62020CC0500
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 3. februára 2022 (
1
)
Vec C‑500/20
ÖBB‑Infrastruktur Aktiengesellschaft
proti
Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Medzinárodné dohovory – Železničná doprava – Dohovor o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) – Jednotné právne predpisy pre zmluvu o využívaní železničnej infraštruktúry v medzinárodnej železničnej preprave (CUI) – Právomoc Súdneho dvora – Náklady prepravcu za prenájom náhradných lokomotív z dôvodu poškodenia svojich lokomotív – Zmluvné strany, ktoré rozšírili rozsah svojej zodpovednosti odkazom na vnútroštátne právne predpisy“
I. Úvod
1.
V júli 2015 sa na železničnej stanici Kufstein (Rakúsko) vykoľajila vlaková súprava, ktorú tvorilo šesť lokomotív, pričom boli poškodené dve lokomotívy. Oprava poškodených lokomotív trvala šesť a osem mesiacov a po dobu ich opravy si prepravca prenajal dve náhradné lokomotívy. Predmetom tohto sporu sú základ a rozsah zodpovednosti za náklady, ktoré vyplynuli z prenájmu.
2.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania predložený zo strany Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) sa týka výkladu časti Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980, zmeneného a doplneného Vilniuským protokolom z 3. júna 1999, vo vzťahu k zodpovednosti prevádzkovateľa železničnej infraštruktúry. Vnútroštátny súd sa na úvod pýta, či Súdny dvor má právomoc vykladať ustanovenia COTIF, ktorý bol uzatvorený Úniou a jej členskými štátmi v oblasti dopravy, v ktorej majú Únia a členské štáty spoločnú právomoc. Nie je to prvýkrát, čo je Súdny dvor vyzvaný, aby rozhodol o svojej vlastnej právomoci v súvislosti so zmiešanými dohodami. (
2
) Vzhľadom na zložitosť zmiešaných dohôd vo vonkajšej činnosti Únie (
3
) to tiež s najväčšou pravdepodobnosťou nebude posledný prípad.
3.
V prípade, že Súdny dvor je príslušný, je tiež požiadaný o výklad rozsahu zodpovednosti prevádzkovateľov železničnej infraštruktúry podľa jednotných právnych predpisov pre zmluvu o využívaní železničnej infraštruktúry v medzinárodnej železničnej preprave (ďalej len „jednotné právne predpisy CUI“) (
4
), ako aj prípadných výnimiek, ktoré z nich vyplývajú. Súdny dvor ešte nemal príležitosť vykladať jednotné právne predpisy CUI.
II. Právny rámec
4.
Všetky členské štáty Európskej únie s výnimkou Cyperskej republiky a Maltskej republiky sú zmluvnými stranami COTIF, ktorým bola zriadená Medzivládna organizácia pre medzinárodnú železničnú prepravu (OTIF). Európska únia ratifikovala COTIF s účinnosťou od 1. júla 2011. (
5
)
A.
Jednotné právne predpisy CUI
5.
Jednotné právne predpisy CUI (
6
) sa vzťahujú na každú zmluvu o používaní železničnej infraštruktúry na účely medzinárodnej železničnej prepravy, ako je zmluva uzatvorená medzi účastníkmi konania.
6.
Článok 4 jednotných právnych predpisov CUI s názvom „Záväzné právo“ znie takto:
„Ak tieto jednotné právne predpisy výslovne nepovoľujú odchýlky, je každá dohoda, ktorá sa priamo alebo nepriamo odchyľuje od týchto jednotných právnych predpisov, neplatná a právne neúčinná. Neplatnosť týchto dohôd nemá za následok neplatnosť ostatných ustanovení zmluvy. Bez ohľadu na to môžu zmluvné strany rozšíriť svoju zodpovednosť a svoje povinnosti vyplývajúce z týchto jednotných právnych predpisov, alebo môžu obmedziť výšku odškodnenia za vecné škody.“
7.
Článok 8 jednotných právnych predpisov CUI s názvom „Zodpovednosť prevádzkovateľa“ v § 1 a 4 stanovuje:
„§ 1   Prevádzkovateľ zodpovedá za
a)
škody na zdraví (usmrtenie, zranenie alebo iné poškodenie telesného alebo duševného zdravia),
b)
vecné škody (zničenie alebo poškodenie hnuteľných a nehnuteľných vecí),
c)
majetkové škody, ktoré vyplývajú z toho, že dopravca uhradí odškodnenia podľa CIV a CIM,
ktoré boli spôsobené dopravcovi alebo jeho pomocnému personálu počas využívania infraštruktúry, a ktoré vznikli z dôvodu nedostatkov v infraštruktúre.
…
§ 4   Zmluvné strany môžu uzavrieť dohody o tom, či a do akej miery prevádzkovateľ zodpovedá za škody, ktoré dopravcovi vzniknú v dôsledku omeškania alebo prevádzkových porúch.“
8.
Článok 19 jednotných právnych predpisov CUI s názvom „Iné nároky“ v § 1 stanovuje:
„Vo všetkých prípadoch, na ktoré sa uplatnia tieto jednotné právne predpisy, možno uplatniť voči prevádzkovateľovi alebo dopravcovi nárok na náhradu škody, bez ohľadu na jeho právnu podstatu, len za predpokladov a v medziach stanovených v týchto jednotných právnych predpisoch.“
B.
Dohoda o pristúpení
9.
Dohoda o pristúpení (
7
) definuje okrem iného vzťah medzi povinnosťami vyplývajúcimi z práva Únie a povinnosťami vyplývajúcimi z COTIF a jeho dodatkov. Konkrétne jej článok 2 stanovuje:
„Bez toho, aby bol dotknutý cieľ a účel dohovoru, ktorým je podpora, zlepšovanie a uľahčovanie medzinárodnej železničnej prepravy, a bez toho, aby bolo dotknuté jeho úplné uplatňovanie vo vzájomných vzťahoch s inými zmluvnými stranami dohovoru, zmluvné strany dohovoru, ktoré sú členskými štátmi Únie, uplatňujú pravidlá Únie a uplatňujú preto pravidlá vyplývajúce z uvedeného dohovoru len v prípade, že neexistuje žiadne pravidlo Únie upravujúce danú konkrétnu otázku.“
10.
Okrem toho článok 7 Dohody o pristúpení spresňuje spôsob určenia rozsahu právomoci Únie:
„Rozsah právomoci Únie je formulovaný všeobecnou formou v písomnom vyhlásení prijatom Úniou v čase uzavretia tejto dohody. Uvedené vyhlásenie sa môže v prípade potreby upraviť oznámením Únie adresovaným organizácii OTIF. Nenahrádza ani nijakým spôsobom neobmedzuje záležitosti, na ktoré sa môžu vzťahovať oznámenia o právomoci Únie vykonané pred rozhodovaním v rámci organizácie OTIF formálnym hlasovaním alebo iným spôsobom.“
C.
Rozhodnutie 2013/103 (
8
)
11.
V odôvodnení 2 rozhodnutie 2013/103 stanovuje, že:
„Únia má výlučné právomoci alebo spoločné právomoci so svojimi členskými štátmi v oblastiach, ktorých sa týka Dohovor o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980, zmenený a doplnený Vilniuským protokolom z 3. júna 1999…“
12.
Okrem toho príloha I k rozhodnutiu 2013/103 obsahuje vyhlásenie Európskej Únie týkajúce sa vykonávania právomocí (ďalej len „vyhlásenie“) uvedené v článku 7 Dohody o pristúpení. Vyhlásenie obsahuje prílohu so zoznamom nástrojov, v ktorých Únia doteraz vykonávala svoju právomoc.
D.
Rakúske právo
13.
Podľa vnútroštátneho súdu ustanovenia § 1293 a nasl. rakúskeho Občianskeho zákonníka (Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch) (ďalej len „ABGB“) upravujú zodpovednosť za náhradu škody, ktorej vznik zavinil pôvodca škody. V zmluvných vzťahoch prináleží dlžníkovi, aby preukázal, že nezavinil nesplnenie zmluvných povinností (§ 1298 ABGB). Dlžník znáša zodpovednosť aj za zavinenie osôb, ktoré použil na splnenie záväzku (§ 1313a ABGB). Pod podmienkou zavinenia, ktoré možno pripísať žalovanej, sa uplatňované náklady na nájom náhradných lokomotív považujú podľa vnútroštátneho práva za nahraditeľné.
III. Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
14.
V decembri 2014 uzatvorili spoločnosť Lokomotion Gesellschaft für Schienentraktion mbH, ktorá je súkromným železničným dopravným podnikom so sídlom v Nemecku (ďalej len „Lokomotion“) a spoločnosť ÖBB‑Infrastruktur Aktiengeselschaft, ktorá je rakúskym podnikom železničnej infraštruktúrny (ďalej len „ÖBB‑Infrastruktur“), zmluvu o využívaní železničnej infraštruktúry spoločnosťou Lokomotion za odplatu na účely medzinárodnej prepravy.
15.
Súčasťou tejto zmluvy sú aj všeobecné obchodné podmienky spoločnosti ÖBB‑Infrastruktur týkajúce sa zmluvy o využívaní infraštruktúry (ďalej len „VOP“).
16.
VOP stanovujú, že otázky zodpovednosti sa budú spravovať ABGB, Unternehmensgesetzbuch (Podnikový zákonník), Eisenbahn‑ und Kraftfahrzeughaftpflichtgesetz (zákon o zodpovednosti za železničnú dopravu a motorové vozidlá) a jednotnými právnymi predpismi CUI, ak VOP nestanovujú inak.
17.
Dňa 15. júla 2015 sa vykoľajila vlaková súprava spoločnosti Lokomotion, ktorú tvorilo šesť lokomotív, pričom boli poškodené dve lokomotívy. Poškodené lokomotívy boli po dobu ich opravy nepoužiteľné, a preto si Lokomotion prenajala dve náhradné lokomotívy. Z takéhoto prenájmu jej vyplynuli náklady.
18.
Lokomotion sa domáha od spoločnosti ÖBB‑Infrastruktur zaplatenia sumy 629110 eur (s príslušenstvom) ako náhrady nákladov na prenájom náhradných lokomotív v dôsledku nehody. Tvrdí, že príčinou nehody boli nedostatky železničnej infraštruktúry poskytnutej spoločnosťou ÖBB‑Infrastruktur. Táto si podľa spoločnosti Lokomotion v rozpore so zákonom a v dôsledku vlastného zavinenia nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z právnych predpisov železničného práva, pokiaľ ide o riadnu výrobu, preskúšanie, údržbu, renováciu a opravy koľajníc. Náklady na náhradný prenájom sa musia považovať za vecnú škodu v zmysle článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
19.
ÖBB‑Infrastruktur namieta, že príčinou nehody bol vytiahnutý, už pred vykoľajením neprimerane namáhaný, spojovací hák vykoľajenej lokomotívy, čo zavinila Lokomotion. ÖBB‑Infrastruktur namieta, že ide výlučne o náhradu majetkovej škody, ktorú v zmysle uplatniteľných jednotných právnych predpisov CUI nemožno nahradiť.
20.
Prvostupňový súd v čiastkovom rozsudku zamietol žalobný návrh spoločnosti Lokomotion. Zastával právny názor, že uplatniteľné jednotné právne predpisy CUI vylučujú všetky ostatné úpravy zodpovednosti ABGB. Vyjadril súhlas s tvrdením spoločnosti ÖBB‑Infrastruktur, že náklady na nájom sa nemôžu považovať za „vecnú škodu“ v zmysle článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
21.
Odvolací súd zrušil čiastkový rozsudok prvostupňového súdu a nahradil ho po doplnení konania novým rozsudkom. Zastával názor, že pojem „vecná škoda“ použitý v ustanovení o zodpovednosti podľa článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI sa má vykladať široko a že zahŕňa aj „odvodenú vecnú škodu“.
22.
ÖBB‑Infrastruktur proti tomuto rozhodnutiu podala dovolanie na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) a domáhala sa jeho zrušenia.
23.
Za týchto okolností Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce otázky:
„1.
Má Súdny dvor Európskej únie právomoc vykladať [jednotné právne predpisy CUI]?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
Má sa článok 8 § 1 písm. b) [jednotných právnych predpisov CUI] vykladať v tom zmysle, že zodpovednosť prevádzkovateľa za vecnú škodu upravená v tomto ustanovení zahŕňa aj náklady, ktoré vzniknú prepravcovi tým, že z dôvodu poškodenia jeho lokomotív je nútený si prenajať iné náhradné lokomotívy?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku a zápornej odpovede na druhú otázku:
Majú sa článok 4 a článok 19 § 1 [jednotných právnych predpisov CUI] vykladať v tom zmysle, že zmluvné strany môžu účinne rozšíriť svoju zodpovednosť prostredníctvom paušálneho odkazu na vnútroštátne právo, ktoré síce upravuje zodpovednosť v širšom rozsahu, avšak na rozdiel od objektívnej zodpovednosti podľa [jednotných právnych predpisov CUI], ktorá nie je podmienená zavinením, pre vznik zodpovednosti vyžaduje existenciu zavinenia?“
24.
Písomné pripomienky v tomto konaní predložili účastníci konania vo veci samej a Európska komisia.
IV. Analýza
A.
O prvej otázke: Má Súdny dvor Európskej únie právomoc vykladať jednotné právne predpisy CUI?
25.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či má Súdny dvor právomoc vykladať jednotné právne predpisy CUI, ktoré sú súčasťou COTIF, medzinárodného dohovoru uzatvoreného ako zmiešaná dohoda.
26.
Zmiešané dohody sú medzinárodné dohody uzavreté súčasne Úniou a všetkými alebo niektorými jej členskými štátmi. (
9
) Zmiešané dohody, ktoré nie sú výslovne upravené Zmluvami, sú výtvorom politickej a právnej reality Európskej únie. Sú odrazom jedinečnosti a zložitosti vytvorenia integrovanej Európy. (
10
)
27.
Ak medzinárodná dohoda upravuje oblasti spadajúce do prenesenej právomoci Únie a oblasti mimo tejto prenesenej právomoci, Únia nemá ústavnú právomoc potrebnú na uzatvorenie celej takejto dohody. Z tohto dôvodu musia byť zmluvnými stranami popri Únii aj členské štáty, aby sa zabezpečilo platné uzatvorenie dohody v tých častiach, ktoré patria do výlučnej právomoci členských štátov. Táto takzvaná „povinná zmiešanosť“ (
11
) je dôsledkom uplatnenia zásady prenesenia právomocí, (
12
) ktorou sa riadia právomoci Únie v oblasti vnútornej i vonkajšej činnosti. (
13
)
28.
V iných situáciách je však zmiešanosť voľbou. O tzv. „fakultatívnu zmiešanosť“ (
14
) ide vtedy, ak zásadu prenesenia právomocí rešpektuje celá dohoda. To znamená, že Únia má potrebné právomoci vo vzťahu ku všetkým ustanoveniam medzinárodnej dohody, aj keď niektoré z týchto právomocí zatiaľ neboli vykonané, a sú teda iba potenciálne. Fakultatívna zmiešanosť teda nevyplýva z uplatnenia zásady prenesenia právomocí, ako je to pri povinnej zmiešanosti, ale je otázkou výkonu prenesených právomocí.
29.
Ak má Únia spoločné právomoci v oblastiach, na ktoré sa dohoda vzťahuje, so svojimi členskými štátmi, môže byť takáto dohoda uzatvorená, ako potvrdila judikatúra Súdneho dvora, buď ako zmiešaná dohoda, alebo môže byť uzatvorená iba Úniou. (
15
) Ako podrobnejšie vysvetlím nižšie v druhej časti, znamená to tiež, že v oblasti, v ktorej doposiaľ žiadne vnútorné právne predpisy neexistujú, môže Únia vykonávať svoju spoločnú právomoc nielen prijatím vnútorných právnych predpisov, ale aj uzavretím medzinárodnej dohody.
30.
Fakultatívne zmiešané dohody sú teda dôsledkom politickej voľby s ohľadom na spôsob výkonu prenesených spoločných právomocí.
31.
Dohoda, o ktorú ide v prejednávanej veci, je fakultatívnou zmiešanou dohodou v oblasti dopravnej politiky, teda v oblasti, v ktorej má Únia spoločnú právomoc so svojimi členskými štátmi. (
16
) Žiadna časť predmetnej dohody nepatrí do oblasti výlučnej právomoci členského štátu a ani to nie je v prejednávanej veci sporné. Inými slovami, Európska únia môže regulovať všetky oblasti, na ktoré sa vzťahuje COTIF. Niekoľko otázok bolo do značnej miery upravených vnútorne ešte pred pristúpením Únie ku COTIF. (
17
)
32.
No jednotné právne predpisy CUI sa vzťahujú na oblasť, ktorá v čase pristúpenia Únie ku COTIF patrila k potenciálnym spoločným právomociam. (
18
) To znamená, že právomoc prijímať právne predpisy v tejto oblasti bola na Úniu prenesená, ale táto možnosť nebola (zatiaľ) využitá. Pokiaľ teda otázku vnútroštátneho súdu formulujeme presnejšie, týka sa toho, či má Súdny dvor právomoc vykladať časti zmiešanej dohody v oblasti, kde je právomoc na základe Zmlúv prenesená na Úniu, ale vo vzťahu ku ktorej Únia doteraz neprijala vnútorné právne predpisy.
33.
Na túto otázku zatiaľ neexistuje jasná odpoveď.
34.
Právomoc Súdneho dvora týkajúca sa zmiešaných dohôd bola rozoberaná v prekvapivo malom počte rozsudkov, a to z rôznych dôvodov. (
19
) Judikatúra Súdneho dvora zatiaľ neponúkla všeobecnú odpoveď na otázku odôvodnenosti a medzí právomoci Súdneho dvora vo vzťahu k zmiešaným dohodám. Niekoľko generálnych advokátov (
20
) a akademikov v oblasti právnej vedy (
21
) naopak poukázalo na ťažkosti vyplývajúce z prístupu Súdneho dvora k právomoci a v podstate tvrdili, že tento prístup vedie k právnej neistote s ohľadom na uplatniteľný štandard.
35.
Vyplýva to aj z rôznorodosti odpovedí, ktoré účastníci konania predložili v súvislosti s prvou otázkou. Lokomotion spochybňuje právomoc Súdneho dvora a tvrdí, že jednotné právne predpisy CUI nie sú súčasťou Zmlúv, lebo nie sú aktom inštitúcie Únie, a že Súdny dvor v každom prípade jednotné právne predpisy CUI nikdy nevykladal, a nemá teda príslušnosť. Naopak, ÖBB‑Infrastruktur a Komisia zastávajú názor, že Súdny dvor má právomoc vykladať jednotné právne predpisy CUI. Predkladajú však rôzne argumenty a opierajú sa o rôznu judikatúru. ÖBB‑Infrastruktur sa odvoláva na rozsudok vo veci COTIF I (
22
) a dospieva k záveru, že Súdny dvor je príslušný na výklad jednotných právnych predpisov CUI vzhľadom na to, že Únia má právomoc vo vzťahu ku COTIF. Komisia sa naopak domnieva, že nestačí, že je daná právomoc Únie, ale keďže sa jednotné právne predpisy CUI týkajú oblasti, ktorá je z veľkej časti upravená právnymi predpismi Únie, môže Súdny dvor mať právomoc. V tomto smere sa Komisia opiera prevažne o rozsudok vo veci Lesoochranárske zoskupenie (
23
).
36.
Podľa môjho názoru treba pri odpovedi na otázku príslušnosti Súdneho dvora zohľadniť zložitosť ústavného rozdelenia právomocí, ktoré stojí za zmiešanými dohodami. Odpoveď na otázku, či má Súdny dvor právomoc vo vzťahu k určitému ustanoveniu zmiešanej dohody, preto musí zohľadňovať dôvody, na základe ktorých sa Únia stala stranou takejto dohody. Domnievam sa, že Súdny dvor má právomoc iba vo vzťahu k tým ustanoveniam zmiešanej dohody, ktorých prijímaním vykonávala Únia svoju právomoc.
37.
Hoci v tomto zmysle chýba explicitné vysvetlenie, domnievam sa, že existujúcu judikatúru možno chápať tak, že umožňuje dospieť k záveru, že Súdny dvor nie je automaticky príslušný na výklad všetkých ustanovení zmiešanej dohody, ale môže vykladať iba tie ustanovenia, vo vzťahu ku ktorým Únia vykonala svoju právomoc. Tým sa budem zaoberať v prvej časti.
38.
Také chápanie je možné nielen podľa súčasnej judikatúry, ale je to podľa môjho názoru aj jediné vysvetlenie, ktoré je prijateľné na základe ústavného rozdelenia právomocí, ako sa predpokladá Zmluvami. To však vyvoláva otázku, ako môže Únia vykonávať právomoc navonok a aký je dôsledok výkonu spoločných právomocí. Týmito otázkami sa budem zaoberať v druhej časti.
39.
V tretej časti potom túto argumentáciu uplatním na prejednávanú vec, aby som dospela k záveru, že Súdny dvor má príslušnosť vykladať jednotné právne predpisy CUI, pretože Únia pristúpením ku COTIF vykonala svoju právomoc vo vzťahu k pravidlám stanoveným v COTIF, vrátane pravidiel týkajúcich sa zodpovednosti prevádzkovateľa železničnej infraštruktúry.
1. Prehodnotenie judikatúry týkajúcej sa právomoci Súdneho dvora vykladať zmiešané dohody
40.
Vysvetlenie právomocí Súdneho dvora vykladať medzinárodné dohody začalo rozsudkom vo veci Haegeman v roku 1974 (
24
). Táto vec sa týkala právomoci Súdneho dvora vykladať medzinárodné dohody všeobecnejšie, nielen zmiešané dohody. Otázka v uvedenej veci vznikla preto, že článok 177 Zmluvy o EHS (teraz článok 267 ZFEÚ) výslovne medzi aktmi, ktoré môže Súdny dvor vykladať, neuvádza medzinárodné dohody. Súdny dvor rozhodol, že má právomoc na výklad dohody o pristúpení medzi EHS a Gréckom, vzhľadom na to, že bola uzatvorená Radou, a preto je neoddeliteľnou súčasťou práva Únie. (
25
) Ako však poznamenal [bývalý sudca Súdneho dvora] Timmermans, „začlenenie zmiešanej dohody do právneho systému Únie neznamená… neobmedzenú právomoc Súdneho dvora vo vzťahu k celej dohode“ (
26
).
41.
Otázka právomoci Súdneho dvora vykladať zmiešané dohody z dôvodu, že sú súčasťou práva Únie, alebo skôr vzhľadom na to, že konkrétne ustanovenie, ktoré sa má vykladať, patrí do pôsobnosti právomocí Únie, sa objavila po prvýkrát vo veci Demirel (
27
). Vlády Nemecka a Spojeného kráľovstva tvrdili, že Súdny dvor nemá právomoc vo vzťahu k tým ustanoveniam zmiešanej dohody s Tureckom, pri ktorých členské štáty uplatnili svoje vlastné právomoci. (
28
) Súdny dvor na tieto tvrdenia odpovedal tak, že predmetná otázka nespadá do výlučnej právomoci členských štátov, a tvrdenie, že Únia doteraz neuplatnila svoju potenciálnu právomoc, odmietol ako irelevantné, ale nevysvetlil dôvod. (
29
)
42.
Hoci by rozsudok vo veci Demirel mohol byť preto vykladaný tak, že Súdny dvor založil svoju právomoc vykladať všetky ustanovenia zmiešanej dohody, s výnimkou tých, ktoré sa týkajú oblasti, ktorá je stále vo výlučnej právomoci členských štátov, Súdny dvor túto pozíciu jasne neuviedol ani nevysvetlil. Tento počiatočný rozsudok teda nemožno považovať za konečné stanovisko k všeobecnej otázke právomoci Súdneho dvora vykladať zmiešané dohody. (
30
)
43.
Neskoršie rozsudky týkajúce sa výkladovej právomoci Súdneho dvora možno podľa môjho názoru rozdeliť do dvoch základných skupín. Prvú skupinu tvoria tie rozsudky, ktoré navrhujú široký výklad právomoci Súdneho dvora na základe toho, že zmiešané dohody sú súčasťou právnych predpisov Únie a ako také vyžadujú jednotný výklad. Do tejto skupiny patrí niekoľko rozsudkov týkajúcich sa Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (ďalej len „dohoda TRIPS“), napríklad rozsudky vo veci Hermès (
31
) a Dior (
32
), rozsudok vo veci Lesoochranárske zoskupenie (
33
) týkajúci sa Aarhuského dohovoru a nedávny rozsudok vo veci Moldavskej republiky (
34
) v súvislosti so Zmluvou o energetickej charte (ďalej len „ECT“). Druhá skupina vecí zastáva zdržanlivejší prístup a na účely založenia právomoci Súdneho dvora hľadá súvislosť medzi ustanovením, o ktorého výklad sa žiada, a výkonom právomoci Únie. Do tejto skupiny patrí rozsudok vo veci Merck (
35
), ktorý sa týka aj dohody TRIPS, ako aj niekoľko rozsudkov, ktoré vzišli z konania o nesplnení povinnosti, ako je rozsudok vo veci Komisia/Írsko (
36
) týkajúci sa Bernského dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel; rozsudok vo veci Etang de Berre (
37
) týkajúci sa Dohovoru o ochrane Stredozemného mora pred znečistením; alebo rozsudok vo veci MOX Plant (
38
) týkajúci sa Dohovoru OSN o morskom práve.
44.
Otázka právomoci vznikla v uvedených rozsudkoch z rôznych dôvodov, a preto ich nemožno správne pochopiť bez ich konkrétneho kontextu. Všetky z nich však možno podľa môjho názoru vykladať tak, že vedú k záveru, že Súdny dvor spája svoju právomoc vyložiť konkrétne ustanovenia zmiešanej dohody s výkonom právomoci Únie.
45.
Tento výklad nie je bezprostredne zrejmý, najmä pokiaľ ide o prvú skupinu rozsudkov. Svoj postoj teda vysvetlím na základe rozsudku vo veci Hermès (
39
). V uvedenej veci Súdny dvor rozhodoval o situácii, v ktorej nebolo jasné, či vnútroštátne prechodné opatrenie týkajúce sa ochrannej známky Beneluxu spadá do pôsobnosti článku 50 dohody TRIPS upravujúceho dočasné opatrenia. Jediným právnym predpisom Únie v oblasti, na ktorú sa vzťahuje príslušné ustanovenie dohody TRIPS, bolo nariadenie o ochranných známkach Spoločenstva (
40
). Tento spor sa však týkal ochrannej známky Beneluxu, a nie Spoločenstva. Súdny dvor však konštatoval, že je založená jeho právomoc vzhľadom na to, že článok 50 dohody TRIPS sa môže vzťahovať na situácie patriace do pôsobnosti vnútroštátneho práva, aj práva Únie. Súdny dvor vysvetlil, že jeho jednotný výklad je zjavne v záujme Únie. (
41
)
46.
Odvolávanie sa Súdneho dvora na „záujem na jednotnom výklade“ by mohlo viesť k záveru, že taký záujem bol hlavným dôvodom pre založenie právomoci na výklad článku 50 dohody TRIPS.
47.
Súdny dvor však musel v uvedenej veci, rovnako ako v iných veciach patriacich do prvej skupiny, odpovedať na dve rôzne otázky týkajúce sa jeho právomoci, ktoré treba oddeliť. Prvou otázkou je, či Súdny dvor má v zásade právomoc vykladať konkrétne ustanovenia zmiešanej dohody (článok 50 dohody TRIPS vo veci Hermès). Druhou otázkou je, či Súdny dvor môže vykladať príslušné ustanovenia zmiešanej dohody, pokiaľ má byť tento výklad použitý v spore pred vnútroštátnym súdom mimo pôsobnosti práva Únie.
48.
V odpovedi na prvú z týchto otázok umožnil Súdnemu dvoru založiť svoju právomoc výkon právomocí Únie vo vzťahu k ustanoveniu zmiešanej dohody, o ktorého výklad bolo požiadané. Pristúpením k dohode TRIPS sa jej článok 50 stal súčasťou práva Únie v oblasti ochranných známok Spoločenstva. Pristúpením Únie k dohode TRIPS sa teda jej článok 50 stal súčasťou práva Únie.
49.
Súdny dvor sa odvolával na „záujem na jednotnom výklade“ iba na účely odôvodnenia druhej otázky týkajúcej sa jeho právomoci. Bolo to nevyhnutné, pretože spor pred vnútroštátnym súdom sa netýkal ochrannej známky Spoločenstva, ale ochrannej známky Beneluxu. V tomto prípade sa teda článok 50 dohody TRIPS mal uplatniť ako vnútroštátne právo, a nie ako právo Únie. S odkazom na judikatúru vo veciach Dzodzi (
42
), Leur‑Bloem (
43
) a Giloy (
44
) a na základe jej uplatnenia Súdny dvor odôvodnil svoju právomoc vykladať právo Únie v situáciách, ktoré nespadajú do oblasti jeho pôsobnosti, nutnosťou zabrániť rozdielnym výkladom práva Únie, ku ktorým by mohlo dôjsť, ak by Súdny dvor nebol nápomocný vnútroštátnym sudcom vo vnútroštátnych situáciách. To však bolo možné iba preto, že článok 50 dohody TRIPS sa stal súčasťou práva Únie.
50.
Podobné odôvodnenie bolo použité vo všetkých prípadoch, ktoré som uviedla ako patriace do prvej skupiny. Vo všetkých týchto prípadoch spočíval základný dôvod odôvodňujúci právomoc Súdneho dvora vykladať článok 50 dohody TRIPS, článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, respektíve ustanovenia týkajúce sa priamych zahraničných investícií ECT, v rozhodnutí Únie urobiť tieto ustanovenia súčasťou práva Únie tým, že pristúpila k príslušným zmiešaným dohodám.
51.
Táto logika bola jasnejšie rozvinutá v druhej skupine prípadov, v ktorých Súdny dvor uviedol priamejšiu súvislosť medzi obsahom dohody a výkonom právomocí Únie. Právomoc bola založená buď preto, že otázka, ktorej sa týkala zmiešaná dohoda, bola upravená existujúcimi pravidlami Únie, alebo pokiaľ nebola, usúdil, že patrí do oblasti, ktorá je do značnej miery upravená pravidlami Únie. Pokiaľ však takáto súvislosť nebola zistená, Súdny dvor konštatoval, že nemá výkladovú právomoc, aj keby podľa Zmlúv existovala prípadná spoločná právomoc.
52.
Tak to bolo vo veci Merck (
45
). Súdny dvor bol opäť poverený výkladom dohody TRIPS, tentoraz jej článku 33 upravujúceho dobu platnosti ochrany patentu. Súdny dvor konštatoval, že jeho právomoc závisí od toho, či Únia uplatnila svoju právomoc v príslušnej oblasti dohody TRIPS. Po tom, čo Súdny dvor dospel k záveru, že patenty nie sú (alebo sú len sporadicky) upravené právom Únie, usúdil, že o otázke, či má článok 33 dohody TRIPS priamy účinok, musí rozhodnúť vnútroštátny súd. Povedané priamo slovami Súdneho dvora „treba prijať záver, že keďže článok 33 dohody TRIPS patrí do oblasti, v ktorej vykonávajú v tomto štádiu vývoja práva Spoločenstva svoju právomoc najmä členské štáty, tieto môžu tomuto ustanoveniu priznať alebo nepriznať priamy účinok“ (
46
).
53.
Preložené do jazyka právomoci to znamenalo, že Súdny dvor nemal právomoc vykladať článok 33 dohody TRIPS, pretože Únia zatiaľ neuplatnila svoju spoločnú právomoc v oblasti ochrany patentov.
54.
Niekoľko rozsudkov uvedených v bode 43 vyššie prijatých v rámci konania o nesplnení povinnosti, a nie v prejudiciálnom konaní, takisto spájalo právomoc Súdneho dvora s výkonom právomoci Únie. Uvedené rozsudky položili otázku príslušnosti trochu odlišným spôsobom. To, čo mal Súdny dvor v týchto veciach vyriešiť ako prejudiciálnu otázku, bolo, či ustanovenie zmiešanej dohody, ktoré bolo údajne porušené, je súčasťou práva Únie. Iba v tomto prípade by bolo možné konštatovať, že členský štát „nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmlúv“. Tieto rozsudky zaviedli zdanlivo nové hľadisko: právomoc je založená v prípade, že na dotknutú oblasť sa už v širokej miere vzťahujú právne predpisy Únie. (
47
)
55.
Konštatovanie, že na určitú oblasť politiky sa už v širokej miere vzťahuje právo Únie, je potrebné chápať ako ukazovateľ, ktorý Súdnemu dvoru umožňuje konštatovať, že pristúpením k zmiešanej dohode sa Únia rozhodla vykonávať svoju spoločnú právomoc aj s ohľadom na konkrétnu otázku, ktorá nie je obsiahnutá v jej vnútorných právnych predpisoch. K výkonu právomoci teda došlo uzatvorením dotknutej zmiešanej dohody. (
48
) To založilo právomoc Súdneho dvora.
56.
Ak sa oba tieto smery judikatúry vykladajú navrhovaným spôsobom, umožňujú dospieť k záveru, že právomoc Súdneho dvora vykladať ustanovenie zmiešanej dohody, vo vzťahu ku ktorému Únia doteraz nevykonala svoju vnútornú právomoc, závisí od zistenia, že Únia svoju právomoc vo vzťahu k tejto konkrétnej otázke vykonala uzatvorením zmiešanej dohody.
57.
Ďalej vysvetlím, prečo je tento záver v rámci súčasného ústavného poriadku Únie nevyhnutný a jediný možný.
2. Nevyhnutná súvislosť medzi ustanovením, o ktorého výklad sa žiada a výkonom právomocí Únie
58.
Výkon právomocí, ktoré má Únia spoločné s členskými štátmi, je upravený Zmluvami. Ústavná voľba spôsobu usporiadania právomocí predstavuje odôvodnenie aj obmedzenie právomocí Súdneho dvora vykladať zmiešané dohody.
a) Ako pravidlá Zmluvy o FEÚ týkajúce sa výkonu právomocí odôvodňujú právomoc Súdneho dvora
59.
K výkonu právomoci Únie môže dôjsť vnútorne, prijatím vnútorných právnych predpisov, alebo navonok, samotným pristúpením k medzinárodnej dohode, ktorá upravuje oblasti spoločnej právomoci. Možnosť uzatvoriť zmiešanú dohodu v oblasti spoločnej právomoci nezávisí od podmienky, že táto právomoc už bola vykonaná vnútorne. Prvýkrát môže byť vykonaná uzatvorením medzinárodnej dohody.
60.
Taký prístup navrhovali už generálni advokáti. Vo veci Mox Plant generálny advokát Maduro usúdil, že „uzatvorenie medzinárodnej zmluvy môže samo osebe a bez ohľadu na predchádzajúce prijatie vnútornej právnej úpravy Spoločenstva predstavovať formu uplatnenia nevýlučnej právomoci Spoločenstva“ (
49
).
61.
Dva nedávne rozsudky Súdneho dvora, COTIF I (
50
) a Antarctic MPAs (
51
) potvrdzujú, že spoločná právomoc môže byť prvýkrát vykonaná uzatvorením medzinárodnej dohody. (
52
) V rozsudku vo veci COTIF I Súdny dvor rozptýlil pochybnosti, ktoré vyvolalo tvrdenie uvedené v stanovisku 2/15 (
53
), a potvrdil, že Únia sa vždy môže rozhodnúť (
54
) uzatvoriť medzinárodnú dohodu v oblasti spoločných právomocí sama. (
55
) To znamená, že Únia môže po prvýkrát vykonať svoju spoločnú právomoc podpísaním medzinárodnej dohody.
62.
Možno teda dospieť k záveru, že keď sa pristúpením k medzinárodnej dohode Únia rozhodla vykonať (do tej doby iba potenciálne) spoločné právomoci, stávajú sa príslušné ustanovenia tejto dohody okamihom jej uzatvorenia vykonávanou právomocou Únie, a teda súčasťou práva Únie.
63.
Zdá sa, že určité nejasnosti vyplývajú zo zmiešavania otázky výkonu spoločných právomocí navonok (uzatvorením medzinárodnej dohody), a otázky, či sú tieto vonkajšie právomoci výlučné. To je výsledkom zakotvenia zásady AETR (
56
) v dnešnom článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Uvedený článok stanovuje, že Únia má „výlučnú“ právomoc uzavrieť medzinárodnú dohodu, pokiaľ táto dohoda môže ovplyvniť alebo zmeniť tie právomoci, ktoré už boli vykonávané spoločnými pravidlami.
64.
Na rozdiel od vonkajších vzťahov Únie hovorí Zmluva o FEÚ v prípade vnútorných situácií o výlučných alebo spoločných právomociach. Výlučné právomoci bránia členským štátom v činnosti, ale podobne aj spoločné právomoci, keď ich Únia vykoná, bránia členským štátom v činnosti. Vo vnútornej oblasti sa tomu však nehovorí výlučné právomoci; hovorí sa tomu prednosť (aj keď Zmluva o FEÚ tento výraz nepoužíva). Prednosť je upravená v článku 2 ods. 2 ZFEÚ.
65.
Nemožnosť členských štátov uzatvárať medzinárodné dohody, pokiaľ by tým boli dotknuté spoločné pravidlá, je tiež dôsledkom prednosti. V rámci Zmlúv je však takáto prednosť zaradená pod ustanovenia týkajúce sa výlučných právomocí (článok 3 ods. 2 ZFEÚ). To môže byť dôvodom, prečo je výkon právomocí vo vonkajších vzťahoch často vnímaný a vysvetľovaný inak ako výkon právomocí vo vnútorných vzťahoch.
66.
Okrem toho sa článok 3 ods. 2 ZFEÚ zaoberá prednosťou v situácii, keď sa spoločná právomoc najprv vykonáva vnútorne. Ustanovuje, že dohodu týkajúcu sa oblasti, v ktorej bola právomoc členských štátov vylúčená, má uzatvoriť Únia, a nie členské štáty. Článok 3 ods. 2 ZFEÚ však nerieši otázku dôsledkov, ktoré nastanú, pokiaľ je spoločná právomoc najskôr vykonaná navonok.
67.
Pokiaľ použijeme vhodnejšiu terminológiu prednosti, (
57
) je situácia jasná. Podľa článku 2 ods. 2 ZFEÚ môžu členské štáty v oblasti spoločných právomocí vykonávať svoje právomoci v rozsahu, v akom ich Únia nevykonala. Naopak, členské štáty nemôžu vykonávať svoju právomoc (je im to zakázané), pokiaľ ju v určitej záležitosti vykonáva Únia. Ak teda Únia vykonala spoločnú právomoc vnútorne, nemôžu členské štáty konať tak, aby ovplyvnili spoločné pravidlá, a to ani prijatím vnútorných právnych predpisov, ani uzatvorením medzinárodnej dohody. To je dôvodom zásady AETR zakotvenej v článku 3 ods. 2 ZFEÚ.
68.
Či už Únia vykonáva spoločnú právomoc uzavretím medzinárodnej dohody, alebo vytvorením právnych predpisov v rámci svojho právneho poriadku, účinok by mal byť rovnaký: členské štáty nemôžu toto pravidlo jednostranne meniť. V tejto súvislosti je teda irelevantné, či Únia vykonala svoju právomoc vnútorne alebo navonok. Dôvod, prečo členské štáty nemôžu jednostranne meniť ustanovenia medzinárodnej dohody v rámci svojho vnútorného právneho poriadku, je rovnaký ako dôvod, pre ktorý nemôžu jednostranne meniť opatrenia prijaté v rámci právneho poriadku Únie: zabezpečenie koherentného a jednotného uplatňovania práva Únie.
69.
Opieranie sa o pojem „prednosť“ umožňuje vyriešiť ďalšiu častú nejasnosť vo vonkajších vzťahoch Únie, a to tú, pri ktorej je otázka implicitnej vonkajšej právomoci Únie zmiešaná s otázkou výlučnosti jej vonkajšej právomoci. (
58
) Únia má totiž implicitnú vonkajšiu právomoc vo všetkých oblastiach, v ktorých má právomoc vnútornú (výlučnú alebo spoločnú). Výkon právomoci, ktorá je vnútorne predpokladaná ako spoločná, bráni tomu, aby členské štáty vykonávali túto právomoc vnútorne alebo navonok. (
59
)
70.
Z vyššie uvedeného je ďalej zrejmé, že hľadanie existujúcich vnútorných predpisov Únie, alebo posúdenie, či sa na danú oblasť už v širokej miere vzťahujú predpisy Únie, slúži na určenie, či členským štátom nebolo zabránené v tom, aby sa pokúsili danú záležitosť upraviť. To tiež odôvodňuje výkladovú právomoc Súdneho dvora.
71.
Spoločné pravidlá môžu byť ovplyvnené nielen prijatím odporujúcich pravidiel alebo zmien ich znenia, ale aj ich výkladom. Nezávislý výklad spoločných pravidiel orgánmi členských štátov by ich mohol ovplyvniť alebo zmeniť. Súdny dvor má v rámci právneho poriadku Únie konečnú právomoc vykladať tie ustanovenia medzinárodnej dohody, ktoré sa stali spoločnými pravidlami, keďže Únia vykonala svoju spoločnú právomoc pristúpením k medzinárodnej dohode.
72.
Tvrdiť, že Súdny dvor je príslušný na výklad ustanovení medzinárodnej dohody, prostredníctvom ktorej Únia vykonala svoju spoločnú právomoc, je teda rovnaké ako tvrdiť, že Súdny dvor je príslušný na výklad nariadenia alebo smernice prijatých orgánmi Únie. Príslušné časti takejto medzinárodnej dohody majú pre právny poriadok Únie rovnakú povahu ako vnútorné sekundárne právo. Z toho prirodzene vyplýva príslušnosť Súdneho dvora.
b) Ako pravidlá Zmluvy o FEÚ o výkone právomocí obmedzujú právomoc Súdneho dvora
73.
Uznanie právomoci Únie vykonávať spoločnú právomoc prvýkrát na medzinárodnej úrovni je ústavne citlivé, pretože táto voľba ovplyvňuje regulačnú schopnosť členských štátov v dotknutej oblasti. Je to tak preto, že väčšina spoločných právomocí má na základe Zmlúv prednostný účinok: hneď, ako určitú záležitosť upraví Únia, nemôžu ju členské štáty samy upraviť, kým bude v platnosti právna úprava Únie.
74.
Zjednodušiť otázku príslušnosti Súdneho dvora tým, že sa rozšíri na všetky ustanovenia zmiešanej dohody len preto, že sa takáto dohoda stala súčasťou práva Únie, a preto, že to zvyšuje jednotnosť výkladu práva Únie, je lákavou predstavou. (
60
) Ako však správne uviedol generálny advokát Cosmas (
61
), tento záujem Únie nemôže odôvodniť zrušenie existujúceho rozdelenia právomocí medzi Úniou a jej členskými štátmi. Toto rozdelenie bolo odsúhlasené v Zmluvách, ktoré tvoria ústavnú listinu právneho a politického systému Únie. Hoci teda spojenie výkonu právomocí Únie s príslušnosťou Súdneho dvora robí z príslušnosti Súdneho dvora „rukojemníka svojej zložitosti“ (
62
), nemôže tento nedostatok sám osebe ospravedlniť ignorovanie ústavnej voľby týkajúcej sa spôsobu vymedzenia právomocí Únie a jej členských štátov.
75.
Preto môže Súdny dvor založiť právomoc iba vo vzťahu k tým ustanoveniam zmiešanej dohody, pri ktorých Únia vykonala svoju regulačnú právomoc. Pri vnútorných právnych predpisoch prijatých v oblasti spoločných právomocí je vždy zrejmé, že cieľom Únie bolo upraviť všetko, čo je v týchto aktoch obsiahnuté. V prípade zmiešaných dohôd to naopak nie je samozrejmé, ale musí to potvrdiť analýza každej konkrétnej dohody v jej vlastnom kontexte.
76.
Rozhodnutie o tom, či spoločnú právomoc, ktorá bráni konaniu členských štátov, bude alebo nebude vykonávať Únia, je politickou voľbou. (
63
) Táto voľba však podlieha ústavným zásadám Únie. Po prvé Únia môže konať len na dosiahnutie cieľov politík Únie. (
64
) Po druhé spoločnú právomoc môže Únia vykonávať iba vtedy, ak sú dodržané zásady subsidiarity a proporcionality. Týmito zásadami sa riadi výkon právomocí Únie tak vo vnútri, ako aj navonok. (
65
)
77.
Subsidiarita chráni rozhodovanie na úrovni členských štátov. To má osobitný význam najmä vtedy, ak vezmeme do úvahy, že hneď, ako boli spoločné právomoci vykonané na úrovni Únie, vylučujú činnosť členských štátov. Ak Únia vykoná svoju právomoc navonok, zásada subsidiarity nie je zabezpečená rovnakými postupmi ako pri vnútornom rozhodovaní. (
66
) Túto zásadu je však nutné dodržiavať. Jej porušenia sa tak možno dovolávať ako dôvodu na spochybnenie súladu medzinárodnej dohody so zmluvami ex ante v konaní podľa článku 218 ods. 11 ZFEÚ, alebo následne v konaní o zrušení alebo v konaní o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa platnosti.
78.
Generálny advokát Cosmas poukázal na ďalší ústavný prvok, ktorý by nemal byť pri určovaní právomoci Súdneho dvora v prípade zmiešaných dohôd opomínaný. Ide o vymedzenie právomocí na horizontálnej úrovni medzi Súdnym dvorom a ostatnými orgánmi Únie. Ako zdôraznil, aj keď je všeobecnej úlohe Súdneho dvora vlastná úloha tvorcu práva, neznamená to, že Súdny dvor by mal vykonávať legislatívnu iniciatívu. (
67
) Rozhodnutie, či v určitej oblasti harmonizovať vnútroštátne právne predpisy, v prejednávanej veci vo vzťahu k zodpovednosti prevádzkovateľa železničnej infraštruktúry, prislúcha politickým inštitúciám Únie a rozhodovaciemu procesu predvídanému Zmluvami. Ak by Súdny dvor automaticky dospel k záveru, že všetky ustanovenia zmiešanej dohody sú výsledkom výkonu právomocí Únie (výsledkom automatického založenia právomoci Súdneho dvora), vlastným posúdením by v skutočnosti nahradil posúdenie príslušných politických orgánov Únie týkajúce sa toho, či je harmonizácia v danej oblasti nevyhnutná, alebo nie.
79.
Vo veci COTIF I Spolková republika Nemecko tvrdila, že keďže výkon spoločnej právomoci vo vonkajšej oblasti bez toho, aby sa tak najskôr stalo vnútorne, vytvára riziko vyhnutia sa účasti Európskeho parlamentu a obchádzaniu riadneho legislatívneho postupu. (
68
) Tento argument má opodstatnenie vo svetle ústavného poriadku Únie.
80.
Postup podľa článku 218 ZFEÚ však zabezpečuje, že inštitúcie Únie majú pri výkone právomocí vo vonkajších vzťahoch podobné právomoci, aké majú v rámci vnútorných legislatívnych postupov. Súdny dvor to uznal vo svojej judikatúre. Potvrdil, že článok 218 ods. 6 písm. a) bod v) ZFEÚ (
69
) stanovuje postup uplatniteľný v prípade dohôd v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje riadny legislatívny postup. (
70
) Podľa Súdneho dvora zaisťujú obe konania podobnú inštitucionálnu rovnováhu. (
71
) V oboch prípadoch má Komisia právomoc iniciatívy, Rada rozhoduje kvalifikovanou väčšinou a vyžaduje sa súhlas Európskeho parlamentu.
81.
Vzhľadom na ústavný význam spojenia právomoci Súdneho dvora vykladať zmiešanú dohodu s výkonom právomocí Únie pri prijímaní takejto dohody je jediným možným záverom, že posúdenie dôvodov a okolností, za ktorých bola dohoda uzatvorená ako zmiešaná, je nevyhnutné pred rozhodnutím o existencii výkladovej právomoci Súdneho dvora. To však predpokladá, že na to, aby Súdny dvor rozhodol, ktoré ustanovenia dohody sú ustanoveniami práva Únie, má právomoc vykladať celú dohodu. Takáto výkladová právomoc už bola Súdnym dvorom potvrdená. (
72
)
82.
Určiť, ktoré ustanovenia zmiešanej dohody sú ustanoveniami, pre ktoré Únia vykonávala svoju spoločnú právomoc, je zložitá úloha, ktorú možno splniť iba za základe individuálneho posúdenia. Je možné zo samotnej skutočnosti, že dohoda bola uzatvorená ako zmiešaná, niečo vyvodzovať? Mohlo by byť možné tvrdiť, že členské štáty sa na takejto dohode podieľajú, pretože bolo rozhodnuté, že iba niektoré zo spoločných právomocí vykonáva Únia, zatiaľ čo iné zostávajú predmetom regulačnej zodpovednosti členských štátov.
83.
Aký by mohol byť iný dôvod na pristúpenie členských štátov k dohode? Podľa môjho názoru môžu mať členské štáty iné dôvody, prečo pristúpiť k medzinárodnej dohode ako strany s Úniou, aj keď takáto dohoda vedie k vylúčeniu možnosti ich jednostrannej činnosti vo všetkých oblastiach, na ktoré sa vzťahuje. Členské štáty by si napríklad mohli chcieť udržať kontrolu nad rokovaniami o takejto dohode, aj keď by ju po jej uzatvorení stratili. Členské štáty môžu tiež jednoducho chcieť zostať viditeľné na medzinárodnej úrovni. Napokon medzinárodné právo (na rozdiel od práva Únie) im mohlo účasť v určitej dohode nariadiť. Nedomnievam sa teda, že zo samotnej skutočnosti, že dohoda je uzatvorená ako zmiešaná, je možné vyvodzovať veľa záverov.
84.
Zmiešané dohody, ktorých zmluvnou stranou sa stáva Únia, môžu byť veľmi odlišné. (
73
) Môžu byť dvojstranné alebo viacstranné, dohodnuté ako nové dohody, alebo mohli existovať predtým, než Únia získala právomoc stať sa ich stranou. Okolnosti uzatvorenia každej dohody jednotlivo sa môžu líšiť. Zodpovedanie otázky, či Únia vykonala svoju spoločnú právomoc, je obzvlášť ťažké v prípade viacstranných dohôd, ktorých zmluvnými stranami boli členské štáty predtým, ako sa Únia k takejto dohode pripojila. To, či Súdny dvor má právomoc vykladať zmiešanú dohodu, teda podľa môjho názoru nemožno vopred určiť ako všeobecné pravidlo platné pre každú dohodu.
85.
Súdny dvor musí posúdiť okolnosti účasti Únie na konkrétnej dohode, aby mohol dospieť k záveru, či Únia vykonala svoju spoločnú právomoc vo vzťahu ku konkrétnemu ustanoveniu takej dohody. Ak to tak bolo, Súdny dvor získal právomoc vykladať také ustanovenie zmiešanej dohody na účely jeho uplatnenia v rámci právneho poriadku Únie.
86.
Je možné si predstaviť situáciu, že Súdny dvor nebude môcť z prípravných dokumentov, postupu vedúceho k uzatvoreniu, znenia zmiešanej dohody alebo inej relevantnej okolnosti vyvodiť, že pristúpením k dotknutej dohode mala Únia v úmysle vykonávať niektoré zo svojich spoločných právomocí. Domnievam sa, že by potom musel dospieť k záveru, že v záujme rešpektovania ústavného usporiadania právomocí prislúchajú aj naďalej tieto právomoci členským štátom. V takom prípade by mal Súdny dvor vyhlásiť, že nemá právomoc. V prejednávanej veci to tak však nie je.
3. O právomoci Súdneho dvora vykladať jednotné právne predpisy CUI
87.
COTIF, vrátane jednotných právnych predpisov CUI, je, ako bolo vysvetlené v úvode, zmiešanou medzinárodnou dohodou v oblasti dopravy, pri ktorej Zmluvy predpokladajú, že Únia má spoločnú právomoc s členskými štátmi. Všetky záležitosti, na ktoré sa vzťahuje COTIF, spadali v čase pristúpenia Únie k tejto dohode do výlučnej alebo spoločnej právomoci Únie. Neexistuje teda žiadna oblasť, v ktorej by členské štáty mali výlučnú právomoc.
88.
Pred pripojením Únie ako zmluvnej strany ku COTIF v roku 2011 bolo zmluvnými stranami COTIF dvadsaťpäť členských štátov Únie. Je zrejmé, že Únia prevzala zodpovednosť za tie časti COTIF, v ktorých mala výlučnú vonkajšiu právomoc na základe vnútorných právnych predpisov (prostredníctvom zásady prednosti). (
74
) K Vyhláseniu bol pripojený zoznam legislatívnych aktov Únie. (
75
)
89.
Vyhlásenie však nemožno chápať tak, že obsahuje taxatívny výpočet oblastí, v ktorých Únia pristúpením ku COTIF vykonala svoju právomoc, pretože výkon vnútorných právomocí Únie sa neustále vyvíja. (
76
) To v dôsledku toho nebráni výkladu, podľa ktorého Únia vykonala svoje spoločné právomoci (prvýkrát) už samotným pristúpením ku COTIF.
90.
Jednotné právne predpisy CUI ako súčasť COTIF pokrývajú oblasť dopravnej politiky Únie, ktorá doteraz nebola (alebo bola len okrajovo) (
77
) vnútorne upravená. Jednotné právne predpisy CUI sa týkajú zmlúv o používaní železničnej infraštruktúry a zodpovednosti za škody prevádzkovateľa železničnej siete, ktoré môžu pri takomto používaní vzniknúť.
91.
Vykonala Únia tým, že sa pripojila k jednotným právnym predpisom CUI ako súčasti COTIF svoju spoločnú právomoc v oblasti dopravy a zabránila členským štátom v úprave zmlúv o používaní železničnej infraštruktúry a súvisiacej zodpovednosti za škody v prípadoch zmlúv uzavretých v rámci Únie? Ak áno, Súdny dvor má výkladovú právomoc týkajúcu sa príslušných ustanovení jednotných právnych predpisov CUI.
92.
Tým, že jednotné právne predpisy CUI harmonizujú uzatváranie zmlúv o využívaní siete železničnej infraštruktúry a zodpovednosť strán v cezhraničnej doprave v rámci Únie, môžu byť považované za príspevok k cieľom Únie v oblasti dopravnej politiky.
93.
Harmonizovaná úprava zodpovednosti odstraňuje rozdiely v cezhraničnom prevádzkovaní železničnej dopravy, čím prispieva k odstráneniu prekážok plynulého fungovania cezhraničnej dopravy, čo je cieľ, ktorý nemožno ľahko dosiahnuť, ak by bol ponechaný rozdielnym právnym predpisom členských štátov. Činnosť na úrovni Únie preto možno odôvodniť tým, že patrí pod jeden z cieľov dopravnej politiky a dodržiava zásady subsidiarity.
94.
Článok 2 Dohody o pristúpení znie takto: „Bez toho, aby bol dotknutý cieľ a účel dohovoru, ktorým je podpora, zlepšovanie a uľahčovanie medzinárodnej železničnej prepravy, a bez toho, aby bolo dotknuté jeho úplné uplatňovanie vo vzájomných vzťahoch s inými zmluvnými stranami dohovoru, zmluvné strany dohovoru, ktoré sú členskými štátmi Únie, uplatňujú pravidlá Únie a uplatňujú preto pravidlá vyplývajúce z uvedeného dohovoru len v prípade, že neexistuje žiadne pravidlo Únie upravujúce danú konkrétnu otázku“ (
78
).
95.
Článok 2 Dohody o pristúpení chápem ako vyjadrenie zámeru Únie upraviť zodpovednosť súvisiacu s plnením zmlúv o použití železničných sietí v cezhraničnej doprave v rámci Únie tým, že sa na tieto vzťahy uplatňujú jednotné právne predpisy CUI. Inými slovami, Únia sa rozhodla upraviť zodpovednosť prevádzkovateľa siete prijatím jednotných právnych predpisov CUI aj pre situácie v rámci Únie.
96.
Okrem toho príloha II k rozhodnutiu 2013/103 (
79
) vysvetľuje význam zvýrazneného spojenia nasledovne: „Pojmom ‚(pravidlo) upravujúce danú konkrétnu otázku‘ sa rozumie (pravidlo), ktoré sa uplatní na konkrétny prípad upravený ustanovením dohovoru, vrátane jeho dodatkov, ktorý nie je upravený právnymi predpismi Európskej únie.“
97.
Formulácia „len v prípade, že neexistuje žiadne pravidlo Únie upravujúce danú konkrétnu otázku“ sa má podľa môjho názoru vykladať tak, že Únia má používať COTIF ako svoje vlastné pravidlá upravujúce dopravu v rámci Únie. Únia teda tento dohovor uplatňuje v oblastiach, ktoré doposiaľ vnútorne neupravila, a to aj na účely úpravy situácií v rámci Únie, nad ktorými má spoločnú právomoc.
98.
Dohovor obsahuje jednotné právne predpisy CUI, čo znamená, že Únia sa rozhodla uplatniť tieto predpisy na zodpovednosť prevádzkovateľov železničnej infraštruktúry v situáciách v rámci Únie. Zároveň je zrejmé, že touto voľbou Únia nezabránila tomu, aby mohla sama zmeniť tieto pravidlá vo vzťahu k doprave v rámci Únie. Preto sa jednotné právne predpisy CUI uplatňujú na vzťahy v rámci Únie iba vtedy a pokiaľ Únia neprijme odlišné pravidlá. Kým však takéto pravidlá prijaté nebudú, stávajú sa jednotné právne predpisy CUI rovnako právom Únie.
99.
Z tohto dôvodu sa domnievam, že Únia vykonala svoju právomoc v oblasti dopravnej politiky, ktorú má spoločnú so svojimi členskými štátmi, uplatňovať systém zodpovednosti prevádzkovateľov železničnej infraštruktúry, ako predpokladajú jednotné právne predpisy CUI, i na situácie vnútri Únie. V dôsledku toho nemajú členské štáty v tejto oblasti regulačnú právomoc. Súdny dvor je preto príslušný na výklad jednotných právnych predpisov CUI.
B.
O druhej otázke: Vzťahujú sa na škodu vzniknutú prenájmom náhradných lokomotív jednotné právne predpisy CUI?
100.
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI zahŕňa náklady, ktoré vznikli prepravcovi tým, že si musel počas opravy poškodených lokomotív prenajať náhradné lokomotívy. Súdny dvor má teda vyložiť pojem „vecná škoda“ podľa uvedeného ustanovenia. Ako už bolo spomenuté v úvode, Súdny dvor zatiaľ nemal príležitosť vykladať jednotné právne predpisy CUI.
101.
ÖBB‑Infrastruktur tvrdila, že náklady na prenájom náhradných lokomotív predstavujú majetkovú škodu spoločnosti Lokomotion, a nie škodu na samotných lokomotívach, a preto by mali byť odlíšené od nákladov súvisiacich so škodou na samotných lokomotívach. Okrem toho sa domnievala, že štruktúra jednotných právnych predpisov CUI sa zakladá na objektívnej zodpovednosti prevádzkovateľa železničnej infraštruktúry, čo by malo viesť k reštriktívnemu výkladu rozsahu zodpovednosti uvedenej v článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI. ÖBB‑Infrastruktur zdôraznila, že na rozdiel od článku 15 jednotných právnych predpisov CUI (
80
), ktorý pri preukázaní zavinenia umožňuje rozšíriť limity zodpovednosti, požiadavka objektívnej zodpovednosti vyplývajúca z článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI vyžaduje reštriktívny výklad pojmu „vecná škoda“.
102.
Komisia sa priklonila k tomuto výkladu a uviedla, že štruktúra COTIF a jednotných právnych predpisov CUI podporuje rozlíšenie medzi vecnou škodou a majetkovou škodou, pričom iba na prvú z nich sa vzťahuje článok 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
103.
Lokomotion naopak tvrdila, že náklady na prenájom náhradných lokomotív sú súčasťou nákladov vzniknutých v dôsledku vecnej škody podľa článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI, pretože prispievajú aj k uvedeniu lokomotív do pôvodného stavu.
104.
S tým nesúhlasím.
105.
Súdny dvor pri výklade ustanovení medzinárodnej zmluvy predtým vychádzal (
81
) z článku 31 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (
82
) a článku 31 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi rôznymi medzinárodnými organizáciami z 21. marca 1986 (
83
), ktoré sú vyjadrením medzinárodného obyčajového práva. Podľa uvedených ustanovení musí byť zmluva vykladaná v dobrej viere, v súlade s obvyklým významom, ktorý je dávaný pojmom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a tiež s prihliadnutím na svoj predmet a účel. (
84
)
106.
V prvom rade v rozpore s tým, čo uvádza Lokomotion, nič v štruktúre a kontexte článku 8 § 1 jednotných právnych predpisov CUI nenasvedčuje tomu, že by jeho účelom bolo úplné obnovenie pôvodného stavu ekonomického subjektu, vrátane odstránenia všetkých prekážok brániacich riadnemu výkonu jeho obchodnej činnosti, ktoré boli spôsobené vecnými škodami.
107.
Ustanovenie článku 8 § 1 písm. a) jednotných právnych predpisov CUI sa vzťahuje na škody spôsobené osobám (ako je usmrtenie, zranenie alebo iné poškodenie telesného alebo duševného zdravia). Napríklad v prípade zranenia zamestnancov prevádzkovateľa sa mi nezdá byť v súlade s týmto ustanovením, že by prepravca mohol v dôsledku takého zranenia požadovať náklady spojené so zamestnaním ďalšieho personálu.
108.
Rovnako náklady na opravu, ktoré vznikli spoločnosti Lokomotion, sú podľa môjho názoru náklady, ktoré majú byť nahradené podľa článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI. Prenájom náhradných lokomotív sa podľa môjho názoru nevzťahuje na stratu alebo poškodenie majetku, ale predstavuje dodatočné náklady vyplývajúce zo zámeru spoločnosti Lokomotion pokračovať v poskytovaní služieb bez prerušenia.
109.
Článok 8 § 1 písm. c) jednotných právnych predpisov CUI je jediným ustanovením, ktoré sa týka peňažných nákladov (teda nákladov mimo škody spôsobenej osobám alebo vecnej škody), ktoré môže prepravca preniesť na prevádzkovateľa infraštruktúry.
110.
Okrem toho znenie článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI uvádza, že prevádzkovateľ (v tomto prípade ÖBB‑Infrastruktur) „zodpovedá“ a stanovuje tak objektívnu zodpovednosť. Súhlasím so spoločnosťou ÖBB‑Infrastruktur a Komisiou, že objektívna zodpovednosť si vyžaduje reštriktívny výklad pojmu „vecná škoda“.
111.
Napokon za relevantný pre reštriktívny výklad rozsahu zodpovednosti prevádzkovateľa podľa článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI považujem aj článok 8 § 4 týchto predpisov. Toto ustanovenie konkrétne umožňuje rozšírenie rozsahu zodpovednosti prevádzkovateľa za „škody, ktoré dopravcovi vzniknú v dôsledku omeškania alebo prevádzkových porúch“. Tieto škody vznikajú dopravcovi v dôsledku nemožnosti používať poškodené vozidlo pravidelne a včas.
112.
Nedomnievam sa, že náklady vzniknuté spoločnosti Lokomotion by spadali pod uvedené ustanovenie, pretože jej činnosť nebola podľa dostupných informácií omeškaná ani narušená. Náklady, ktoré možno nahradiť, okrem samotnej vecnej škody podľa článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI, sú však v systéme týchto pravidiel výslovne uvedené.
113.
Článok 8 § 1 písm. c) jednotných právnych predpisov CUI odkazuje na „majetkové škody, ktoré vyplývajú z toho, že dopravca uhradí odškodnenia podľa CIV [ (
85
)] a CIM“ (
86
). Majetkové škody, ktoré môžu byť nahradené na základe objektívnej zodpovednosti, sú tie, ktoré vznikli dopravcovi v dôsledku toho, že nemohol dodržať prepravnú povinnosť podľa jednotných právnych predpisov CIV a CIM. Tieto majetkové škody teda môžu byť prenesené na prevádzkovateľa infraštruktúry.
114.
Tento výklad je podľa môjho názoru v súlade s dôvodovou správou k jednotným právnym predpisom CUI, (
87
) podľa ktorej nie sú majetkové škody zahrnuté do článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
115.
Je pravda, že v súvislosti s prenájmom náhradných lokomotív si je možné len ťažko predstaviť situáciu, v ktorej by vznikli majetkové škody uvedené v článku 8 § 1 písm. c) alebo článku 8 § 4 jednotných právnych predpisov CUI. To však neznamená, že sa na tieto škody vzťahuje článok 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
116.
Domnievam sa teda, že náklady na prenájom náhradných lokomotív nespadajú pod pojem „vecná škoda“ v zmysle článku 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI.
C.
O tretej otázke: Môžu strany zmluvou rozšíriť zodpovednosť prostredníctvom paušálneho odkazu na vnútroštátne právo?
117.
Podstatou tretej otázky vnútroštátneho súdu je, či v prípade, že sa článok 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI nevzťahuje na náklady vzniknuté spoločnosti Lokomotion výmenou poškodených lokomotív, predstavuje paušálny odkaz v zmluve na ABGB platné rozšírenie zodpovednosti v porovnaní so zodpovednosťou stanovenou v jednotných právnych predpisoch CUI podľa ich článku 4 a článku 19 § 1.
118.
Táto otázka si vyžaduje, aby Súdny dvor rozhodol o primeranej rovnováhe medzi zmluvnou slobodou a kogentnou povahou jednotných právnych predpisov CUI týkajúcich sa zodpovednosti. (
88
)
119.
Ako bolo vysvetlené vyššie, strany sa dohodli, že VOP budú tvoriť neoddeliteľnú súčasť zmluvy o využívaní železničnej infraštruktúry. (
89
) VOP odkazujú na viacero zdrojov, vrátane ABGB, ktoré na jednej strane stanovujú zavinenie ako podmienku vzniku zodpovednosti, ale na druhej strane umožňujú rozšíriť rozsah nárokov, ako sú náklady na prenájom v prejednávanej veci.
120.
Je na základe týchto skutočností možné dospieť k záveru, že strany tým, že zahrnuli subsidiárne použitie ABGB, rozšírili zodpovednosť, ako to umožňuje článok 4 jednotných právnych predpisov CUI?
121.
Podľa môjho názoru je odpoveď na túto otázku kladná.
122.
Článok 4 jednotných právnych predpisov CUI umožňuje stranám prevziať väčšiu zodpovednosť a povinnosti, ako sú tie, ktoré sú stanovené v jednotných právnych predpisoch CUI.
123.
Na úvod sa domnievam, že toto ustanovenie nevyžaduje, aby základ aj rozsah zodpovednosti boli väčšie ako to, čo je stanovené v jednotných právnych predpisoch CUI. Článok 4 jednotných právnych predpisov CUI chápem skôr tak, že poskytuje stranám voľnosť pri dojednaní rozšírenia zodpovednosti.
124.
Tento výklad je v súlade s dôvodovou správou k článku 4 jednotných právnych predpisov CUI, ktorá uvádza, že účelom tohto článku je umožniť zmluvným stranám „rozšíriť svoju zodpovednosť“ (
90
). Dôvodová správa nerozlišuje medzi základom a rozsahom zodpovednosti.
125.
Strany preto môžu zmluvou rozšíriť zodpovednosť prevádzkovateľa siete za škody vzniknuté dopravcovi prenájmom náhradných lokomotív počas opravy poškodených lokomotív. Rovnako tak môže byť táto zodpovednosť založená na zavinení.
126.
ÖBB‑Infrastruktur tvrdí, že všeobecný odkaz na niektoré vnútroštátne právne predpisy vo VOP je demonštratívnym, a nie taxatívnym výpočtom, čo znamená, že je príliš nepresný na to, aby išlo o výnimku na základe článku 4 jednotných právnych predpisov CUI. ÖBB‑Infrastruktur takisto uviedla, že VOP odkazujú na niekoľko vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré by mohli byť uplatniteľné na prejednávanú vec, čo vedie k tomu, že jednotné právne predpisy CUI musia byť použité ako jediný nástroj upravujúci zodpovednosť vyplývajúcu zo zmluvy.
127.
Článok 4 jednotných právnych predpisov CUI neobmedzuje spôsob, akým môžu strany dojednať širšiu zodpovednosť. Nič nenasvedčuje tomu, že by to nebolo možné dosiahnuť paušálnym výberom pravidiel vnútroštátneho systému. Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či to bolo skutočne úmyslom zmluvných strán.
128.
Tento záver nie je spochybnený článkom 19 § 1 jednotných právnych predpisov CUI, ktorý predpisuje povinné použitie jednotných právnych predpisov CUI na iné nároky týkajúce sa zodpovednosti. Dôvodová správa k článku 19 § 1 jednotných právnych predpisov CUI (
91
) uvádza, že jeho cieľom je „plne chrániť systém zodpovednosti obmedzením mimozmluvných nárokov“. Domnievam sa však, že spor vo veci samej sa týka zmluvných nárokov (rozšírenie zodpovednosti) stanovených v rámci toho, čo umožňuje článok 4 jednotných právnych predpisov CUI. Z toho vyplýva, že článok 19 § 1 jednotných právnych predpisov CUI sa na prejednávanú vec nevzťahuje.
129.
Domnievam sa teda, že Súdny dvor by mal odpovedať na tretiu otázku v tom zmysle, že článok 4 a článok 19 § 1 jednotných právnych predpisov CUI umožňujú zmluvným stranám rozšíriť zodpovednosť prostredníctvom paušálneho odkazu na vnútroštátne právne predpisy. Takéto rozšírenie môže viesť k širšej zodpovednosti, je však podmienené preukázaním zavinenia.
V. Návrh
130.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby odpovedal na prejudiciálne otázky položené zo strany Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko), takto:
1.
Súdny dvor Európskej únie má právomoc vykladať Jednotné právne predpisy pre zmluvu o využívaní železničnej infraštruktúry v medzinárodnej železničnej preprave (CUI) – dodatok E k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF).
2.
Článok 8 § 1 písm. b) jednotných právnych predpisov CUI sa má vykladať tak, že nezahŕňa náklady, ktoré vzniknú prepravcovi tým, že z dôvodu poškodenia lokomotív je nútený si prenajať iné náhradné lokomotívy.
3.
Článok 4 a článok 19 § 1 jednotných právnych predpisov CUI sa majú vykladať tak, že umožňujú zmluvným stranám účinne rozšíriť svoju zodpovednosť prostredníctvom paušálneho odkazu na vnútroštátne právne predpisy, a to aj v prípade, že to povedie k širšej zodpovednosti, podmienkou tejto zodpovednosti je však zavinenie.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Súdny dvor definoval zmiešanú dohodu ako dohodu, ktorá je „podpísaná a uzatvorená samotnou Úniou_… ako aj každým z jej členských štátov“. Pozri stanovisko 2/15 (Dohoda o voľnom obchode medzi EÚ a Singapurom) zo 16. mája 2017 (EU:C:2017:376, bod 29).
(
3
)	EECKHOUT, P.: EU External Relations Law. 2. vydanie, Oxford University Press: Oxford, 2011, s. 278.
(
4
)	Dodatok E ku COTIF z 9. júna 1999.
(
5
)	Pozri body 9 až 11 nižšie.
(
6
)	Pozri poznámku pod čiarou 4 vyššie.
(
7
)	Dohoda medzi Európskou úniou a Medzivládnou organizáciou pre medzinárodnú železničnú prepravu o pristúpení Európskej únie k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980, zmenenému a doplnenému Vilniuským protokolom z 3. júna 1999 (Ú. v. EÚ L 51, 2013, s. 8; ďalej len „Dohoda o pristúpení“).
(
8
)	COTIF bol ratifikovaný na účely právneho poriadku Únie rozhodnutím Rady 2013/103/EÚ zo 16. júna 2011 o podpise a uzavretí Dohody medzi Európskou úniou a Medzivládnou organizáciou pre medzinárodnú železničnú prepravu o pristúpení Európskej únie k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980, zmenenému a doplnenému Vilniuským protokolom z 3. júna 1999 (Ú. v. EÚ L 51, 2013, s. 1).
(
9
)	Značný počet medzinárodných dohôd, ktorých zmluvnou stranou je Európska únia, je uzavretý ako zmiešané dohody. Rosas citoval štúdiu vykonanú v roku 2001, ktorá identifikovala 154 zmiešaných dohôd. Dnes je ich počet pravdepodobne vyšší. Pozri ROSAS, A.: Mixity Past, Present and Future: Some Observations. In: CHAMON, M., GOVAERE, I. (eds.): EU External Relations Post‑Lisbon. Brill NV: Leiden, 2020, s. 8 – 18, s. 4.
(
10
)	Allan Rosas sa v tejto súvislosti domnieval, že „zmiešané dohody sú názorným príkladom špecifickej povahy európskeho integračného projektu“. Pozri ROSAS (poznámka pod čiarou 9 vyššie), s. 8.
(
11
)	PRETE, L.: The Constitutional Limits to the Choice of Mixity after EUSFTA, COTIF I, MPA Antarctic and COTIF II: Towards a More Constructive Discourse? In: European Law Review. 45(1), 2020, s. 113 – 127, s. 114.
(
12
)	Článok 5 ods. 2 ZEÚ.
(
13
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, bod 63).
(
14
)	Tento pojem zaviedol ROSAS, A.: Mixed Union – Mixed Agreements. In: KOSKENNIEMI, M. (ed.): International Law Aspects of the European Union. Brill Nijhoff: Leiden, 1998, s. 131. Pozri tiež CHAMON, M., GOVAERE, I.: Introduction: Facultative Mixity, More than Just a Childhood Disease of EU Law? In: CHAMON, M., GOVAERE, I. (eds.): EU External Relations Post‑Lisbon. Brill NV: Leiden, 2020, s. 2; GOVAERE, I.: „Facultative“ and „Functional Mixity“ in light of the Principle of Partial and Imperfect Conferral. College of Europe Research Paper Law 03/2019; HILLION, C., CHAMON, M.: Facultative Mixity and Sincere Cooperation. In: CHAMON, M., GOVAERE, I. (eds.): EU External Relations Post‑Lisbon. Brill NV: Leiden, 2020, s. 86.
(
15
)	Rozsudky z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935, bod 66), a z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída) (C‑626/15 a C‑659/16, EU:C:2018:925, bod 126).
(
16
)	V článku 4 ods. 2 písm. g) ZFEÚ je medzi spoločnými právomocami uvedená dopravná politika.
(
17
)	Pozri Vyhlásenie Európskej únie, čo sa týka výkonu právomocí, bod 12 vyššie.
(
18
)	Tento pojem použil generálny advokát Cosmas vo svojich návrhoch v spojených veciach Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:378, bod 32). Použil ho tiež generálny advokát Szpunar vo svojich návrhoch vo veci Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, bod 93), a akademikmi v právnej oblasti: napríklad HELISKOSKI, J.: The Jurisdiction of the European Court of Justice to Give Preliminary Rulings on the Interpretation of Mixed Agreements. In: Nordic Journal of International Law. 2000, zv. 69, s. 395 – 412, s. 409.
(
19
)	Najnovším z nich bol rozsudok z 2. septembra 2021, Moldavská republika (C‑741/19, EU:C:2021:655). Hlavným dôvodom pre skúmanie príslušnosti v uvedenej veci však nebolo to, že dotknutá dohoda bola dohodou zmiešanou (čo bola), ale že spor, z ktorého vyplynula otázka výkladu, bol vedený medzi dvoma účastníkmi mimo Európskej únie, ale rozhodnutie prislúchalo súdu členského štátu.
(
20
)	Pozri najmä návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Tesauro vo veci Hermès (C‑53/96, EU:C:1997:539, body 20 až 21); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas v spojených veciach Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:378, body 40 a 41); návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:48, body 47 až 54), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2010:436, body 50 až 56).
(
21
)	HELISKOSKI, J., poznámka pod čiarou 18 vyššie; KOUTRAKOS, P.: Interpretation of Mixed Agreements. In: HILLION, C., KOUTRAKOS, P. (eds.): Mixed Agreements Revisited: The EU and its Member States in the World. Hart Publishing: London, 2010, s. 116 – 137; PRETE, L., poznámka pod čiarou 11 vyššie.
(
22
)	Rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935; „COTIF I“).
(
23
)	Rozsudok z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125).
(
24
)	Rozsudok z 30. apríla 1974, Haegeman (181/73, EU:C:1974:41).
(
25
)	Rozsudok z 30. apríla 1974, Haegeman (181/73, EU:C:1974:41, body 3 až 6). Táto argumentácia bola tiež použitá na odôvodnenie právomoci na výklad aktov prijatých na základe medzinárodnej dohody, ktorej zmluvnou stranou je Únia (pozri rozsudok z 20. septembra 1990, Sevince, C‑192/89, EU:C:1990:322). Tvrdenie uvedené v rozsudku Haegeman sa stalo štandardným odôvodnením právomoci Súdneho dvora vykladať medzinárodné dohody v konaní o prejudiciálnej otázke, ktoré sa opakuje vo všetkých takýchto prípadoch. Pozri nedávny rozsudok z 2. septembra 2021, Moldavská republika (C‑741/19, EU:C:2021:655, bod 23 a citovaná judikatúra).
(
26
)	TIMMERMANS, C.W.A.: The Court of Justice and Mixed Agreements. In: Court of Justice of the European Union (ed.): The Court of Justice and the Construction of Europe: Analyses and Perspectives on Sixty Years of Case‑law – La Cour de Justice et la Construction de l’Europe: Analyses et Perspectives de Soixante Ans de Jurisprudence. 2013, T.M.C. Asser Press: Haag, Holandsko, s. 667.
(
27
)	Rozsudok z 30. septembra 1987, Demirel (12/86, EU:C:1987:400; „Demirel“).
(
28
)	Tamže, bod 8.
(
29
)	Tamže, body 9 a 10.
(
30
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas v spojených veciach Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:378, body 37 až 38).
(
31
)	Rozsudok zo 16. júna 1998, Hermès (C‑53/96, EU:C:1998:292; „Hermès“).
(
32
)	Rozsudok zo 14. decembra 2000, Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:688, body 35 a 39).
(
33
)	Rozsudok z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125).
(
34
)	Rozsudok z 2. septembra 2021, Moldavská republika (C‑741/19, EU:C:2021:655).
(
35
)	Rozsudok z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:496).
(
36
)	Rozsudok z 19. marca 2002, Komisia/Írsko (C‑13/00, EU:C:2002:184).
(
37
)	Rozsudok zo 7. októbra 2004, Komisia/Francúzsko (C‑239/03, EU:C:2004:598).
(
38
)	Rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:345).
(
39
)	Rozsudok zo 16. júna 1998, Hermès (C‑53/96, EU:C:1998:292).
(
40
)	Nariadenie Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146).
(
41
)	Rozsudok zo 16. júna 1998, Hermès (C‑53/96, EU:C:1998:292, bod 32).
(
42
)	Rozsudok z 18. októbra 1990, Dzodzi (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360).
(
43
)	Rozsudok zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369).
(
44
)	Rozsudok zo 17. júla 1997, Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372).
(
45
)	Rozsudok z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:496).
(
46
)	Rozsudok z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:496, bod 47).
(
47
)	Napríklad rozsudky z 19. marca 2002, Komisia/Írsko (C‑13/00, EU:C:2002:184, bod 16), a zo 7. októbra 2004, Komisia/Francúzsko (C‑239/03, EU:C:2004:598, bod 29).
(
48
)	V tejto súvislosti pozri vysvetlenie v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:42, bod 33).
(
49
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Poiares Maduro vo veci Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:42, bod 33). Na tomto základe dospel k záveru, že rozsudok v predchádzajúcej veci Etang de Berre (rozsudok zo 7. októbra 2004, Komisia/Francúzsko, C‑239/03, EU:C:2004:598) možno vykladať v tom zmysle, že „Súdny dvor predpokladal, že uzavretím zmluvy v oblasti vypúšťania sladkej vody a kalov do morského prostredia uplatnilo Spoločenstvo svoju nevýlučnú právomoc“.
(
50
)	Rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935, bod 66).
(
51
)	Rozsudok z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída) (C‑626/15 a C‑659/16, EU:C:2018:925, bod 126).
(
52
)	Takýto výklad tejto judikatúry navrhuje aj právna veda. Pozri NEFRAMI, E.: Article 216(1) TFEU and the Union’s shared external competence in the light of mixity: Germany v. Council (COTIF) In: Common Market Law Review. 2019, zv. 56, s. 489 – 520, s. 506 – 507.
(
53
)	Stanovisko 2/15 Súdneho dvora (Dohoda o voľnom obchode medzi EÚ a Singapurom) zo 16. mája 2017 (EU:C:2017:376).
(
54
)	Ako vysvetlil Súdny dvor, konštatovanie v stanovisku 2/15, že v oblasti spoločnej, ale nevykonávanej právomoci úpravu „zamýšľanej dohody nemôže schváliť samotná Únia“ [Stanovisko 2/15 Súdneho dvora (Dohoda o voľnom obchode medzi EÚ a Singapurom) zo 16. mája 2017, EU:C:2017:376, bod 244], bolo iba zopakovaním skutkového základu rozhodnutia uzatvoriť dohodu so Singapurom ako zmiešanú dohodu (rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada, C‑600/14, EU:C:2017:935, bod 68). Súdny dvor spresnil politický kontext podpisu tejto dohody: zmiešaná dohoda bola zvolená z dôvodu absencie potrebnej väčšiny v Rade na uzavretie tejto dohody bez účasti členských štátov. Zmiešaná dohoda bola teda skôr výsledkom politických okolností ako právnej potreby.
(
55
)	To platí, pokiaľ ide o právo Únie. Pokiaľ však medzinárodné právo bráni tomu, aby Únia uzatvorila medzinárodnú dohodu bez účasti všetkých alebo časti svojich členských štátov, musí byť takáto dohoda uzatvorená ako zmiešaná, aby bola v súlade s medzinárodným právom. V tomto zmysle pozri rozsudok z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída) (C‑626/15 a C‑659/16, EU:C:2018:925, body 127 až 133).
(
56
)	Pozri rozsudok z 31. marca 1971, Komisia/Rada (22/70, EU:C:1971:32, bod 17).
(
57
)	Generálna advokátka Kokott sa zaoberala prednosťou v dvoch návrhoch: návrhy vo veci Komisia/Rada (CHMO Antarktída) (C‑626/15, EU:C:2018:362, body 111 až 117), a návrhy vo veci Komisia/Rada (C‑13/07, EU:C:2009:190, bod 76).
(
58
)	K týmto nejasnostiam pozri vynikajúci článok CREMONA, M.: Defining Competence in EU External Relations: Lessons from the Treaty Reform Process. In: DASHWOOD, A., MARESCEAU, M. (eds.): Law and Practice of EU External Relations: Salient Features of a Changing Landscape. Cambridge University Press: Cambridge, 2008, s. 34 – 69.
(
59
)	To platí v oblastiach prednostných spoločných právomocí, nie však v oblastiach súbežných spoločných právomocí. Aj keď väčšina spoločných právomocí predpokladaných Zmluvami je prednostná, existujú aj niektoré spoločné právomoci, ktoré nie sú prednostné, ale skôr súbežné. To znamená, že ich môžu súčasne vykonávať Únia aj členské štáty. Také sú právomoci v oblasti humanitárnej pomoci a rozvojovej spolupráce. Pozri v tejto súvislosti článok 4 ods. 4 ZFEÚ.
(
60
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:48, body 54 až 60).
(
61
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Cosmas v spojených veciach Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:378, bod 44).
(
62
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:48, bod 52), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2010:436, poznámka pod čiarou 31 v bode 47).
(
63
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Wahl k stanovisku 3/15 (Marrákešská zmluva o uľahčení prístupu k uverejneným dielam) (EU:C:2016:657, bod 119).
(
64
)	Článok 216 ods. 1 ZFEÚ okrem iného predpokladá, že Únia môže uzatvoriť medzinárodnú dohodu, ak je uzatvorenie dohody nevyhnutné na dosiahnutie cieľov stanovených Zmluvami v rámci politík Únie.
(
65
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, bod 118).
(
66
)	De BAERE, G.: Subsidiarity as a Structural Principle Governing the use of EU External Competences. In: CREMONA, M. (ed.): Structural Principles in EU External Relations. Hart Publishing: Oxford, 2018, s. 93 – 116, s. 112 – 114.
(
67
)	Návrhy generálneho advokáta Cosmas v spojených veciach Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:378, bod 48).
(
68
)	Rozsudok z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:935, bod 70).
(
69
)	Tento postup bol dodržaný pri pristúpení Únie ku COTIF vrátane Jednotných právnych predpisov CUI. Pozri preambulu rozhodnutia 2013/103.
(
70
)	Rozsudok z 26. novembra 2014, Parlament a Komisia/Rada (C‑103/12 a C‑165/12, EU:C:2014:2400, bod 84).
(
71
)	V rozsudku z 24. júna 2014, Parlament/Rada (C‑658/11, EU:C:2014:2025, bod 56), sa Súdny dvor stotožnil s názorom, ktorý vyjadril generálny advokát Bot, že postupy vnútornej a vonkajšej činnosti sú symetrické.
(
72
)	V rozsudkoch zo 14. decembra 2000, Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, EU:C:2000:688, bod 33); z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos (C‑431/05, EU:C:2007:496, bod 33), a z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, bod 31).
(
73
)	ROSAS, c. d., poznámka pod čiarou 9 vyššie, s. 12.
(
74
)	Pozri body 64 až 67 vyššie.
(
75
)	Pozri článok 7 Dohody o pristúpení a dodatok k prílohe I rozhodnutia 2013/103 s názvom „Vyhlásenie Európskej únie týkajúce sa vykonávania právomocí“.
(
76
)	V súvislosti s tým Súdny dvor vo vzťahu k pristúpeniu Únie k Dohovoru o morskom práve z 10. decembra 1982 (UNCLOS) a vyhlásením o právomoci Spoločenstva v súvislosti s týmto pristúpením konštatoval, že predstavuje užitočný referenčný základ, ktorý však nemožno považovať za vyčerpávajúci. Pozri rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko (C‑459/03, EU:C:2006:345, bod 109). Pozri tiež GOVAERE, I.: Beware of the Trojan Horse: Dispute Settlement in (Mixed) Agreements and the Autonomy of the EU Legal Order. In: HILLION, C., KOUTRAKOS, P. (eds.): Mixed Agreements Revisited: The EU and its Member States in the World. Hart Publishing: London, 2010, s. 187 – 207, s. 194.
(
77
)	Smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2012/34/EÚ z 21. novembra 2012, ktorou sa zriaďuje jednotný európsky železničný priestor (Ú. v. EÚ L 343, 2012, s. 32), ktorá nahradila niekoľko smerníc uvedených vo vyhlásení (pozri bod 12 vyššie). Komisia sa na založenie právomoci Súdneho dvora dovoláva najmä tejto smernice. Táto smernica však podľa môjho názoru nepostačuje na založenie výlučnej právomoci Únie podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Szpunar vo veci Nemecko/Rada (C‑600/14, EU:C:2017:296, body 154 a 155).
(
78
)	Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
79
)	Vyhlásenie Európskej únie týkajúce sa článku 2 Dohody, priložené ako príloha II k rozhodnutiu 2013/103.
(
80
)	Článok 15 jednotných právnych predpisov CUI znie: „Obmedzenia zodpovednosti stanovené v týchto Jednotných právnych predpisoch, ako aj ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré obmedzujú náhradu škody pevnou sumou, sa neuplatňujú, ak sa preukáže, že škodu spôsobil poškodený konaním alebo opomenutím, ku ktorému došlo buď so zámerom privodiť škodu, alebo ľahkomyseľne a s vedomím, že by k takej škode pravdepodobne mohlo dôjsť.“
(
81
)	Nedávno napríklad v rozsudku z 19. novembra 2020, Ministère public and Conseil national de l’ordre des pharmaciens [Uvádzanie kanabidiolu (CBD) na trh] (C‑663/18, EU:C:2020:938, bod 66).
(
82
)	Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1155, s. 331.
(
83
)	Oficiálne dokumenty Conference of the United Nations on the Law of Treaties between States and International Organisations or between International Organisations, zv. II, s. 91.
(
84
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. januára 2006, IATA a ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, bod 40).
(
85
)	Jednotné právne predpisy pre Zmluvu o medzinárodnej železničnej preprave cestujúcich a batožín (CIV). Dodatok A k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980. Konkrétne článok 26 ods. 1 jednotných právnych predpisov CIV stanovuje: „Dopravca zodpovedá za škodu, ktorá vznikne tým, že dôjde k usmrteniu alebo zraneniu cestujúceho alebo k inému poškodeniu jeho telesného alebo duševného zdravia v dôsledku úrazu v súvislosti so železničnou prevádzkou počas pobytu cestujúceho v železničných vozňoch alebo pri nastupovaní a vystupovaní, a to nezávisle od toho, ktorá železničná infraštruktúra sa využíva.“
(
86
)	Jednotné právne predpisy pre zmluvu o medzinárodnej železničnej preprave tovaru. Dodatok B k Dohovoru o medzinárodnej železničnej preprave (COTIF) z 9. mája 1980. Konkrétne článok 23 ods. 1 jednotných právnych predpisov: „Dopravca zodpovedá za škodu vzniknutú úplnou alebo čiastočnou stratou alebo poškodením tovaru v čase od prevzatia tovaru po jeho dodanie a za škodu vzniknutú prekročením dodacej lehoty, a to nezávisle od toho, ktorá železničná infraštruktúra sa využíva.“
(
87
)	Konsolidovaná dôvodová správa generálneho zhromaždenia AG 12/13 Add. 8, 30.09.2015., s. 14, hlava III, bod 2. Súdny dvor už predtým odkázal na dôvodovú správu vo vzťahu k jednotným právnym predpisom CIV v rozsudku z 26. septembra 2013, ÖBB‑Personenverkehr (C‑509/11, EU:C:2013:613, bod 41). Hoci dôvodová správa určite nie je smerodajná pre výklad jednotných právnych predpisov CUI Súdnym dvorom, domnievam sa, že ju možno použiť ako pomôcku pri výklade.
(
88
)	Napríklad dôvodová správa k jednotným právnym predpisom CUI uvádza, že „Jednotné právne predpisy pre zmluvu o používaní infraštruktúry v medzinárodnej železničnej preprave (jednotné právne predpisy CUI)... vychádzajú zo základnej myšlienky, že zmluvným stranám musí byť poskytnutá maximálna sloboda pri vytváraní ich zmluvných vzťahov, ale zodpovednosť musí byť upravená jednotným a kogentným spôsobom. Tým sa predíde najmä problémom, ktoré by mohli vzniknúť v dôsledku toho, že by štáty mali rôzne systémy zodpovednosti“. Pozri s. 3, bod 7.
(
89
)	Pozri body 15 a 16 vyššie.
(
90
)	Dôvodová správa k jednotným právnym predpisom CUI, s. 10, bod 3. Pozri poznámku pod čiarou 87 vyššie.
(
91
)	Dôvodová správa k jednotným právnym predpisom CUI, s. 20, bod 1 týkajúci sa článku 19 jednotných právnych predpisov CUI. Pozri poznámku pod čiarou 87 vyššie.