NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 2. septembra 2021(1)
Spojené veci C‑143/20 a C‑213/20
A
proti
O (C‑143/20)
a
G.W.,
E.S.
proti
A. Towarzystwo Ubezpieczeń Życie S.A. (C‑213/20)
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola, Poľsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 2002/83/ES – Zmluvy o skupinovom životnom poistení spojené s podielovými fondmi (‚unit‑linked‘) – Rozsah a obsah povinnosti poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy – Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Klamlivé opomenutia“
I.      Úvod
1.        Konania vo veci samej sa začali na návrh spotrebiteľov v Poľsku, ktorí uzavreli zmluvy o skupinovom životnom poistení. Uvedení spotrebitelia tvrdia, že neboli v požadovanej miere podrobnosti informovaní o vlastnostiach a rizikách týchto poistných produktov. Požadujú preto náhradu všetkých finančných prostriedkov, ktoré na základe uvedených zmlúv investovali. V tomto kontexte položil Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola, Poľsko) niekoľko otázok týkajúcich sa rozsahu povinnosti poskytnúť informácie, ktorá vyplýva z článku 36 ods. 1 smernice 2002/83/ES(2) (ďalej len „smernica o životnom poistení“), a dôsledkov vyplývajúcich z neposkytnutia (úplných) informácií.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
1.      Smernica o životnom poistení
2.        Cieľom smernice o životnom poistení je odstrániť odchýlky, ktoré existujú medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi pre dohľad, prostredníctvom koordinácie niektorých aspektov začatia a vykonávania podnikania v oblasti životného poistenia.(3) V tejto súvislosti sa v odôvodnení 52 tejto smernice uvádza:
„Na vnútornom trhu s poistením spotrebiteľ bude mať širší a variovanejší výber zmlúv. Ak má plne profitovať z tejto rozmanitosti a zo zvýšenej konkurencie, musí mať k dispozícii akékoľvek informácie, ktoré sú potrebné, aby si mohol vybrať zmluvu najlepšie sa hodiacu pre jeho potreby. Táto požiadavka na informácie je o to dôležitejšia, keďže trvanie záväzku môže byť veľmi dlhé. Minimálne opatrenia preto musia byť koordinované, aby spotrebiteľ dostal jasné a presné informácie o základných charakteristikách jemu navrhovaných produktov, ako aj informácie o orgánoch, ktorým možno zasielať akékoľvek sťažnosti poistencov, poistených osôb alebo oprávnených osôb pre zmluvy [zo zmlúv – neoficiálny preklad].“
3.        Podľa článku 36 smernice o životnom poistení nazvaného „Informácie pre poistníkov“:
„1.      Pred uzavretím poistnej zmluvy sa poistníkovi oznámia aspoň informácie uvedené v prílohe III bod A.
…
3.      Členský štát záväzku môže požadovať od poisťovní, aby poskytovali informácie okrem tých, ktoré sú uvedené v prílohe III, len ak to je potrebné na správne pochopenie základných prvkov záväzku poistníkom.
4.      Podrobné pravidlá na uplatňovanie tohto článku a prílohy III stanoví členský štát záväzku.“
4.        Príloha III tejto smernice nazvaná „Informácie pre poistníkov“ v relevantnej časti stanovuje:
„Nasledujúce informácie, ktoré sa musia oznámiť poistencom pred uzatvorením zmluvy (A) alebo počas trvania zmluvy (B), musia byť poskytnuté jasne a presne, písomne, v úradnom jazyku členského štátu záväzku.
…
A.      Pred uzatvorením zmluvy
Informácie o poisťovni
Informácie o záväzku
…
…
a)11      Pre poistenie vzťahujúce sa na podielové fondy: definovanie podielov [podielových jednotiek – neoficiálny preklad], s ktorými sú plnenia spojené
a)12      Uvedenie povahy základných aktív pre poistky spojené s podielmi [podielovými fondami – neoficiálny preklad]
…“
2.      Smernica o nekalých obchodných praktikách
5.        Smernica 2005/29/ES (ďalej len „smernica o nekalých obchodných praktikách“)(4) sa uplatňuje na „nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu“(5). Podľa článku 5 tejto smernice:
„1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
…
4.      Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
a)      sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
…“
6.        Článok 7 smernice o nekalých obchodných praktikách, nazvaný „Klamlivé opomenutia konania“, stanovuje:
„1.      Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty, okolnosti a obmedzenia komunikačného prostriedku, opomenie podstatnú informáciu, ktorú priemerný spotrebiteľ potrebuje v závislosti od kontextu na to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
…
5.      Požiadavky na informácie zavedené právom Spoločenstva vo vzťahu k obchodnej komunikácii vrátane reklamy alebo marketingu, ktorých demonštratívny výpočet je uvedený v prílohe II, sa považujú za podstatné.“
B.      Poľské právo
7.        V čase, ktorý je relevantný pre skutkové okolnosti vo veci samej, upravoval podnikanie v oblasti poisťovníctva Ustawa o działalności ubezpieczeniowej (ďalej len „zákon o poisťovacej činnosti“).(6) Práve tento právny predpis mal za cieľ prebrať smernicu o životnom poistení.
8.        Článok 13 zákona o poisťovacej činnosti v relevantnej časti uvádzal:
„…
4.      Poisťovňa je v prípade investičného životného poistenia, ktoré sa uvádza v časti I tretej skupine prílohy tohto zákona, povinná v poistnej zmluve konkrétne uviesť alebo spomenúť nasledujúce informácie:
(1)      zoznam navrhovaných podielových fondov;
(2)      pravidlá pre určenie hodnoty poistného plnenia a odkupnej hodnoty, vrátane pravidiel týkajúcich sa odkupovania podielových jednotiek podielového fondu a lehôt na ich konverziu na hotovosť a výplatu plnenia;
(3)      pravidlá určujúce, ako má fond investovať svoje finančné prostriedky, a najmä vlastnosti aktív, ktoré fond tvoria, kritériá, podľa ktorých sa aktíva vyberajú, a zásady ich diverzifikácie a iné obmedzenia investícií;
(4)      pravidlá a lehoty oceňovania podielových jednotiek v podielových fondoch;
(5)      pravidlá, na základe ktorých sa určuje výška nákladov a akýchkoľvek ďalších poplatkov odpočítaných z poistného alebo podielového fondu;
…“
III. Skutkové okolnosti, vnútroštátne konanie a prejudiciálne otázky
A.      Vec C‑143/20
9.        O („žalovaná vo veci C‑143/20“) je právnická osoba so sídlom v Poľsku. S poisťovňou poskytujúcou životné poistenie uzavrela zmluvu o skupinovom životnom poistení spojenom s podielovými fondmi. Podľa tejto zmluvy bola poisťovňa poisťovateľom a žalovaná vo veci C‑143/20 bola poistníkom.
10.      Konkrétna zmluva, ktorú uzavrela žalovaná a poisťovňa, bola spojená s podielovým fondom. Podľa štatútu fondu sa poistné investovalo až do výšky 100 % do certifikátov emitovaných B1. Výplaty na základe týchto certifikátov boli založené na indexe B2.
11.      Dňa 8. októbra 2010 pristúpil A, ktorý je fyzickou osobou (ďalej len „žalobca vo veci C‑143/20“), k zmluve o skupinovom životnom poistení uzavretej medzi žalovanou vo veci C‑143/20 a poisťovňou. V zmysle vyhlásenia o pristúpení k tejto zmluve sa žalobca vo veci C‑143/20 zaviazal zaplatiť prvú platbu poistného, a následne platiť pravidelné mesačné poistné. Doba poistenia bola v zmysle uvedenej zmluvy stanovená na 15 rokov.
12.      Poistná zmluva neobsahovala pravidlá týkajúce sa oceňovania podielových jednotiek v podielovom fonde, čistých aktív celého fondu alebo certifikátov, do ktorých bolo poistné zaplatené žalobcom vo veci C‑143/20 investované. V zmluve sa neuvádzal ani spôsob, akým sa vypočíta hodnota indexu, na ktorom boli založené výplaty z uvedených certifikátov.
13.      V štatúte podielového fondu sa však uvádzalo, že záruka výplaty, ktorú poisťovňa zaplatí po uplynutí 15 rokov platnosti zmluvy, nebude nižšia ako suma zodpovedajúca celej investovanej sume poistného prípadne zvýšenej o pozitívnu zmenu indexu B2. V prípade ukončenia poistnej zmluvy pred uplynutím obdobia jej platnosti sa poisťovňa zaviazala, že poistenej osobe vyplatí sumu predstavujúcu hodnotu jej podielových jednotiek v podielovom fonde v danom čase.
14.      Po siedmich rokoch žalobca vo veci C‑143/20 vzhľadom na značné straty hodnoty investovaných finančných prostriedkov odstúpil od zmluvy. Poisťovňa mu zaplatila odkupnú hodnotu rovnajúcu sa hodnote jeho podielových jednotiek v podielovom fonde v deň ukončenia poistnej zmluvy.
15.      Žalobca vo veci C‑143/20 podal na Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola) žalobu o zaplatenie. Tvrdí, že bol uvedený do omylu v súvislosti s povahou investičného nástroja, do ktorého bolo umiestnené jeho poistné.
16.      Vnútroštátny súd poukazuje na to, že povinnosť poskytnúť informácie v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení v spojení s bodmi a)11 a a)12 prílohy III časti A tejto smernice a článkom 185 ods. 3 smernice 2009/138/ES(7) (ďalej len „smernica Solventnosť II“) vyžaduje, v závislosti od jazykovej verzie, aby boli žalobcovi vo veci C‑143/20 poskytnuté úplné informácie o finančných nástrojoch a ponúkaných investičných stratégiách. Neposkytnutie takýchto informácií predstavuje nekalú obchodnú praktiku v zmysle článkov 5 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách.
17.      V uvedenom skutkovom a právnom rámci rozhodol Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola) prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Majú sa článok 185 ods. 3 písm. i) [smernice Solventnosť II] a článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s jej prílohou III časťou A bodom 12 vykladať v tom zmysle, že v prípade zmlúv o životnom poistení spojených s podielovými fondmi, ktorých podkladové aktíva sú deriváty (alebo štruktúrované finančné nástroje, ktorých súčasťou sú deriváty), je poisťovateľ alebo poistník (ktorý ponúka takéto poistenie, distribuuje poistný produkt alebo ‚predáva‘ poistenie) povinný poistenému spotrebiteľovi poskytnúť informácie o povahe, špecifikácii typu a vlastnostiach (anglicky indication of the nature, nemecky Angabe der Art, francúzsky indications sur la nature) podkladového aktíva (derivátu alebo štruktúrovaného finančného nástroja, ktorého súčasťou je derivát) alebo stačí, ak poskytne len informácie o druhu príslušných podkladových aktív bez poskytnutia informácií o vlastnostiach tohto nástroja?
2.      V prípade odpovede na prvú otázku v tom zmysle, že poisťovateľ alebo poistník (ktorý ponúka takéto poistenie, distribuuje poistný produkt alebo ‚predáva‘ poistenie spojené s podielovými fondmi) je povinný poskytnúť spotrebiteľovi informácie o povahe, špecifikácii typu a vlastnostiach podkladového nástroja (derivátu alebo štruktúrovaného finančného nástroja, ktorého súčasťou je derivát), majú sa článok 185 ods. 3 písm. i) [smernice Solventnosť II] a článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s jej prílohou III [časťou] A bodom 12 vykladať v tom zmysle, že informácia poskytnutá poistenému spotrebiteľovi o povahe, špecifikácii typu a vlastnostiach podkladového nástroja (derivátu alebo štruktúrovaného finančného nástroja, ktorého súčasťou je derivát) musí obsahovať rovnaké informácie, aké vyžaduje článok 19 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/39/ES z 21. apríla 2004 o trhoch s finančnými nástrojmi, o zmene a doplnení smerníc Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení smernice Rady 93/22/EHS [Ú. v. EÚ L 145, 2004, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 263] a článok 24 ods. 4 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2014/65/EÚ z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorou sa mení smernica 2002/92/ES a smernica 2011/61/EÚ [Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 349], teda úplné informácie o derivátoch a navrhovaných investičných stratégiách, ktoré majú zahŕňať príslušné poučenie a upozornenia v súvislosti s rizikami spojenými s investíciami do týchto nástrojov alebo týkajúcimi sa špecifických investičných stratégií, vrátane informácií o metodike oceňovania podkladového aktíva používanej poisťovateľom alebo kalkulačným agentom počas trvania poistnej ochrany a informácie týkajúce sa rizika spojeného s derivátom a jeho emitentom, vrátane informácií o zmene hodnoty derivátu v čase, o jednotlivých faktoroch ovplyvňujúcich tieto zmeny a miere ich vplyvu na hodnotu?
3.      Má sa článok 185 ods. 4 [smernice Solventnosť II] vykladať v tom zmysle, že v prípade zmlúv o životnom poistení a poistení pre prípad dožitia spojených s podielovými fondmi, v ktorých je podkladovým aktívom derivát (alebo štruktúrovaný finančný nástroj, ktorého súčasťou je derivát), je poisťovateľ alebo poistník (ktorý ponúka takéto poistenie, distribuuje poistný produkt alebo ‚predáva‘ poistenie) povinný poskytnúť poistenému spotrebiteľovi rovnaké informácie, ako vyžaduje článok 19 ods. 3 smernice 2004/39/ES a článok 24 ods. 4 smernice 2014/65/EÚ, teda úplné informácie o derivátoch a navrhovaných investičných stratégiách, ktoré majú zahŕňať príslušné poučenie a upozornenia v súvislosti s rizikami spojenými s investíciami do týchto nástrojov alebo týkajúcimi sa špecifických investičných stratégií, vrátane informácií o metodike oceňovania podkladového aktíva používanej poisťovateľom alebo kalkulačným agentom počas trvania poistnej ochrany a informácie týkajúce sa rizika spojeného s derivátom a jeho emitentom, vrátane informácií o zmene hodnoty derivátu v čase, o jednotlivých faktoroch ovplyvňujúcich tieto zmeny a miere ich vplyvu na hodnotu?
4.      V prípade kladnej odpovede na druhú alebo tretiu otázku (alebo na obe tieto otázky), predstavuje skutočnosť, že poisťovateľ alebo poistník ponúkajúci životné poistenie spojené s podielovými fondmi neposkytne poistenému spotrebiteľovi vyžadované informácie (uvedené v druhej a tretej otázke) pri ponúknutí poistenia spotrebiteľovi, nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice [o nekalých obchodných praktikách] alebo predstavuje neposkytnutie vyžadovaných informácií klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 7 tejto smernice?
5.      V prípade zápornej odpovede na druhú a tretiu otázku, predstavuje skutočnosť, že poisťovateľ alebo poistník (ktorý ponúka takéto poistenie, distribuuje poistný produkt alebo ‚predáva‘ životné poistenie spojené s podielovými fondmi) neposkytol spotrebiteľovi jasné informácie o tom, že aktíva podielového fondu sú investované do derivátov (alebo štruktúrovaných finančných nástrojov, ktorých súčasťou sú deriváty), nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách alebo predstavuje neposkytnutie vyžadovaných informácií klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 7 tejto smernice?
6.      V prípade zápornej odpovede na druhú a tretiu otázku, predstavuje skutočnosť, že poisťovateľ alebo poistník, ktorý ponúka životné poistenie spojené s podielovými fondmi, neposkytol spotrebiteľovi podrobné informácie o konkrétnych vlastnostiach nástroja, do ktorého sú investované aktíva podielového fondu, vrátane informácií o pravidlách fungovania takéhoto nástroja, ak ide o derivát (alebo o štruktúrovaný finančný nástroj, ktorého súčasťou je derivát), nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách alebo predstavuje neposkytnutie vyžadovaných informácií klamlivú obchodnú praktiku v zmysle článku 7 tejto smernice?“
B.      Vec C‑213/20
18.      A. Towarzystwo Ubezpieczeń Życie S.A. (ďalej len „žalovaná vo veci C‑213/20“) je právnická osoba so sídlom v Poľsku, ktorá predáva produkty životného poistenia. V júli 2011 uzavrela zmluvu o skupinovom životnom poistení spojenom s podielovými fondmi s A. S.A., teda spoločnosťou, ktorá je aktívna v bankovom odvetví, pričom podľa tejto zmluvy je žalovaná vo veci C‑213/20 poisťovateľom a A. S.A. poistníkom (ďalej len „poistník vo veci C‑213/20“).
19.      Konkrétna zmluva, ktorú uzavreli žalovaná a poistník vo veci C‑213/20, bola spojená s podielovým fondom. Podľa štatútu tohto fondu malo byť poistné až do výšky 100 % investované do indexovaných dlhopisov tretej spoločnosti.
20.      Fyzické osoby G.W. a E.S (ďalej len „žalobkyne vo veci C‑213/20“) podpísali v uvedenom poradí 28. a 30. novembra 2011 samostatné vyhlásenia, ktorými pristúpili k zmluve o skupinovom životnom poistení. V zmysle ustanovení tohto vyhlásenia mali uvedené žalobkyne zaplatiť prvé poistné, a následne pravidelné mesačné poistné. Poistná doba bola dohodnutá na obdobie 15 rokov.
21.      Ponuka pristúpiť k dotknutej zmluve o skupinovom životnom poistení bola predložená na jedinom stretnutí v priestoroch poistníka. Poistný produkt bol pred žalobkyňami vo veci C‑213/20 prezentovaný ako kapitálová investícia vo forme systematického sporenia. Ústna prezentácia poistného produktu sa sústredila na grafy týkajúce sa potenciálnych výnosov z investícií do poistného podielového fondu. Na rovnakom stretnutí boli uvedeným žalobkyniam odovzdané dokumenty, konkrétne vyhlásenie o pristúpení a všeobecné zmluvné podmienky.
22.      Žalobkyniam vo veci C‑213/20 však neboli poskytnuté nijaké informácie týkajúce sa podmienok nákupu indexovaných dlhopisov tretej spoločnosti. Nemali preto nijaké informácie o rizikách spojených s investovaním do takýchto štruktúrovaných produktov. Jediná informácia vyplývajúca zo štatútu fondu sa týkala konkrétne rizík spojených so znížením hodnoty indexu, do ktorého bolo poistné investované, vzhľadom na vývoj na finančných trhoch, a tiež možnej straty časti investovaného poistného v prípade ukončenia poistnej zmluvy pred uplynutím doby poistenia.
23.      Žalobkyne vo veci C‑213/20 tiež okrem vyhlásenia o pristúpení k zmluve o skupinovom životnom poistení podpísali písomný dokument obsahujúci informácie, podľa ktorých môže hodnota podielových jednotiek v podielovom fonde počas doby poistenia výrazne kolísať v závislosti od hodnoty finančných nástrojov, do ktorých fond investoval. Žalobkyne však boli uistené, že po uplynutí doby 15 rokov, na ktorú bola zmluva uzavretá, im bude vyplatená celá hodnota podielových jednotiek v podielovom fonde.
24.      Poistné, ktoré žalobkyne vo veci C‑213/20 zaplatili, bolo v súlade s podmienkami zmluvy o skupinovom životnom poistení investované do indexovaných dlhopisov tretej spoločnosti. Počas doby poistenia hodnota podielových jednotiek v podielovom fonde postupne klesala. Po ôsmich rokoch žalobkyňa G.W. zmluvu vypovedala s účinnosťou od 23. januára 2019.
25.      Poisťovňa vyplatila G.W. odkupnú hodnotu, ktorá zodpovedala hodnote jej podielových jednotiek na účte, pričom odpočítala isté náklady spojené s likvidáciou. V čase podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania žalobkyňa E.S. naďalej platila poistné a svoj právny vzťah vyplývajúci z uzavretej zmluvy ešte neukončila.
26.      Žalobkyne vo veci C‑213/20 však podali proti žalovanej žalobu na Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola). Na podporu svojej žaloby uviedli, že žalovaná im neposkytla úplné informácie o vlastnostiach indexovaných dlhopisov tretej spoločnosti a o rizikách, ktoré s nimi boli spojené. Preto neexistovalo nijaké reálne prejavenie vôle pristúpiť k zmluve o skupinovom životnom poistení.
27.      Vnútroštátny súd poukazuje na to, že aj keď žalobkyne vo veci C‑213/20 nie sú formálne zmluvnými stranami zmluvy o skupinovom životnom poistení uzavretej medzi žalovanou o poistníkom, článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení obsahuje povinnosť poskytnúť „aspoň informácie uvedené v prílohe III bode A“ smernice „pred“ uzavretím poistnej zmluvy. Vzhľadom na to, že za týchto okolností spotrebiteľ preberá niektoré povinnosti poistníka, najmä povinnosť zaplatiť poistné, vnútroštátny súd si kladie otázku, či poistenej osobe musia byť pri uzavretí zmluvy so žalovanou vo veci C‑213/20 poskytnuté rovnaké informácie, aké boli poskytnuté poistníkovi v rovnakej veci. Ak to tak je, vzniká neistota v súvislosti s načasovaním takéhoto takého poskytnutia informácií, a tiež spôsobom, akým sa má vykladať pôsobnosť prílohy III časti A bodov a)11 a a)12 smernice o životnom poistení.
28.      Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola) preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s prílohou III časťou A bodom 12 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že povinnosť poskytnúť tam uvedené informácie sa vzťahuje aj na poisteného, ak nie je súčasne poistníkom, a ak vystupuje ako osoba, ktorá v postavení spotrebiteľa pristúpila k zmluve o skupinovom životnom poistení a poistení pre prípad dožitia spojenej s podielovými fondmi, uzavretej medzi poisťovňou a poistníkom – podnikateľom, a ako skutočný investor finančných prostriedkov zaplatených ako poistné?
2.      Má sa v prípade kladnej odpovede na prvú otázku článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s prílohou III časťou A bodmi 11 a 12 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že v rámci právneho vzťahu, o aký ide v prvej otázke, povinnosť informovať o vlastnostiach kapitálových aktív spojených s podielovým fondom tiež znamená, že spotrebiteľ – poistený musí byť vyčerpávajúcim a zrozumiteľným spôsobom informovaný o všetkých rizikách, ktoré súvisia s investovaním do aktív podielového fondu (ako sú štruktúrované dlhopisy alebo deriváty), ako aj o ich povahe a rozsahu, alebo na účely uvedeného ustanovenia stačí, ak sú spotrebiteľovi – poistenému poskytnuté len základné informácie o hlavných typoch rizika spojeného s investovaním finančných prostriedkov prostredníctvom podielového fondu?
3.      Má sa článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s prílohou III časťou A bodmi 11 a 12 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že v rámci právneho vzťahu opísaného v prvej a druhej otázke vyplýva z tohto ustanovenia povinnosť, aby spotrebiteľ, ktorý pristupuje k zmluve o životnom poistení ako poistený, bol informovaný o všetkých investičných rizikách a s nimi súvisiacich podmienkach, o ktorých emitent aktív (štruktúrovaných dlhopisov alebo derivátov) tvoriacich podielový fond informoval poisťovateľa?
4.      Má sa v prípade kladnej odpovede na predchádzajúce otázky článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] vykladať v tom zmysle, že spotrebiteľ, ktorý ako poistený pristupuje k zmluve o skupinovom životnom poistení a poistení pre prípad dožitia spojenej s podielovými fondmi, musí byť informovaný o vlastnostiach kapitálových aktív a o rizikách spojených s investovaním do týchto aktív pred uzavretím zmluvy v rámci samostatného predzmluvného procesu, a teda že toto ustanovenie bráni takému vnútroštátnemu ustanoveniu, [akým je] článok 13 ods. 4 [zákona o poisťovacej činnosti], podľa ktorého stačí, ak sú tieto informácie poskytnuté až v poistnej zmluve a počas jej uzavretia a moment poskytnutia informácií nie je jednoznačne a jasne samostatne vymedzený a oddelený v procese pristúpenia k zmluve?
5.      Má sa v prípade kladnej odpovede na prvé tri otázky článok 36 ods. 1 [smernice o životnom poistení] v spojení s prílohou III časťou A bodmi 11 a 12 tejto smernice vykladať tiež v tom zmysle, že riadne splnenie v ňom stanovenej povinnosti poskytnúť informácie treba považovať za podstatnú náležitosť zmluvy o skupinovom životnom poistení a poistení pre prípad dožitia spojenou s podielovými fondmi, a že v dôsledku toho zistenie, že táto povinnosť nebola riadne splnená, môže viesť k priznaniu práva poistenému spotrebiteľovi požadovať vrátenie všetkých zaplatených platieb poistného z dôvodu prípadného vyhlásenia zmluvy za neplatnú alebo neúčinnú od samého začiatku alebo tiež z dôvodu prípadného vyhlásenia neplatnosti alebo neúčinnosti individuálneho vyhlásenia o pristúpení k tejto zmluve?“
C.      Následné konanie na Súdnom dvore
29.      Rozhodnutím z 24. marca 2021 boli veci C‑143/20 a C‑213/20 spojené na spoločné konanie na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
30.      Písomné pripomienky predložili žalobkyne vo veci C‑213/20, žalovaná vo veci C‑213/20, grécka, talianska a poľská vláda, ako aj Európska komisia. Žalobkyne vo veci C‑213/20, žalovaná vo veci C‑213/20, talianska a poľská vláda, ako aj Komisia odpovedali aj na písomné otázky z 23. marca 2021.
IV.    Analýza
31.      Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Začnem opisom a vysvetlením povahy dotknutých poistných produktov a zhrniem spoločné skutkové okolnosti, ktoré sú na účely týchto návrhov relevantné (časť A). Následne sa zameriam na prejudiciálne otázky v poradí, v akom ich predložil vnútroštátny súd (časť B), a potom preskúmam ich podstatu: kto má povinnosť poskytnúť informácie, vyplývajúcu z článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení (časť C); aké informácie sa musia v zmysle smernice poskytnúť (časť D); kedy sa takéto informácie musia poskytnúť (časť E); a aké dôsledky vyplývajú z ich neposkytnutia (časť F).
A.      Produkty skupinového životného poistenia a relevantné skutkové okolnosti
32.      Odvetvie poistenia je z hľadiska potreby ochrany spotrebiteľa osobitne citlivá oblasť.(8) Poistné zmluvy sú právne zložitými finančnými produktmi, ktoré sa môžu výrazne odlišovať podľa toho, aký poisťovateľ ich ponúka, pričom ich súčasťou môžu byť značné a často veľmi dlhodobé finančné záväzky. V takomto kontexte je spotrebiteľ prirodzene vo vzťahu k poisťovateľovi v nevýhode.(9) V roku 2013 vydala Európska komisia správu o nekalých obchodných praktikách, v ktorej zdôraznila, že v oblasti finančných služieb a nehnuteľností sa najčastejšie oznamované nekalé praktiky v členských štátoch týkali nedostatočných základných informácií vo fáze reklamy a klamlivého opisu dotknutých produktov.(10)
33.      Práve z týchto dôvodov vytvára judikatúra Súdneho dvora pevný dáždnik ochrany spotrebiteľov.(11) Aj keď takáto zvýšená miera ochrany, ktorú Súdny dvor na základe uvedenej judikatúry uznáva, nemá absolútnu povahu,(12) jej zámerom je vyrovnať vyjednávaciu pozíciu slabšej zmluvnej strany, ktorá vstupuje do zmluvného vzťahu s poisťovňou (teda pozíciu poistníka alebo spotrebiteľa).(13)
34.      Uvedené obavy sa vzťahujú aj na odvetvie poistenia. Vo všeobecnosti možno povedať, že kým poistenie sa vzťahuje na ohrozenie alebo riziká, ku ktorým môže dôjsť (a teda jeho hodnota sa prejaví len v prípade poistnej udalosti), niektoré druhy poistenia sa vzťahujú na finančné krytie zaručujúce vyplatenie finančných prostriedkov v prípade udalosti, ktorá určite nastane. Spočívajú teda v prísľube, že v príslušnom čase budú prostriedky vyplatené buď vo forme garantovaného minima, alebo vo forme sumy zhodnotenej investíciou.
35.      Zmluva o skupinovom životnom poistení je samostatnou zmluvou o životnom poistení uzatvorenou medzi poisťovňou a poistníkom. Jednotliví spotrebitelia sa môžu rozhodnúť, že pristúpia ku krytiu vyplývajúceho zo skupinovej zmluvy vyplnením individuálnych vyhlásení, z ktorých vyplýva ich vôľa k zmluve pristúpiť. Výmenou za platenie pravidelného poistného získavajú títo spotrebitelia ochranu vyplývajúcu zo základnej štruktúry príslušnej zmluvy.
36.      Mnohé produkty životného poistenia alebo zmluvy o životnom poistení sú vytvorené a predávané spotrebiteľom len ako osobný finančný investičný nástroj, prípadne ako nástroj pozostávajúci z viacerých podobných prvkov. Často sú promované ako spôsob sporenia na dôchodok. Práve to je prípad poistenia spojeného s podielovým fondom. Pri takýchto poistných zmluvách sa zaplatené poistné investuje do „podielových jednotiek“ podielového fondu. Hodnota týchto podielových jednotiek potom závisí od aktív nachádzajúcich sa v základe fondu. Ak hodnota takýchto podkladových aktív kolíše, bude sa to vzťahovať aj na hodnotu podielových jednotiek, do ktorých bolo investované poistné poistníka. Poistné zmluvy spojené s podielovými fondmi často obsahujú „záruku výplaty“, a to práve v snahe poskytnúť spotrebiteľom pocit bezpečnosti vzhľadom na vyššie uvedené kolísanie hodnoty. Uvedená záruka v zásade stanovuje minimálnu úroveň hodnoty zmluvy pri uplynutí doby poistenia, teda v čase skončenia platnosti zmluvy, a to bez ohľadu na trhovú hodnotu podkladových aktív.
37.      Typ skupinových životných poistení spojených s podielovými fondmi, o aký ide vo veci samej, patrí medzi populárne poistné produkty. Bežnému spotrebiteľovi sa ponúka s prísľubom bezpečného a dlhodobého sporiaceho záväzku, ktorý sa na konci doby poistenia alebo keď nastane poistná udalosť, pravdepodobne premení na rentabilný výnos.(14) Ako totiž uvádza vnútroštátny súd, konania vo veci samej predstavujú len dva príklady spomedzi mnohých sporov podobnej povahy, o ktorých aktuálne vnútroštátny súd rozhoduje.
38.      Predtým ako sa zameriam na (komplexnú) podstatu sporov vo veci samej, považujem za užitočné v krátkosti pripomenúť relevantné a spoločné skutkové okolnosti týchto sporov.
39.      V deň, ktorý vnútroštátny súd nespresnil, boli uzatvorené dve nezávislé a vzájomne neprepojené skupinové zmluvy o životnom poistení medzi poisťovňou a poistníkom. Obe zmluvné strany boli právnické osoby. V rokoch 2010 a 2011 žalobcovia vo veci samej ako fyzické osoby žijúce v Poľsku a zjavne tiež ako spotrebitelia na účely relevantnej právnej úpravy Únie, dobrovoľne pristúpili k týmto zmluvám na obdobie 15 rokov. Súhlasili s povinnosťou platiť každý mesiac pevne stanovené poistné, a to počas celého stanoveného obdobia.
40.      Keďže príslušné zmluvy o životnom poistení boli spojené s podielovým fondom, poisťovňa investovala poistné, ktoré zaplatili žalobcovia do „podielových jednotiek“ (inak povedané do podielov) tohto fondu. Uvedené investície so sebou prinášali riziko, že hodnota týchto podielových jednotiek bude počas doby poistenia výrazne kolísať.
41.      Žalobcom však bola prisľúbená záruka výplaty po uplynutí doby poistenia v trvaní 15 rokov, ktorá predstavovala minimálne celkovú výšku zaplateného poistného (C‑143/20) alebo celkovú hodnotu podielových jednotiek v podielovom fonde (C‑213/20). Existovala tiež možnosť výplaty vyšších výnosov v prípade, že sa počas doby poistenia zvýši hodnota príslušných fondov, s ktorými bola konkrétna zmluva o skupinovom životnom poistení spojená.
42.      V prípade ukončenia poistnej zmluvy pred ukončením doby poistenia by žalobcom vo veci samej bola vyplatená iba suma predstavujúca hodnotu príslušných podielových jednotiek v podielovom fonde, ktorá by bola stanovená v čase odstúpenia od zmluvy, a odčítal by sa od nej aj likvidačný poplatok. V konaní vo veci samej to znamená, že celková hodnota vrátených finančných prostriedkov bola výrazne nižšia ako suma, ktorú žalobcovia investovali.
43.      Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že neboli dostatočne informovaní o povahe a vlastnostiach finančných nástrojov prepojených so zmluvami o skupinovom životnom poistení, ktoré uzavreli. To znamená, že nemali dostatočnú predstavu o rizikách, ktoré podstupujú. Preto podali žalobu na poistníka (C‑143/20) a na poisťovňu (C‑213/20), a to s cieľom dosiahnuť zrušenie platnosti vyhlásení o pristúpení k predmetným zmluvám o skupinovom životnom poistení a vyplatenie všetkých finančných prostriedkov, ktoré v rámci uvedeného poistenia zaplatili.
B.      Zmena formulácie otázok a ich poradie
44.      Skôr ako budem analyzovať podstatu otázok vnútroštátneho súdu, považujem za potrebné sa najprv zamerať na dva aspekty prejednávaných vecí: v prvom rade na právo Únie, ktoré sa v týchto veciach uplatňuje, a v nadväznosti naň v druhom rade na formuláciu a zjednodušenie prejudiciálnych otázok.
45.      Po prvé vnútroštátny súd vo viacerých svojich otázkach požaduje výklad niektorých ustanovení smernice Solventnosť II. Poľská vláda a Komisia však správne upozorňujú, že uplatnenie tejto smernice sa odložilo na 1. január 2016.(15) Preto vzhľadom na to, že žalobcovia vo veci samej svoje vyhlásenia o pristúpení k dotknutým zmluvám o skupinovom životnom poistení podpísali 8. októbra 2010 (C‑143/20) a 28. a 30. novembra 2011 (C‑213/20), smernica Solventnosť II sa v prejednávaných veciach neuplatňuje ratione temporis.
46.      V podobnom zmysle sa vnútroštátny súd snaží v druhej otázke vo veci C‑143/20 o porovnanie pôsobnosti článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení a článku 19 ods. 3 smernice 2004/39/ES a smernice 2014/65/EÚ. Smernice 2004/39 a 2014/65 však výslovne vylučujú zo svojej pôsobnosti poisťovne.(16) Okrem toho smernica 2014/65 sa na skutkové okolnosti veci samej ratione temporis vôbec neuplatňuje. Akékoľvek posudzovanie z hľadiska tohto právneho predpisu by preto malo iba teoretickú povahu.(17)
47.      Navrhujem preto zmenu formulácie prvej a druhej otázky vo veci C‑143/20 a prvej, druhej a tretej otázky vo veci C‑213/20 v tom zmysle, že požadujú len výklad článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení. Navyše vzhľadom na to, že v tretej otázke vo veci C‑143/20 sa požaduje len výklad článku 185 ods. 4 smernice Solventnosť II, má táto otázka len teoretickú povahu a nie je potrebné, aby na ňu Súdny dvor odpovedal.
48.      Po druhé preformulované a zjednodušené otázky pristupujú k poskytnutiu informácií pred pristúpením k poistnej zmluve v zmysle smernice o životnom poistení zo štyroch rôznych uhlov pohľadu: kto nesie záväzok informovať spotrebiteľov o vlastnostiach a rizikách produktov skupinového životného poistenia spojeného s podielovými fondmi, aké informácie musia byť poskytnuté, kedy musí dôjsť k ich poskytnutiu a aké sú dôsledky ich neposkytnutia.
49.      Vnútroštátny súd sa prvou otázkou vo veci C‑143/20 a prvou otázkou vo veci C‑213/20 pýta, kto presne má povinnosť informovať poistníka podľa článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení. Za konkrétnych skutkových okolností veci samej odpoveď na túto otázku komplikuje skutočnosť, že reálnym „predajcom“ poistného produktu nie je poisťovňa, ale iná (právnická) osoba (časť C).
50.      Druhou otázkou vo veci C‑143/20 a druhou a treťou otázkou vo veci C‑213/20 vnútroštátny súd v podstate žiada o výklad výrazu „aké“ informácie. V preformulovanom znení týchto otázok sa vnútroštátny súd pýta, aké informácie a do akej miery podrobnosti musia byť oznámené žalobcom vo veci samej v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení v spojení s prílohou III časťou A bodmi a)11 a a)12 (časť D).
51.      Opytovacie zámeno „ako“ je predmetom štvrtej otázky vo veci C‑213/20. Vnútroštátny súd sa v nej pýta, či článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení vyžaduje existenciu samostatného postupu pred uzavretím zmluvy, v rámci ktorého sa musia spotrebiteľovi poskytnúť informácie uvedené v prílohe III časti A. Ak to tak je, vnútroštátny súd žiada o usmernenie, či uvedený článok bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, akým je článok 13 ods. 4 zákona o poisťovacej činnosti, ktorý nespresňuje moment poskytnutia informácií (časť E).
52.      Vo štvrtej až šiestej otázke vo veci C‑143/20 a v piatej otázke vo veci C‑213/20 sa vnútroštátny súd pýta na dôsledky neposkytnutia informácií potrebných na to, aby bol spotrebiteľ informovaný o povahe a vlastnostiach poistného produktu. Uvedené otázky sú formulované z hľadiska smernice o nekalých obchodných praktikách a smernice o životnom poistení v tomto poradí (časť F).
53.      Uvedeným otázkam sa budem venovať postupne.
C.      Kto má povinnosť poskytnúť informácie a kto je ich prijímateľom?
54.      Prvou otázkou vo veci C‑213/20 a prvou otázkou vo veci C‑143/20 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či poistená osoba, ktorá nie je poistníkom a ako spotrebiteľ len pristúpila k zmluve o skupinovom životnom poistení spojenom s podielovými fondmi, musí dostať informácie, na ktoré sa vzťahuje povinnosť poskytnutia informácií uvedená v článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení.
55.      Žalovaná vo veci C‑213/20 sa domnieva, že na uvedené otázky je potrebné odpovedať záporne. Tvrdí, že článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení zakotvuje povinnosť poskytnutia informácií len do vzťahu medzi poisťovňou a poistníkom. V prípade, že k zmluve o skupinovom poistení medzi poisťovňou a poistníkom pristúpia spotrebitelia, pričom sa však sami nestanú poistníkmi, článok 36 ods. 1 tejto smernice sa neuplatňuje.
56.      Žalobkyne vo veci C‑213/20, talianska a poľská vláda, ako aj Komisia v zásade tvrdia, že zo systematického a teleologického výkladu článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení vyplýva, že povinnosť poskytnúť informácie, ktorá je v ňom uvedená, sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na spotrebiteľov pristupujúcich k zmluve o skupinovom životnom poistení, ak uvedení spotrebitelia zároveň prijímajú hlavné povinnosti poistníka (akými sú platba poistného a investičné riziko, ktoré je so zmluvou spojené).
57.      Súhlasím s druhým uvedeným tvrdením.
58.      Podľa odôvodnení 2, 3 a 5 je cieľom smernice o životnom poistení podporiť vnútorný trh so životným poistením a zároveň zabezpečiť primeranú ochranu poistníkov a oprávnených v členských štátoch.
59.      Pokiaľ ide o druhý z uvedených cieľov, smernica o životnom poistení chráni spotrebiteľov tým, že im umožní rozhodnúť sa na základe informácií.(18) Tento prístup sa odzrkadľuje v odôvodnení 52 preambuly smernice, v ktorom sa uvádza, že zámerom smernice o životnom poistení je okrem iného koordinovať minimálne opatrenia, aby spotrebiteľ dostal jasné a presné informácie o základných charakteristikách jemu navrhovaných produktov. V rovnakom odôvodnení sa tiež poukazuje na to, že ak má uvedený spotrebiteľ plne profitovať zo širšieho výberu a väčšej rozmanitosti na jednotnom trhu s poistením, ako aj zo zvýšenej konkurencie, musí mať k dispozícii všetky potrebné informácie, aby si mohol vybrať zmluvu, ktorá najlepšie vyhovuje jeho potrebám.(19)
60.      Takáto primeraná ochrana sa má okrem iného zabezpečiť prostredníctvom povinnosti poskytnúť informácie, uvedenej v článku 36 smernice o životnom poistení. V odseku 1 tohto článku sa uvádza, že pred uzavretím „poistnej zmluvy“ sa „poistníkovi“ oznámia aspoň informácie uvedené v prílohe III časti A. V zmysle odseku 2 má uvedený „poistník“ právo byť informovaný počas trvania zmluvy o každej zmene týkajúcej sa informácií uvedených v prílohe III časti B. Ak to je potrebné na správne pochopenie základných prvkov záväzku „poistníkom“, členské štáty môžu v zmysle odseku 3 požadovať od „poisťovní“, aby poskytovali informácie nad rámec tých, ktoré sú uvedené v odsekoch 1 a 2. Podľa článku 36 ods. 4 tejto smernice podrobné pravidlá na uplatňovanie uvedených povinností stanoví vnútroštátne právo.
61.      Odseky 1 a 2 článku 36 smernice o životnom poistení sú formulované v trpnom rode. Nekonkretizujú subjekt, ktorý nesie povinnosť poskytnúť informácie. Kontrastujú tak napríklad s odsekom 3 tohto ustanovenia, ktorý ako potenciálneho nositeľa povinnosti poskytnúť informácie, presahujúcej povinnosti harmonizované uvedenou smernicou osobitne uvádza „poisťovne“.
62.      Prečo normotvorca Únie v odseku 1 (a 2) článku 36 smernice o životnom poistení nekonkretizoval, komu prináleží povinnosť poskytnúť informácie? Vyjadrenia účastníkov konania dôvody tejto voľby normotvorcu nijako nevysvetľujú. Informácie o týchto dôvodoch nemožno vyvodiť ani z prípravných dokumentov k smernici o životnom poistení.
63.      Odpoveď na otázku, kto nesie povinnosť poskytnúť informácie, je jednoduchá a intuitívna pri jednoduchých zmluvách medzi dvoma zmluvnými stranami, ak existuje len jeden poisťovateľ a jeden poistník. Táto odpoveď sa komplikuje v prípadoch zložitejších dohôd, pri ktorých existuje viac zmluvných strán ako len dve. Čo v prípade, že (pôvodný, nominálny) poistník začne vyzývať ďalšie osoby, aby pristúpili k poistnej zmluve alebo tento poistný produkt začne ďalej predávať tretím osobám, ktoré v skutočnosti preberajú právne a/alebo ekonomické riziká vyplývajúce z poistnej zmluvy?
64.      Presná právna kvalifikácia takýchto zložitých dohôd bude pravdepodobne veľmi závisieť od príslušných kategórií vnútroštátneho (občianskeho) práva a od presného typu právnej konštrukcie vo vnútroštátnom práve. Bez ohľadu na systematiku, ktorá sa napokon stanoví, nemožno pri výklade článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení v spojení s odôvodneniami 2, 3 a 52 tejto smernice jednoducho dospieť k záveru, že spotrebiteľ, ktorý má byť vždy chránený prostredníctvom povinnosti poskytnúť informácie, ako to vyplýva z článku 36, by úplne prestal byť relevantný. Dôsledkom voľby istého modelu podnikania s poistnými produktami alebo predaja týchto produktov, a teda rozšírenia počtu subjektov v porovnaní s tým, čo predtým predpokladala právna úprava, nemôže byť obídenie povinností vyplývajúcich z tejto smernice.
65.      Pripúšťam, že zohľadnenie zložitejších situácií v kontexte znenia článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení si vyžaduje mierne rozšírenie tohto ustanovenia.(20) Z hľadiska logiky a cieľa tohto ustanovenia, ako aj z hľadiska celej dotknutej právnej oblasti je toto rozšírenie úplne prirodzené. Okrem toho je aj v súlade s trpným rodom používanom v článku 36 ods. 1 a 2 tejto smernice, ktorý určuje, kto informáciu dostane, ale neuvádza, kto ju poskytne.
66.      Z tohto pohľadu má totiž povinnosť poskytnúť informácie, vyplývajúcu z článku 36 ods. 1 a 2 smernice o životnom poistení každá zmluvná strana, ktorá uzavrie zmluvu s „poistníkom“. Uvedené odseky upravujú „dynamickú“ povinnosť informovať, ktorá sa presúva v závislosti od zmeny druhej zmluvnej strany v rámci poistnej zmluvy. Naopak prípadná dodatočná povinnosť podľa odseku 3 rovnakého článku vzniká len vo vzťahu k „poisťovniam“, teda vo vzťahu k definovanej a uzavretej skupine v súlade s požiadavkami článku 4 smernice o životnom poistení, ak sa členské štáty rozhodnú ísť nad rámec harmonizovaných minimálnych štandardov upravených v smernici. Ak takáto dodatočná povinnosť vznikne, uplatní sa iba na jeden typ druhej zmluvnej strany (teda na „poisťovňu“). Ide preto o povinnosť, ktorá má stále „statickú“ povahu.
67.      Aby bolo možné identifikovať, kto nesie dynamickú povinnosť poskytnúť informácie v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení, musia byť priam matematicky posúdené dve premenné. Prvou je existencia „poistnej zmluvy“. Druhou je prítomnosť „poistníka“. V ďalšej časti návrhov posúdim, či sú uvedené premenné prítomné za okolností veci samej [(časť 1) a (časť 2)], a následne navrhnem odpoveď na prvú otázku vo veci C‑143/20 a prvú otázku vo veci C‑213/20 (3).
1.      Existencia „poistnej zmluvy“
68.      Čo znamená na účely smernice o životnom poistení „poistná zmluva“? V znení smernice tento pojem nie je definovaný. V tejto súvislosti tento právny predpis ani neodkazuje na právo členských štátov. Odôvodnenie 44 smernice totiž výslovne vysvetľuje, že zámerom tohto právneho nástroja nie je harmonizácia zmluvného práva členských štátov. Naopak, smernica ponecháva rozhodnutie o obsahu zmluvného práva členským štátom, ak nie je stanovené inak.(21) Rozsah pojmu „poistná zmluva“ sa preto musí určiť podľa kontextu smernice o životnom poistení a musí sa vykladať autonómne a jednotne podľa práva Únie.(22)
69.      Súdny dvor Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO) už mal príležitosť vysvetliť, že jedným zo základných prvkov „poistnej zmluvy“ je v zmysle smernice o životnom poistení existencia právnej transakcie, ktorá obsahuje „nové a nezávislé prevzatie rizika za odplatu“(23). Túto formuláciu používa aj Súdny dvor v rôznych súvislostiach, keď analyzuje základné vlastnosti poistnej transakcie. Aj tu je kľúčovou skutočnosť, že poisťovateľ prijme záväzok poskytnúť poistenému výmenou za platbu poistného a v prípade, že nastane poistná udalosť, službu dohodnutú pri uzatvorení zmluvy.(24) Takáto transakcia predpokladá existenciu zmluvného vzťahu medzi (zvyčajne) poskytovateľom poistných služieb a osobou, na ktorú sa vzťahuje poistenie.(25)
70.      Spoločným prvkom oboch definícií je dôraz na ekonomickú logiku (teda na prevzatie rizika), a nie na formálne uzavreté dohody. V konkrétnom prípade produktov životného poistenia spočíva „riziko“, ktoré znáša (inštitucionálny) subjekt, teda zvyčajne poisťovňa, v tom, že k výplate poistného plnenia dôjde v priebehu dohodnutej doby poistenia a poistník bude pri ukončení zmluvy odškodnený za akékoľvek straty. Povinnosť, ktorú prevezme poistník zvyčajne spočíva v platení poistného počas celej doby poistenia.
71.      Je zjavné, že zámerom článku 36 smernice o životnom poistení je pomôcť poistníkom, aby sa dokázali zodpovedne rozhodnúť pri prijímaní svojich povinností vyplývajúcich z nového zmluvného vzťahu zameraného na poistné produkty. V odôvodnení 52 tejto smernice sa totiž vysvetľuje, že podstatou povinnosti poskytnúť informácie je zámer posilniť poistníkov a spotrebiteľov pri vstupe do právnej transakcie, ktorej výsledkom je uzavretie zmluvy o životnom poistení.(26) Z toho vyplýva, že cieľom smernice je poskytnúť uvedeným zmluvným stranám všetky potrebné nástroje, aby mohli samy posúdiť riziká, ktoré pravdepodobne podstúpia.(27)
72.      Ak teda spotrebiteľ prijme nové a nezávislé riziko (alebo povinnosť) prostredníctvom vstupu do tohto typu právneho vzťahu s treťou stranou, povinnosť poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy a po jej uzavretí, ako vyplýva z článku 36 smernice o životnom poistení, má za cieľ umožniť mu, aby sa kvalifikovane rozhodol pre zmluvu, ktorá je pre neho najvhodnejšia, a to pred jej uzavretím aj v priebehu jej platnosti.
73.      Otázka, či takáto povinnosť existovala, sa potom stáva súčasťou preskúmania skutkových okolností konkrétnej veci, ktoré dokáže najlepšie uskutočniť vnútroštátny súd. Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobcovia vo veci samej nesporne podpísali samostatné „vyhlásenia“ o pristúpení k dotknutým zmluvám o skupinovom životnom poistení. Uvedení žalobcovia tak prijali isté práva a povinnosti. Medzi povinnosti údajne patrí ekonomické bremeno spočívajúce v pravidelnej platbe poistného, ktoré poisťovňa neskôr investuje do podielových jednotiek v prepojenom podielovom fonde. Medzi práva zas patrí záruka výplaty spočívajúca v tom, že na konci poistnej doby 15 rokov bude žalobcom vyplatená poistná suma, ktorá môže byť vyššia alebo bude prinajmenšom rovnaká ako súčet všetkých investícií na základe poistnej zmluvy. Vzhľadom na existenciu uvedených základných prvkov sa zdá, že z pohľadu smernice o životnom poistení je dôsledkom vyhlásení o pristúpení k dotknutým zmluvám o skupinovom životnom poistení uzavretie „poistných zmlúv“ v zmysle tejto smernice.
74.      Na toto konštatovanie nemá vplyv vysvetlenie vnútroštátneho súdu, že z poľského práva vyplýva, že ak spotrebiteľ pristúpi k zmluve o skupinovom životnom poistení, v skutočnosti sa nestáva jednou zo zmluvných strán, ale získava len postavenie „poistenej osoby“.
75.      Úlohou Súdneho dvora nie je vykladať alebo pripomienkovať poľskú právnu úpravu. Napriek tomu úplne nerozumiem, ako môže osoba nadobudnúť postavenie poistenej osoby bez toho, aby v tejto súvislosti existovala nejaká zmluva. Logicky predpokladám, že poistená osoba v podobnej situácii musí vstúpiť do nejakého druhu (zmluvného) právneho vzťahu. Vyhlásenie o pristúpení k zmluve, ktoré žalobcovia vo veci samej podpísali, by mohlo byť považované za pristúpenie k pôvodnej zmluve medzi poisťovateľom a poistníkom, pričom žalobcovia sa stali (pridruženými) poistníkmi podľa pôvodnej zmluvy. Alternatívne by sa rovnaké vyhlásenie mohlo považovať za uzavretie druhej zmluvy medzi poistníkom a poistenou osobou. Z hľadiska vnútroštátneho práva by tak existovali dve za sebou nasledujúce zmluvy: pôvodná zmluva medzi poisťovateľom a pôvodným poistníkom a druhá zmluva medzi poistníkom a spotrebiteľom.
76.      Len ťažko si však dokážem predstaviť, že by podľa vnútroštátneho práva neplatila ani jedna z oboch uvedených alternatív a že poistené osoby sa vlastne nachádzali (bez akejkoľvek zmluvy) v právnom vákuu.(28)
77.      Vzhľadom na informácie, ktoré poskytol vnútroštátny súd, sa mi druhá alternatíva zdá pravdepodobnejšia. Podľa nej by v skutočnosti podľa vnútroštátneho práva existovali dve za sebou nasledujúce zmluvy. Na jednej strane by existoval „predchádzajúci“ právny vzťah medzi poisťovňou a „pôvodným“ poistníkom, teda vzťah tvoriaci základ zmluvy o skupinovom životnom poistení. Na druhej strane je nový a nezávislý „nadväzujúci“ právny vzťah medzi poistníkom a spotrebiteľom.
78.      Preto sa zdá, že žalobcovia vo veci samej uzavreli „poistnú zmluvu“ v zmysle smernice o životnom poistení bez ohľadu na nejasnú a špecifickú právnu kvalifikáciu tejto situácie v zmysle poľského práva, pričom uvedený právny vzťah vznikol nezávisle od „pôvodnej“ (a „predchádzajúcej“) poistnej zmluvy medzi poisťovňou a poistníkom.
2.      Kto je v zmysle dotknutej poistnej zmluvy „poistníkom“?
79.      Smernica o životnom poistení neobsahuje ani definíciu „poistníka“ a v tejto súvislosti ani neodkazuje na vnútroštátne právo. Zo štruktúry smernice o životnom poistení však vyplýva, že aj keď pod pojmom „poistník“ sa vo všeobecnosti rozumie osoba, ktorej je predložená ponuka v právnom vzťahu kvalifikovanom ako „poistná zmluva“,(29) tieto dva pojmy sa nemusia nevyhnutne prekrývať.(30)
80.      Súdny dvor nedávno v súvislosti s článkom 36 smernice o životnom poistení uviedol, že pojem „poistník“ má byť predmetom rozširujúceho výkladu, aby sa s ohľadom na cieľ ochrany spotrebiteľa stanovený v odôvodnení 52 smernice mohol vzťahovať aj na pojem „spotrebiteľ“.(31)
81.      Domnievam sa, že rovnaká logika by sa mala uplatniť aj v prejednávaných veciach.
82.      Ako som vysvetlil v bodoch 77 až 78 vyššie, zdá sa, že vo veci samej žalobcovia uzavreli individuálne „poistné zmluvy“ v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení s rôznymi poistníkmi. Podľa týchto zmlúv, ktoré „nadväzovali“ na vzťah medzi poisťovňou a poistníkmi vo veci samej, vystupovali uvedení poistníci ako tí, ktorí predkladajú ponuku v súvislosti s pristúpením k zmluve o skupinovom životnom poistení. Aj keď je pravdepodobné, že uvedení poistníci konali len ako sprostredkovatelia pri propagácii skupinového životného poistenia pred tretími stranami (teda pred žalobcami vo veci samej), nič to nemení na tom, že boli v postavení subjektov, ktoré predkladajú ponuku v zmysle príslušných „nadväzujúcich“ poistných zmlúv. Ako totiž vysvetľuje vnútroštátny súd, spotrebiteľ, ktorý pristupuje k zmluve o skupinovom životnom poistení, môže očakávať rovnaké práva a povinnosti, aké vyplývajú zo zmluvy o skupinovom životnom poistení, ktorá bola uzavretá priamo s poisťovňou.
83.      Z toho vyplýva, že aj keď vo vzťahu ku skupinovému životnému poisteniu boli žalobcovia vo veci samej len spotrebiteľmi, podpísaním dotknutých „vyhlásení“ s poistníkmi vo veci samej reálne prijali rovnaké práva a povinnosti, aké majú „poistníci“ v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení, čo ešte musí overiť vnútroštátny súd.
3.      Vyriešenie rovnice
84.      Po objasnení oboch premenných v článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení je možné určiť, či sa toto ustanovenie uplatňuje na okolnosti veci samej.
85.      Ako som vysvetlil v bode 66 vyššie, povaha povinnosti poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy, ako vyplýva z článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení, zakladá „presúvajúci sa“ zdroj tejto povinnosti, ktorý sa odvíja od potreby ochrany dotknutého spotrebiteľa.
86.      Ako správne uvádza poľská vláda, keď poistníci vo veci samej navrhli vytvorenie samostatného právneho vzťahu so žalobcami vo veci samej, na základe ktorého by títo žalobcovia prijali nové a nezávislé riziká výmenou za právo krytia skupinovým životným poistením, uvedení poistníci sa stali v zmysle dotknutých poistných zmlúv subjektmi, ktoré predkladajú ponuku. Aktivovali tak „presúvajúcu sa“ povinnosť poskytnúť informácie, uvedenú v článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení. Boli preto povinní poskytnúť žalobcom vo veci samej prinajmenšom informácie v prílohe III časti A tejto smernice, aby uvedení žalobcovia mohli posúdiť účinky a riziká príslušného krytia skupinovým životným poistením a zvoliť si takéto poistenie s plnou znalosťou všetkých relevantných skutočností.
87.      Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prvú otázku vo veci C‑143/20 a prvú otázku vo veci C‑213/20 takto:
Článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy, ktorá z tohto článku vyplýva, vyžaduje, aby v prípade zmluvy so spotrebiteľom, ktorý pristupuje k zmluve o skupinovom životnom poistení bez toho, aby sa stal poistníkom v zmysle pôvodnej poistnej zmluvy, druhá zmluvná strana poskytla tomuto spotrebiteľovi prinajmenšom informácie uvedené v prílohe III časti A tejto smernice.
D.      Aké informácie majú byť poskytnuté?
88.      Druhou otázkou vo veci C‑143/20 a druhou a treťou otázkou vo veci C‑213/20 vnútroštátny súd v podstate žiada o usmernenie, aký typ informácií sa má žalobcom vo veci samej poskytnúť v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení v spojení s prílohou III časťou A bodmi a)11 a a)12 tejto smernice a v akej miere podrobnosti. Vnútroštátny súd dopĺňa, že komparatívne jazykové posúdenie nemeckej, francúzskej, anglickej a poľskej jazykovej verzie bodu a)12 prílohy III časti A smernice poukazuje na to, že poľská jazyková verzia nastavuje nižší prah („wskazanie“ alebo údaje), kým v nemeckej, francúzskej a anglickej jazykovej verzii sa vyžadujú informácie o povahe, type a vlastnostiach podkladových aktív.
89.      Vo veci C‑143/20 žalobca vo veci samej zrejme tvrdí, že mu mali byť poskytnuté podrobné informácie o vlastnostiach investície a o pravidlách, ktorými sa riadi umiestnenie poistného do jednotlivých jednotiek indexu. Podľa žalobcu samotná informácia, že investovanie sa týka „certifikátov“, ktorú údajne poskytla žalovaná v tejto veci, nepostačuje. Pokiaľ ide o vec C‑213/20, žalobkyne tvrdia, že mali dostať „úplné“ informácie o vlastnostiach štruktúrovaných dlhopisov nakúpených podielovými fondmi, vrátane „podrobných“ a „vyčerpávajúcich“ informácií o rozsahu, miere a type „všetkých rizík“ spojených s týmito investíciami.
90.      Žalovaná vo veci C‑213/20 tvrdí, že príloha III časť A bod a)12 smernice o životnom poistení nevyžaduje poskytnutie „podrobných“ informácií o úrovni, miere a type investičného rizika spojeného s aktívami v podielovom fonde. Tento typ informácií podľa nej nie je súčasťou „povahy“ podkladových aktív pre produkty spojené s podielovými fondmi v uvedenom zmysle.
91.      Poľská vláda a Komisia sa s týmto stanoviskom do veľkej miery stotožňujú. Uvádzajú, že sa musí poskytnúť iba jasná a presná informácia o podstatných vlastnostiach reprezentatívneho aktíva, ktoré je podkladom podielového fondu. Táto informácia zahŕňa ekonomickú a právnu povahu aktíva, ako aj riziko, ktoré s ním je spojené.
92.      S týmto názorom súhlasím.
93.      Z prílohy III časti A bodov a)11 a a)12 smernice o životnom poistení vyplýva, že informácie, ktoré sa musia spotrebiteľovi poskytnúť pred uzavretím zmluvy o skupinovom životnom poistení spojenom s podielovými fondmi, majú obsahovať dva prvky. Prvý z nich je uvedený v bode a)11 tejto prílohy a vyžaduje „definovanie podielových jednotiek“, s ktorými sú plnenia v zmysle poistnej zmluvy spojené. Druhý prvok je stanovený v bode a)12 rovnakej prílohy a požaduje „uvedenie povahy základných aktív“ pre poistky spojené s podielovými fondami.
94.      Bez ďalšieho vysvetlenia môže byť „definovanie podielových jednotiek“ v podielovom fonde veľmi podrobné, ale nie nevyhnutne. V podobnom zmysle možno „povahu aktív“ pri poistkách vysvetliť odkazom na všeobecný finančný výraz (akým je napríklad „derivát“), pričom ale tiež môže byť potrebné dosť podrobné vysvetlenie typu a fungovania tohto aktíva.
95.      Práve tu nadobúda význam odôvodnenie 52 smernice o životnom poistení. Obsahuje niekoľko kritérií, ktorými by sa mal riadiť výklad článku 36 ods. 1 tejto smernice a jej prílohy III časti A.(32) V tejto súvislosti z relevantnej časti odôvodnenia 52 vyplýva, že úlohou smernice je koordinovať vo vzťahu k členským štátom mieru minimálneho množstva informácií, aby mal spotrebiteľ „k dispozícii akékoľvek informácie, ktoré sú potrebné, aby si mohol vybrať zmluvu najlepšie sa hodiacu pre jeho potreby“. Poskytnuté údaje musia predstavovať „jasné a presné informácie o základných charakteristikách jemu navrhovaných produktov“(33).
96.      Všetky uvedené súvislosti ma vedú k formulácii troch úvah. Po prvé cieľom smernice o životnom poistení nebola úplná harmonizácia rozsahu informácií, ktoré má mať spotrebiteľ k dispozícii pred uzavretím poistnej zmluvy. Existuje preto priestor, aby členské štáty prijali opatrenia, ktoré idú nad rámec požiadaviek vyplývajúcich zo smernice o životnom poistení. Po druhé miera podrobnosti informácií, ktoré majú byť poskytnuté, závisí od posúdenia potrieb vyjadrených spotrebiteľom. Tieto požiadavky však musia byť vyvážené prostredníctvom objektívneho hľadiska „nevyhnutnosti“. Po tretie informácie, ktoré sú poskytnuté na konci tohto vyváženia, musia obsahovať prinajmenšom „základné charakteristiky“ poistného produktu. Na účel povinnosti poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy, ako vyplýva z článku 36 ods. 1 tejto smernice, sú tieto charakteristiky uvedené v prílohe III časti A, a najmä v bodoch a)11 a a)12 tejto prílohy.(34)
97.      Je zjavné, že posúdenie tretej uvedenej úvahy sa nemôže uskutočniť abstraktne. Vzhľadom na komplexnosť poistných produktov „základné charakteristiky“ jedného produktu nemusia byť základnými charakteristikami iného. Dodržanie povinnosti poskytnutia informácií v zmysle článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení sa preto musí posúdiť prípad od prípadu a vo svetle konkrétnych skutkových okolností, pričom sa musí zohľadniť vyváženie vysvetlené v predchádzajúcom bode.
98.      Aj keď takéto posúdenie v prejednávaných veciach nie je úlohou Súdneho dvora, môže byť užitočné formulovať tri poznámky k vysvetleniu vnútroštátneho súdu týkajúcemu sa jeho právnej a skutkovej analýzy.
99.      Po prvé rozdielny význam vyplývajúci z poľskej jazykovej verzie bodu a)11 prílohy III časti A nijako nemení rozsah informácií, ktoré musia byť v zmysle tejto prílohy poskytnuté. V zmysle ustálenej judikatúry Súdneho dvora je zjavné, že formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia práva Únie nemôže slúžiť ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia ani sa jej nemôže priznať prednosť vo vzťahu k iným jazykovým verziám. Nevyhnutnosť jednotného výkladu ustanovenia práva Únie teda vylučuje, aby sa posudzovalo izolovane v jednej zo svojich jazykových verzií, a vyžaduje, aby sa vykladalo v súlade so všeobecnou štruktúrou a účelom právnej úpravy, ktorej je súčasťou.(35)
100. Po druhé, pokiaľ ide o situáciu žalobcu vo veci C‑143/20, súhlasím s vnútroštátnym súdom, poľskou vládou a Komisiou, že jednoduchá jednoslovná definícia, inak povedané opísanie podielových jednotiek v podielovom fonde v tom zmysle, že pozostávajú z „derivátov“ alebo „štruktúrovaných produktov“, nestačí na účely splnenia požiadaviek prílohy III časti A bodu a)11. Je jasné, že pojem „základné charakteristiky“ produktu si vyžaduje prinajmenšom nejaký ekonomický a/alebo právny opis týchto podielových jednotiek, aby sa spotrebiteľ mohol rozhodnúť, či takýto produkt vyhovuje jeho potrebám.
101. Vnútroštátny súd okrem toho poukazuje na to, že zmluva, ktorá bola predložená žalobcovi vo veci C‑143/20, neobsahovala pravidlá týkajúce sa oceňovania podielových jednotiek fondu alebo všetkých čistých aktív fondu a nebola v nej ani informácia o tom, ako sa vyberajú certifikáty, do ktorých sa malo investovať poistné. Je očividné, že takto obmedzené informácie nie sú dostatočné na to, aby spotrebiteľ dokázal porozumieť ekonomickej a právnej povahe podkladových aktív a posúdiť súvisiace riziko. Posledné slovo v súvislosti s týmto posúdením z hľadiska rozsahu informácií vyplývajúceho z prílohy III časti A bodov a)11 a a)12 však prináleží vnútroštátnemu súdu.
102. Po tretie, pokiaľ ide o žalobkyne vo veci C‑213/20, ak sa má odôvodnenie 52 uvedenej smernice vôbec brať do úvahy, informácie, ktoré sa majú týmto žalobkyniam poskytnúť, nemôžu byť „podrobné“ alebo „vyčerpávajúce“ vo vzťahu k miere a typom „všetkých rizík“ vyplývajúcich z investície. „Základné charakteristiky“ predsa nie sú zo svojej podstaty ani „podrobné“, ani „vyčerpávajúce“. Zahŕňajú iba „základné“ prvky investície. Prirodzene nie je možné podrobne uviesť všetky riziká spojené s komplexným investičným produktom. Vyžaduje sa len informácia o skutočnej povahe podkladového nástroja a o štrukturálnych rizikách, ktoré sú s ním spojené a sú známe alebo predvídateľné v čase poskytnutia informácií. Len vnútroštátny súd však môže uskutočniť celkové posúdenie, či požiadavky žalobkýň vo veci C‑213/20 spadajú mimo pôsobnosti prílohy III časti A bodov a)11 a a)12, ako to vyžaduje článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení.
103. Vzhľadom na tieto úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na druhú otázku vo veci C‑143/20 a na druhú a tretiu otázku vo veci C‑213/20 odpovedal takto:
Článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje poskytnutie informácií o skutočnej povahe podkladového produktu a štrukturálnych rizík, ktoré z neho vyplývajú. Táto informácia zahŕňa aj definíciu podielových jednotiek, na ktoré sú viazané plnenia vyplývajúce z poistenia spojeného s podielovými fondmi, a uvedenie povahy podkladových aktív tohto poistenia, zahŕňajúce aspoň základné ekonomické a/alebo právne vlastnosti týchto podielových jednotiek a podkladových aktív.
Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby určil, či informácia poskytnutá spotrebiteľovi spĺňa vzhľadom na konkrétne okolnosti veci takto stanovený rozsah.
E.      Kedy musia byť informácie sprístupnené?
104. Štvrtou otázkou vo veci C‑213/20 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení vyžaduje, aby sa zaviedol samostatný postup pred uzavretím zmluvy, počas ktorého musia byť spotrebiteľovi poskytnuté informácie obsiahnuté v prílohe III časti A. Ak to tak je, vnútroštátny súd žiada o usmernenie, či tento článok bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, akým je článok 13 ods. 4 zákona o poisťovacej činnosti, podľa ktorého postačuje poskytnúť informácie vyžadované článkom 36 ods. 1 smernice o životnom poistení prvýkrát až v poistnej zmluve a v čase jej podpisu.
105. Žalobkyne vo veci C‑213/20 tvrdia, že informácie uvedené v prílohe III časti A smernice o životnom poistení im mali byť oznámené pred podpisom vyhlásení o pristúpení k zmluvám o skupinovom životnom poistení, a nie až pri tomto podpise. Spotrebiteľ sa len tak dokáže kvalifikovane rozhodnúť o výbere poistenia, ktoré najviac vyhovuje jeho potrebám.
106. Žalovaná vo veci C‑213/20 a poľská vláda s týmto tvrdením nesúhlasia. V podstate uvádzajú, že zo znenia článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení nevyplýva ani potreba postupu pred uzavretím zmluvy, ani presný moment, v ktorom majú byť informácie uvedené v prílohe III časti A oznámené spotrebiteľovi. Z toho dôvodu žalovaná vo veci C‑213/20 a poľská vláda tvrdia, že článok 13 ods. 4 zákona o poisťovacej činnosti nespresňuje konkrétny moment, kedy sa má uplatniť povinnosť poskytnutia informácií, a preto článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení tomuto ustanoveniu nebráni.
107. Komisia poukazuje na analógiu s existujúcou judikatúrou Súdneho dvora v oblasti spotrebiteľských úverov a práv spotrebiteľov, v ktorých sa podobné povinnosti vykladali v tom zmysle, že vyžadujú poskytnutie informácií „s dostatočným časovým predstihom“ pred podpisom zmluvy.(36) Z toho vyplýva, že poskytnúť informácie uvedené v prílohe III časti A až v čase podpisu zmluvy nie je dostatočné.
108. Súhlasím s Komisiou.
109. Východiskom je znenie článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení. V tomto ustanovení sa vysvetľuje, že „pred uzavretím poistnej zmluvy“ sa oznámia aspoň informácie uvedené v prílohe III časti A.(37) Neuvádza sa, kedy presne sa poskytnutie informácií má uskutočniť, alebo či vnútroštátne právo musí zaviesť samostatný „predzmluvný“ postup. Prvý odsek prílohy III časti A len dopĺňa, že tieto informácie „musia byť poskytnuté jasne a presne, písomne, v úradnom jazyku členského štátu záväzku“.
110. Samotné znenie smernice o životnom poistení vyžaduje, aby sa poskytnutie základných informácií stanovených v tomto právnom predpise uskutočnilo pred uzavretím dotknutej poistnej zmluvy. Už len to logicky vylučuje, aby sa „moment poskytnutia informácií“ prekrýval s „momentom uzavretia zmluvy“.
111. Okrem toho, ako správne uviedla poľská vláda, zo znenia článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení v spojení s jej odôvodnením 52 jasne vyplýva, že cieľom odlíšenia uvedených dvoch momentov je dopriať spotrebiteľovi istý čas, v ktorom môže plne využiť rozmanitosť a vysokú konkurenciu (na vnútornom trhu s poistením), aby si „mohol vybrať zmluvu najlepšie sa hodiacu pre jeho potreby“.
112. Na rozdiel od niektorých iných nástrojov práva Únie(38) však smernica o životnom poistení nestanovuje v tejto súvislosti minimálnu lehotu. Keďže takéto pravidlá neexistujú, prináleží vnútroštátnemu právu každého členského štátu, aby v súlade so zásadou procesnej autonómie určil procesné pravidlá na náležitú ochranu práv spotrebiteľov. Tieto pravidlá však nesmú byť menej výhodné ako pravidlá, ktoré upravujú podobné situácie podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), ani viesť k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity).(39)
113. V konaniach vo veci samej nič nenaznačuje, že by sa týkali otázok ekvivalencie. Ako však uvádza vnútroštátny súd, keďže článok 13 ods. 4 zákona o poisťovacej činnosti umožňuje poskytnúť informácie uvedené v prílohe III časti A smernice o životnom poistení v rovnakom čase, v akom prebieha uzavretie zmluvy o životnom poistení, je potrebné toto ustanovenie preskúmať z hľadiska účinnosti cieľa sledovaného smernicou o životnom poistení, a najmä jej článku 36 ods. 1.
114. V tejto súvislosti z vysvetlení účastníkov konania nachádzajúcich sa v súdnom spise vyplýva, že článok 13 ods. 4 zákona o poisťovacej činnosti preberá otvorenú formuláciu článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení, avšak bez toho, aby spresňoval, kedy musia byť informácie uvedené v prílohe III časti A tejto smernice poskytnuté.
115. To samo osebe nie je problém. Aj keď sa článok 36 smernice o životnom poistení vykladá s ohľadom na cieľ a zámer tejto smernice, nevyplýva z neho požiadavka, aby vnútroštátne právo, ktoré toto ustanovenie preberá, stanovovalo presný okamih, minimálnu lehotu na poskytnutie informácií alebo dokonca osobitný postup na takéto poskytnutie. V realite konkrétnych prípadov však zároveň platí, že spotrebiteľ musí mať k dispozícii dostatok času, aby sa kvalifikovane rozhodol o poistnej zmluve, ktorú chce uzavrieť. Takéto kvalifikované rozhodnutie sa môže uskutočniť len v prípade, že spotrebiteľ má relevantné minimum písomných informácií, a zároveň má k dispozícii istý časový priestor, aby zvážil riziká a výhody vyplývajúce z rozhodnutia podpísať zmluvu, okrem prípadu, že takýto čas sám výslovne odmietne využiť.
116. Je zjavné, že zásada efektivity bráni tomu, aby boli takéto informácie poskytnuté buď iba ústne, alebo písomne až v okamihu podpisu poistnej zmluvy. Práve preto sa v niektorých smerniciach Únie o ochrane spotrebiteľov uvádza potreba poskytnúť spotrebiteľovi isté minimálne informácie „s dostatočným časovým predstihom“ pred prijatím spotrebiteľského rozhodnutia.(40) Súdny dvor svojím výkladom vyvodil podobný význam z článku 6 ods. 1 smernice 2011/83/EÚ, pričom táto smernica takúto formuláciu neobsahovala.(41)
117. Z cieľa a zámeru smernice o životnom poistení vyplýva potreba rovnakého typu „nárazníkového“ obdobia, aby spotrebiteľ mohol formulovať svoje rozhodnutie. Presná dĺžka tohto obdobia na zváženie závisí prípad od prípadu, pričom sa zohľadňujú okolnosti ako komplexnosť navrhovanej poistnej zmluvy, situácia, v akej sa dotknutý spotrebiteľ nachádza, ako aj okolnosti uzavretia zmluvy a spôsob jej prezentácie. Vzhľadom na uvedené sa môže odpoveď na otázky, čo presne znamená „dostatočný časový predstih“ a či bol priestor na „primerané zváženie“ dostatočný, odlišovať v každom jednotlivom prípade.
118. Preto navrhujem, aby Súdny dvor na štvrtú otázku vo veci C‑213/20 odpovedal takto:
Článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neposkytuje záruky, že spotrebiteľ získa prinajmenšom informácie stanovené v prílohe III časti A tejto smernice v čase pred uzavretím zmluvy, a to v písomnej forme, jasným a presným spôsobom, ktorý mu umožní kvalifikovane sa v súvislosti so zmluvou rozhodnúť po tom, čo bude mať priestor na zváženie.
Úlohou vnútroštátneho súdu je overiť, či tieto podmienky boli splnené v prejednávanej veci.
F.      Aké sú dôsledky neposkytnutia týchto informácií?
119. Štvrtou až šiestou otázkou vo veci C‑143/20 a piatou otázkou vo veci C‑213/20 sa vnútroštátny súd pýta na dôsledky neposkytnutia prinajmenšom informácií uvedených v článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení.
120. Uvedené otázky sa na problém zameriavajú z pohľadu smernice o nekalých obchodných praktikách a smernice o životnom poistení v uvedenom poradí. Keďže druhá z uvedených smerníc má v prípade kolízie medzi týmito dvoma právnymi predpismi prednosť pred prvou z nich,(42) je potrebné najprv preskúmať piatu otázku vo veci C‑213/20. Až keď z tohto preskúmania vyplynie, že smernica o životnom poistení neupravuje dôsledky neposkytnutia prinajmenšom informácií uvedených v prílohe III časti A tejto smernice, bude možné sa zamerať na štvrtú otázku vo veci C‑143/20.
1.      Upravuje článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení neposkytnutie predmetných informácií?
121. Vnútroštátny súd sa v piatej otázke vo veci C‑213/20 pýta, či sa má článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení vykladať v tom zmysle, že ak by povinnosť, ktorá z neho vyplýva, nebola riadne splnená, spotrebiteľ by mal právo požadovať vrátenie všetkých zaplatených platieb poistného, a to bez ohľadu na to, či toto právo vyplýva z prípadného vyhlásenia dotknutej zmluvy za neplatnú alebo neúčinnú.
122. Podľa mňa to tak nemôže byť. Ako správne uvádzajú všetci účastníci konania s výnimkou žalobkyne vo veci C‑213/20, takýto výklad nevyplýva z článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení. Toto ustanovenie jednoducho neupravuje dôsledky porušenia povinnosti poskytnúť informácie, požadované v článku 36 ods. 1 uvedenej smernice.(43)
123. Ako totiž Súdny dvor konštatoval, hoci v súvislosti s ustanovením, ktoré bolo predchodcom platného článku 36 ods. 3 smernice o životnom poistení, „dôsledky, aké má podľa vnútroštátneho práva neoznámenie týchto informácií, v zásade nie sú relevantné, pokiaľ ide o súlad povinnosti oznámenia s [uvedeným ustanovením]“(44).
124. Nič nenaznačuje, že by toto konštatovanie malo byť v súvislosti s článkom 36 ods. 1 smernice o životnom poistení iné, ani to nevyplýva z prednesených tvrdení. Je nepochybné, že z porušenia povinnosti poskytnúť aspoň informácie uvedené v prílohe III časti A smernice o životnom poistení musia vyplývať nejaké dôsledky. Ich konkrétne vymedzenie však v súlade so zásadou procesnej autonómie a v zmysle požiadaviek ekvivalencie a efektivity prináleží vnútroštátnemu právu.
125. Preto sa domnievam, že článok 36 ods. 1 smernice o životnom poistení neupravuje dôsledky nesplnenia povinnosti poskytnúť aspoň informácie uvedené v prílohe III časti A tejto smernice, pričom určenie týchto dôsledkov prináleží vnútroštátnemu právu.
2.      Uplatňujú sa články 5 a 7 smernice o nekalých obchodných praktikách na okolnosti veci samej?
126. Štvrtou až šiestou otázkou vo veci C‑143/20 sa vnútroštátny súd ďalej pýta, či neposkytnutie aspoň informácií vyžadovaných v článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení predstavuje nekalú obchodnú praktiku zmysle článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách alebo klamlivé opomenutie konania v zmysle jej článku 7.
127. Vzhľadom na odpoveď na prvú a druhú otázku vo veci C‑143/20(45) sa piata a šiesta otázka v rovnakej veci stávajú bezpredmetné. V tejto časti návrhov sa preto budem zaoberať iba štvrtou otázkou vo veci C‑143/20 a posúdim, či neposkytnutie aspoň minimálnej miery informácií spotrebiteľovi môže byť nekalou obchodnou praktikou v zmysle článku 5 tejto smernice alebo klamlivým opomenutím konania podľa jej článku 7.
128. Poľská vláda a Komisia sa v podstate domnievajú, že neposkytnutie prinajmenšom informácií vyžadovaných článkom 36 ods. 1 smernice o životnom poistení môže predstavovať nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách. Môže ísť najmä o klamlivé opomenutie konania podľa článku 7 uvedenej smernice, ak takéto opomenutie zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
129. Poľská vláda dodáva, že toto tvrdenie nie je spochybnené článkom 3 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách. Uvedená smernica nekoliduje so smernicou o životnom poistení. Naopak, dopĺňa ju v súvislosti s dôsledkami nesplnenia požiadaviek, ktoré sú stanovené v práve Únie a týkajú sa poskytnutia minimálnych informácií.
130. S Komisiou a poľskou vládou do veľkej miery súhlasím.
131. „Kolízne ustanovenie“ v článku 3 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách je vysvetlené v odôvodnení 10 tejto smernice v tom zmysle, že tento právny nástroj sa uplatní „iba vtedy, ak neexistujú iné osobitné predpisy práva Spoločenstva upravujúce osobitné aspekty nekalých obchodných praktík, akými sú napríklad požiadavky na informácie a pravidlá o spôsobe poskytovania informácií spotrebiteľovi“. Uprednostňuje teda iné ustanovenia práva Únie, ktoré takéto dôsledky upravujú.(46)
132. Ako som však už vysvetlil v bodoch 121 až 125 vyššie, smernica o životnom poistení neupravuje špecifickú otázku dôsledkov vyplývajúcich z nesplnenia povinnosti poskytnúť informácie podľa jej článku 36 ods. 1 Preto nemôže existovať ani nijaká zjavná kolízia vyplývajúca z uplatnenia týchto dvoch právnych nástrojov v rovnakom čase.(47) Naopak, smernica o nekalých obchodných praktikách v tejto súvislosti dopĺňa smernicu o životnom poistení, a to tak, že len uvádza, aký typ požiadaviek v zmysle článku 36 druhej z uvedených smerníc je „podstatný“ na účely článku 7 prvej z nich.(48)
133. Po tomto spresnení je nevyhnutné určiť, či nesplnenie povinnosti poskytnúť informácie podľa článku 36 ods. 1 smernice o životnom poistení môže predstavovať nekalú obchodnú praktiku v zmysle článku 5 smernice o nekalých obchodných praktikách alebo klamlivé opomenutie konania podľa jej článku 7.
134. Zámerom smernice o nekalých obchodných praktikách je vytvoriť jednotné pravidlá o takýchto praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom s cieľom prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa.(49) Smernica sa vzťahuje na uvedené praktiky pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie.(50) V tomto kontexte je zrejme nepochybné, že žalobcovia a žalované vo veci samej sa vyjadrením súhlasu s pristúpením k zmluve o skupinovom životnom poistení spojenom s podielovými fondmi, ktorej sa týka konanie vo veci samej, zúčastnili na „obchodných praktikách“ v zmysle článku 2 písm. d) tejto smernice.(51)
135. Článok 5 smernice o nekalých obchodných praktikách sa týka zákazu takýchto praktík. Odsek 1 tohto článku formuluje tento všeobecný zákaz.(52) V odseku 2 sa vysvetľuje, čo sa považuje za nekalé: ide o praktiky v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a praktiky, ktoré podstatne narušujú alebo sú spôsobilé podstatne narušiť ekonomické správanie „priemerného spotrebiteľa“(53). Odsek 4 následne definuje dve špecifické kategórie „nekalých“ obchodných praktík. Jedna z nich sa týka „klamlivých“ obchodných praktík.
136. Článok 7 smernice o nekalých obchodných praktikách je vyjadrením osobitnej kategórie „klamlivých obchodných praktík“.(54) Ide o „klamlivé opomenutia konania“. Odsek 1 tohto článku ukladá obchodníkom pozitívnu povinnosť poskytnúť spotrebiteľom všetky informácie, ktoré sa považujú za „podstatné“, pričom nerešpektovanie tejto povinnosti má za následok uloženie sankcie podľa vnútroštátneho práva,(55) ak takéto opomenutie zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
137. Zároveň z odôvodnenia 15 v spojení s článkom 7 ods. 5 a prílohou II smernice o nekalých obchodných praktikách vyplýva právna domnienka, že informácie požadované v článku 36 smernice o životnom poistení, vrátane jeho odseku 1, sa musia považovať na účely článku 7 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách za „podstatné“.(56)
138. Je teda úlohou vnútroštátneho súdu, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti, ktoré má k dispozícii, posúdil po prvé, či poistníci vo veci C‑143/20 opomenuli poskytnúť „podstatné informácie“ nachádzajúce sa v prílohe III časti A smernice o životnom poistení, a po druhé, či toto opomenutie zapríčinilo alebo mohlo zapríčiniť, že žalobcovia v uvedenej veci (v porovnaní so štandardom primerane obozretného priemerného spotrebiteľa) pravdepodobne urobili rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobili.(57)
139. Takéto posúdenie môže uskutočniť výhradne vnútroštátny súd, ktorý pozná všetky skutkové okolnosti veci samej. Zároveň však môže byť nápomocné, ak uvediem dve úvahy, ktoré by vnútroštátny súd mohol zvážiť pri svojom posudzovaní na základe článku 7 smernice o nekalých obchodných praktikách.
140. Po prvé je dôležité poukázať na to, že v zmysle článku 7 ods. 5 smernice o nekalých obchodných praktikách normotvorca Únie usúdil, že informácie v prílohe III časti A smernice o životnom poistení sú absolútnym minimom, pokiaľ ide o poskytnutie informácií v prípade produktov životného poistenia. Ak takéto minimum informácií nie je poskytnuté, z odôvodnenia 52 smernice o životnom poistení vyplýva, že spotrebiteľ si nedokáže zvoliť „zmluvu najlepšie sa hodiacu pre jeho potreby“. Tieto predpoklady musia hrať dôležitú úlohu pri posudzovaní, či neposkytnutie informácií zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
141. Po druhé úroveň preskúmania pri posudzovaní, či by priemerný spotrebiteľ urobil predmetné rozhodnutie o obchodnej transakcii, má objektívnu povahu. Zohľadňuje primerane informovaného a obozretného spotrebiteľa.(58) Toto kritérium je tak oddelené od akýchkoľvek konkrétnych alebo osobitných subjektívnych želaní daného spotrebiteľa. Najmä subjektívne pocity spotrebiteľa, konkrétne napríklad to, že by bol subjektívne rád, ak by získal viac informácií, nie sú pri takomto (nevyhnutne objektivizovanom) posúdení rozhodujúce.
142. Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na štvrtú otázku vo veci C‑143/20 takto:
Článok 7 ods. 1 a 5 smernice o nekalých obchodných praktikách sa má vykladať v tom zmysle, že opomenutie poskytnúť prinajmenšom informácie požadované článkom 36 ods. 1 smernice o životnom poistení predstavuje klamlivú obchodnú praktiku, ak v jej skutkovom rámci a s ohľadom na všetky jej črty a okolnosti, a tiež na obmedzenia komunikačného prostriedku, priemerný spotrebiteľ nemal informácie, ktoré v danom kontexte potreboval, aby prijal kvalifikované rozhodnutie o transakcii, a toto opomenutie tak zapríčinilo alebo mohlo zapríčiniť, že spotrebiteľ urobil rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
Posúdenie, či v konaní vo veci samej ide o tento prípad, prináleží vnútroštátnemu súdu.
V.      Návrh
143. Navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálne otázky, ktoré položil Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Okresný súd Varšava‑Wola, Poľsko) odpovedal takto:
Prvá otázka vo veci C‑143/20 a prvá otázka vo veci C‑213/20:
Článok 36 ods. 1 smernice 2002/83/ES Európskeho parlamentu a Rady z 5. novembra 2002 o životnom poistení sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy, ktorá z tohto článku vyplýva, vyžaduje, aby v prípade zmluvy so spotrebiteľom, ktorý pristupuje k zmluve o skupinovom životnom poistení bez toho, aby sa stal poistníkom v zmysle pôvodnej poistnej zmluvy, druhá zmluvná strana poskytla tomuto spotrebiteľovi prinajmenšom informácie uvedené v prílohe III časti A tejto smernice.
Druhá otázka vo veci C‑143/20 a druhá a tretia otázka vo veci C‑213/20:
Článok 36 ods. 1 smernice 2002/83 sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje poskytnutie informácií o skutočnej povahe podkladového produktu a štrukturálnych rizík, ktoré z neho vyplývajú. Táto informácia zahŕňa aj definovanie podielových jednotiek, na ktoré sú viazané plnenia vyplývajúce z poistenia spojeného s podielovými fondmi, a uvedenie povahy podkladových aktív tohto poistenia, zahŕňajúce aspoň základné ekonomické a/alebo právne vlastnosti týchto podielových jednotiek a podkladových aktív. Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby určil, či informácia poskytnutá spotrebiteľovi spĺňa vzhľadom na konkrétne okolnosti veci takto stanovený rozsah.
Štvrtá otázka vo veci C‑213/20:
Článok 36 ods. 1 smernice 2002/83 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá neposkytuje záruky, že spotrebiteľ získa prinajmenšom informácie stanovené v prílohe III časti A tejto smernice v čase pred uzavretím zmluvy, a to v písomnej forme, jasným a presným spôsobom, ktorý mu umožní kvalifikovane sa v súvislosti so zmluvou rozhodnúť po tom, čo bude mať priestor na zváženie. Úlohou vnútroštátneho súdu je overiť, či tieto podmienky boli splnené v prejednávanej veci.
Štvrtá otázka vo veci C‑143/20:
Článok 7 ods. 1 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že opomenutie poskytnúť prinajmenšom informácie požadované článkom 36 ods. 1 smernice 2002/83 predstavuje klamlivú obchodnú praktiku, ak v jej skutkovom rámci a s ohľadom na všetky jej črty a okolnosti, a tiež na obmedzenia komunikačného prostriedku, priemerný spotrebiteľ nemal informácie, ktoré v danom kontexte potreboval, aby prijal kvalifikované rozhodnutie o transakcii, a toto opomenutie tak zapríčinilo alebo mohlo zapríčiniť, že spotrebiteľ urobil rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Posúdenie, či v konaní vo veci samej ide o tento prípad, prináleží vnútroštátnemu súdu.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Smernica 2002/83/ES Európskeho parlamentu a Rady z 5. novembra 2002 o životnom poistení (Ú. v. ES L 345, 2002, s. 1; Mim. vyd. 06/006, s. 3).
3      Odôvodnenie 2 smernice o životnom poistení.
4      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
5      Článok 3 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách.
6      Tento zákon bol zrušený 1. januára 2016 Ustawa o działalności ubezpieczeniowej i reasekuracyjnej (zákon o poisťovacej a zaisťovacej činnosti) z 11. septembra 2015 (Dz. U. 2015, položka 1844).
7      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. novembra 2009 o začatí a vykonávaní poistenia a zaistenia (Solventnosť II) (Ú. v. EÚ L 335, 2009, s. 1).
8      Pozri rozsudok zo 4. decembra 1986, Komisia/Nemecko (205/84, EU:C:1986:463, bod 33), v ktorom Súdny dvor uznal existenciu naliehavých dôvodov všeobecného záujmu v oblasti produktov životného poistenia, ktoré môžu odôvodniť obmedzenie slobody poskytovania služieb.
9      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, bod 29).
10      Správa Komisie Európskemu parlamentu, Rade a Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru, Prvá správa o uplatňovaní smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004, COM(2013) 139 final, s. 25.
11      Pozri napríklad rozsudok z 13. decembra 2001, Heininger (C‑481/99, EU:C:2001:684, bod 47); z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, bod 30); z 23. apríla 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50), a z 29. apríla 2015, Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij (C‑51/13, EU:C:2015:286, bod 21).
12      Rozsudok z 1. marca 2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, bod 27 a citovaná judikatúra).
13      Rozsudok z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, body 29 a 30). Pozri tiež v tejto súvislosti rozsudok z 23. apríla 2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, bod 50).
14      Ako správne pripomína Európska komisia, predmetné produkty sa netýkajú zmlúv o skupinovom životnom poistení, na základe ktorých je členstvo povinné, ako sú zmluvy uzavreté v rámci pracovnoprávnych zmlúv. Takéto typy zmlúv sú z pôsobnosti článku 3 smernice o životnom poistení vylúčené.
15      Tamže, článok 311 zmenený a doplnený smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/58/EÚ z 11. decembra 2013, ktorou sa mení smernica 2009/138/ES (Solventnosť II), pokiaľ ide o dátum na jej transpozíciu a dátum jej uplatňovania a o dátum zrušenia určitých smerníc (Solventnosť I) (Ú. v. EÚ L 341, 2013, s. 1).
16      Pozri články 2 ods. 1 písm. a) smerníc 2004/39 a 2014/65, ako aj odôvodnenie 27 smernice 2014/65.
17      Pozri článok 94 a nasl. smernice 2014/65.
18      Rozsudok Súdneho dvora EZVO z 10. mája 2016, Franz‑Josef Hagedorn und Vienna‑Life Lebensversicherung AG/Rainer Armbruster und Swiss Life (Liechtenstein) AG (spojené veci E‑15/15 a E‑16/15, bod 52).
19      Pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. marca 2002, Axa Royale Belge (C‑386/00, EU:C:2002:136, bod 20), a z 29. apríla 2015, Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij (C‑51/13, EU:C:2015:286, bod 19).
20      Podľa mňa by sa však takýmto rozšírením nedosiahla miera rozširujúceho výkladu, ku ktorej bol Súdny dvor ochotný pristúpiť v minulosti, aby vyplnil medzery účinnej ochrany spotrebiteľov vyplývajúce z problematického alebo nedostatočného znenia právnej úpravy – pre ilustráciu pozri rozsudok z 19. novembra 2009, Sturgeon a i. (C‑402/07 a C‑432/07, EU:C:2009:716, body 49 až 54).
21      Pozri tiež odôvodnenie 7 a článok 36 ods. 4 smernice o životnom poistení.
22      Rozsudky z 1. marca 2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, bod 25 a citovaná judikatúra), a z 31. mája 2018, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag a i. (C‑542/16, EU:C:2018:369, bod 49). Pozri tiež analogicky rozsudok z 19. decembra 2013, Koushkaki (C‑84/12, EU:C:2013:862, bod 34).
23      Rozsudok Súdneho dvora EZVO z 10. mája 2016, Franz‑Josef Hagedorn und Vienna‑Life Lebensversicherung AG/Rainer Armbruster und Swiss Life (Liechtenstein) AG (spojené veci E‑15/15 a E‑16/15, bod 61).
24      Rozsudok z 31. mája 2018, Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag a i. (C‑542/16, EU:C:2018:369, bod 50), ktorý odkazuje na rozsudky z 25. februára 1999, CPP (C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 17), a z 26. marca 2015, Litaksa (C‑556/13, EU:C:2015:202, bod 28).
25      Tamže, bod 50, s odkazom na rozsudok zo 17. marca 2016, Aspiro (C‑40/15, EU:C:2016:172, bod 23 a citovaná judikatúra).
26      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 2. apríla 2020, kunsthaus muerz (C‑20/19, EU:C:2020:273, body 35 až 36 a 41).
27      Tamže, bod 39. Pozri tiež v tejto súvislosti rozsudky z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, body 28 a 29), a z 13. decembra 2001, Heininger (C‑481/99, EU:C:2001:684, body 45 a 47).
28      Ak by to tak v zmysle vnútroštátneho práva naozaj bolo, domnievam sa, že väčšina otázok položených v prejednávaných veciach vnútroštátnym súdom (ak nie všetky) by boli bezpredmetné. Žalobcovia by jednoducho mohli podať žalobu o vydanie bezdôvodného obohatenia, ktoré získal poistník, pretože dostal finančné prostriedky bez právneho titulu.
29      Porovnaj odôvodnenia 44 až 47, článok 35 a článok 38 ods. 1, 2 a 5 smernice o životnom poistení.
30      Pozri napríklad odôvodnenia 2 a 39, článok 14 ods. 5 a článok 53 ods. 6 smernice o životnom poistení. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij (C‑51/13, EU:C:2014:1921, bod 37).
31      Pozri rozsudok z 2. apríla 2020, kunsthaus muerz (C‑20/19, EU:C:2020:273, body 35 až 36 a 41).
32      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 2. apríla 2020, kunsthaus muerz (C‑20/19, EU:C:2020:273, body 35 až 36 a bod 41).
33      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
34      Pozri analogicky rozsudok z 5. marca 2002, Axa Royale Belge (C‑386/00, EU:C:2002:136, bod 24), v súvislosti s článkom 31 ods. 3, prílohou II a odôvodnením 23 smernice Rady 92/96/EHS z 10. novembra 1992 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa životného poistenia, a ktorou sa menia a dopĺňajú smernice 79/267/EHS a 90/619/EHS [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 360, 1992, s. 1).
35      Pozri okrem iného rozsudky z 27. októbra 1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, bod 14); z 23. novembra 2016, Bayer CropScience a Stichting De Bijenstichting (C‑442/14, EU:C:2016:890, bod 84), a z 25. februára 2021, Bartosch Airport Supply Services (C‑772/19, EU:C:2021:141, bod 26).
36      Rozsudok z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, bod 46), a z 25. júna 2020, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände (C‑380/19, EU:C:2020:498, body 33 až 35).
37      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
38      Pozri napríklad článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/65/ES z 23. septembra 2002 o poskytovaní finančných služieb spotrebiteľom na diaľku a o zmene a doplnení smernice Rady 90/619/EHS a smerníc 97/7/ES a 98/27/ES (Ú. v. ES L 271, 2002, s. 16; Mim. vyd. 06/004, s. 321) a článok 5 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66).
39      Pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 16. decembra 1976, Rewe‑Zentralfinanz a Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, bod 5); z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, bod 23), a z 22. apríla 2021, PROFI CREDIT Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, bod 52 a citovaná judikatúra).
40      Pozri poznámku pod čiarou 38.
41      Rozsudok z 25. júna 2020, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände (C‑380/19, EU:C:2020:498, bod 34), v ktorom sa vykladá článok 6 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64).
42      Pozri odôvodnenie 10 a článok 3 ods. 4 smernice o nekalých obchodných praktikách.
43      Porovnaj s dôsledkami stanovenými v článku 35 ods. 1 smernice o životnom poistení. Pozri tiež analogicky rozsudok zo 7. júla 2016, Citroën Commerce (C‑476/14, EU:C:2016:527, bod 44).
44      Rozsudok z 29. apríla 2015, Nationale‑Nederlanden Levensverzekering Mij (C‑51/13, EU:C:2015:286, bod 36). Pozri tiež v tejto súvislosti rozsudok Súdneho dvora EZVO z 13. júna 2013, Beatrix Koch, Dipl. Kfm. Lothar Hummel a Stefan Müller/ Swiss Life (Liechtenstein) AG (vec E‑11/12, bod 73).
45      Body 54 až 103 vyššie.
46      Pozri analogicky rozsudok z 13. septembra 2018, Wind Tre a Vodafone Italia (C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, bod 61 a body 68 až 69).
47      Pozri analogicky moje návrhy vo veci Ministerstwo Sprawiedliwości (C‑55/20, EU:C:2021:500, body 77 až 81).
48      Pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2015, Abcur (C‑544/13 a C‑545/13, EU:C:2015:481, bod 78).
49      Rozsudok z 25. júla 2018, Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, bod 28 a citovaná judikatúra). Pozri tiež v tejto súvislosti rozsudok z 19. decembra 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica (C‑281/12, EU:C:2013:859, bod 31).
50      Článok 3 ods. 1 smernice o nekalých obchodných praktikách.
51      Pozri v súvislosti so širokým výkladom tohto výrazu rozsudok z 25. júla 2018, Dyson (C‑632/16, EU:C:2018:599, bod 30 a citovaná judikatúra).
52      Porovnaj s odôvodnením 11 smernice o nekalých obchodných praktikách.
53      Priemerný spotrebiteľ je osoba, ktorá sa riadi vlastným úsudkom bez toho, aby si nechala vypracovať znalecký posudok alebo iný odborný výskum – pozri napríklad rozsudky zo 4. júna 2015, Teekanne (C‑195/14, EU:C:2015:361, bod 36 a citovaná judikatúra), a z 21. januára 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, bod 25 a citovaná judikatúra).
54      Pozri v tejto súvislosti rozsudky z 19. decembra 2013, Trento Sviluppo a Centrale Adriatica (C‑281/12, EU:C:2013:859, bod 27 a citovaná judikatúra), a zo 7. septembra 2016, Deroo‑Blanquart (C‑310/15, EU:C:2016:633, bod 44).
55      Pozri článok 13 smernice o klamlivých obchodných praktikách.
56      Bez ohľadu na otázku, či má pojem „podstatné informácie“ skutočne rovnakú pôsobnosť ako príloha III časť A smernice o životnom poistení.
57      Rovnaké východiská sa zjavne uplatnia aj vo veci C‑213/20, ak by vnútroštátny súd chcel takéto posúdenie v príslušnom konaní vo veci samej vykonať.
58      Pozri poznámku pod čiarou 53.