review, 2004, s. 1093.
(45)
–	Rozsudky z 11. júla 1985, Mutsch, 137/84, Zb. s. 2681, bod 11, a z 24. novembra 1998, Bickel a Franz, C‑274/96, Zb. s. I‑7637, bod 13.
(46)
–	Rozsudky Mutsch, už citovaný v poznámke pod čiarou 45, bod 16, a Bickel a Franz, už citovaný v poznámke pod čiarou 45, bod 16.
(47)
–	Rozsudok z 28. novembra 1989, Groener, C‑379/87, Zb. s. 3967, body 19 a 23.
(48)
–	Takou je jedna zo základných hodnôt Únie podľa článku 2 Zmluvy o Ústave pre Európu, už citovanej v poznámke pod čiarou 20.
(49)
–	Článok 22 Charty stanovuje, že „Únia rešpektuje kultúrnu, náboženskú a jazykovú rozmanitosť“.
(50)
–	Článok 3 ods. 3 tohto textu stanovuje, že Únia „rešpektuje svoju bohatú kultúrnu a jazykovú rozmanitosť a zabezpečuje zachovávanie a zveľaďovanie kultúrneho dedičstva Európy“.
(51)
–	B. Soares, pseudonym F. Pessou, Livro do Desassossego, Lisabon, 1931 – 1932.
(52)
–	Hovorí sa, že Camus povedal: „Áno, mám vlasť, je to francúzština“.
(53)
–	Týmto sa vysvetľuje, že Spoločenstvo si zaistilo jednotnú menu, zatiaľ čo je nemysliteľné, ab y Únia prijala spoločný jazyk (v tomto zmysle DE WITTE, B.: Language Law of the European Union: Protecting or Eroding Linguistic Diversity? In: Culture and the European Union, Oxford University Press, Oxford, 2004).
(54)
–	Bod 82 rozsudku Kik/ÚHVT, už citovaného v poznámke pod čiarou 2; kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(55)
–	Rozsudok z 29. októbra 1980, Roquette Frères/Rada, 138/79, Zb. s. 3333, bod 33.
(56)
–	V tejto súvislosti článok 21 ods. 3 ES stanovuje, že „každý občan únie sa môže písomne obrátiť na ktorýkoľvek orgán alebo inštitúciu uvedenú v tomto článku... v niektorom z jazykov uvedených v článku 314 a má právo na odpoveď v tom istom jazyku“.
(57)
–	Rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. februára 1992, BASF a i./Komisia, T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑ 94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 a T‑104/89, Zb. s. II‑315, body 54 a 55, a rozsudok Súdneho dvora z 10. februára 1998, Nemecko/Komisia, C‑263/95, Zb. s. I‑441, bod 27.
(58)
–	Pozri najmä rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia, T‑77/92, Zb. s. II‑549, body 73 až 75, a zo 7. februára 2001, Brighina/Komisia, T‑118/99, Zb. VS s. I‑A-25 a II‑97, body 16 až 19, ako aj rozsudok Kik/ÚHVT, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, body 92 až 94.
(59)
–	Rozsudok Kik/ÚHVT, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, body 88 a 89.
(60)
–	Rozsudok Kik/ÚHVT, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 94.
(61)
–	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci Kik/ÚHVT, už citovanej v poznámke pod čiarou 2, bod 63, ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Van Gerven vo veci Komisia/BASF a i. (rozsudok z 15. júna 1994, C‑137-92 P, Zb. s. I‑2555), bod 43.
(62)
–	Pozri analogicky rozsudok zo 4. marca 1964, Lassalle/Parlament, 15/63, Zb. s. 57, v ktorom Súdny dvor uvádza najmä „snahu o zachovanie zemepisnej rovnováhy, vyžadovanej duchom Spoločenstva“ v rámci samotného personálu Spoločenstva (Zb. s. 73).
(63)
–	Pozri najmä rozsudok z 15. septembra 1981, Lord Bruce of Donington, 208/80, Zb. s. 2205, bod 17.
(64)
–	Rozsudok z 23. septembra 1986, AKZO Chemie/Komisia, 5/85, Zb. s. 2585, bod 37.
(65)
–	Pozri analogicky rozsudok z 28. novembra 1991, Luxembursko/Parlament, C‑213/88 a C‑39/89, Zb. s. I‑5643, bod 34.
(66)
–	V tejto súvislosti poznamenávam, že Zmluva z Nice, ktorou sa mení protokol o Štatúte Súdneho dvora, vyzýva Radu k prijatiu pravidiel o jazykovom režime vo vzťahu k Súdnemu dvoru a Súdu prvého stupňa v rámci Štatútu Súdneho dvora a už nie v rámci rokovacích poriadkov (článok 64 štatútu). Z toho vyplýva, že tieto pravidlá by mali získať postavenie primárneho práva a že akúkoľvek zmenu by Rada mala schváliť jednohlasne, v súlade s postupom uvedeným v článku 245 ES. Táto zmena potvrdzuje význam, aký Zmluva prikladá ustanoveniam o jazykovom režime a mimoriadnej zodpovednosti, ktorá v tejto súvislosti prislúcha Rade.
(67)
–	Toto rovnako vyplýva z článku 15 v spojení s článkom 21 Charty základných práv Európskej únie, ktoré chránia, na jednej strane, právo každého občana Únie na prístup k zamestnaniu a výberovým konaniam organizovaným v Únii a, na druhej strane, právo netrpieť diskrimináciu, najmä na základe jazyka.
(68)
–	Pozri rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1989, Cendoya/Komisia, 108/88, Zb. s. 2711, bod 24, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. septembra 2003, Pappas/Výbor regiónov, T‑73/01, Zb. VS s. I‑A‑207, II‑1011, bod 85.
(69)
–	Pozri v tomto zmysle rozsudok Lassalle/Parlament, už citovaný v poznámke pod čiarou 62, Zb. s. 74.
(70)
–	Pozri bod 47 týchto návrhov.
(71)
–	Body 49 a 65 vyjadrenia k žalobe.
(72)
–	Body 13 a 28 dupliky. Toto vyplýva rovnako z vyjadrení predložených Eurojustom na pojednávaní.
(73)
–	Rozsudok Lassalle/Parlament, už citovaný v poznámke pod čiarou 62.
(74)
–	Pozri bod 30 týchto návrhov.
(75)
–	Pozri najmä rozsudky zo 14. júla 1983, Detti/Súdny dvor, 144/82, Zb. s. 2421, bod 33, a zo 6. júla 1993, Komisia/Albani a i., C‑242/90 P, Zb. s. I‑3839, body 13 a 14.