62023CJ0174
EUROOPA KOHTU OTSUS (esimene koda)
29. juuli 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Õigusaktide ühtlustamine – Direktiiv 2011/61/EL – Alternatiivsete investeerimisfondide (AIFid) valitsejad – Tegutsemistingimused – Artikkel 13 – AIFide valitsejate tasustamispoliitika ja -tavad – Ajaline kohaldamisala – Artikkel 61 – Üleminekusätted
Kohtuasjas C‑174/23,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 15. märtsi 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 21. märtsil 2023, menetluses
HJ,
IK,
LM
versus
Twenty First Capital SAS,
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja president A. Arabadjiev, kohtunikud T. von Danwitz, P. G. Xuereb (ettekandja), A. Kumin ja I. Ziemele,
kohtujurist: M. Campos Sánchez-Bordona,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
HJ, IK ja LM, esindaja: avocat R. Froger,
–
Twenty First Capital SAS, esindaja: avocat G. Perrot,
–
Prantsusmaa valitsus, esindajad: B. Fodda, E. Leclerc, J. B. Merlin ja S. Royon,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: C. Auvret, G. Goddin ja H. Tserepa-Lacombe,
olles 8. veebruari 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2011. aasta direktiivi 2011/61/EL alternatiivsete investeerimisfondide valitsejate kohta, millega muudetakse direktiive 2003/41/EÜ ja 2009/65/EÜ ning määruseid (EÜ) nr 1060/2009 ja (EL) nr 1095/2010 (ELT 2011, L 174, lk 1), artiklit 13 ja artikli 61 lõiget 1.
2
Eelotsusetaotlus on esitatud HJi, IK ja LMi ning Twenty First Capital SASi (edaspidi „äriühing TFC“) vahelises kohtuvaidluses sellise lepingu täitmise üle, milles olid ette nähtud äriühingu TFC poolt makstavad tasud.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2011/61 põhjenduses 24 on märgitud:
„Et vähendada halvasti kavandatud tasustamissüsteemide võimalikku negatiivset mõju usaldusväärsele riskijuhtimisele ja üksikisikute riskikäitumise kontrollimisele, tuleks [alternatiivsete investeerimisfondide (AIFide)] valitsejatele [(edaspidi „AIFide valitsejad“)] panna selge kohustus kehtestada selliste töötajate kategooriate suhtes, kelle ametialane tegevus mõjutab oluliselt nende valitsetavate AIFide riskiprofiile, usaldusväärse ja tõhusa riskijuhtimisega kooskõlas olev tasustamispoliitika ja -tavad ning neid rakendada. Sellised töötajatekategooriad peaksid hõlmama vähemalt tippjuhte, riskide võtjaid, kontrollifunktsioonide täitjaid ja kõiki töötajaid, kelle summaarne töötasu paigutab nad kõrgema astme juhtkonna ja riskide võtjatega samasse palgavahemikku.“
4
Direktiivi artiklis 1 „Sisu“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiiviga kehtestatakse [Euroopa L]iidus [AIFe] valitsevatele ja/või turustavatele AIFide valitsejatele tegevusloa andmist, nende tegevust ja läbipaistvust käsitlevad eeskirjad.“
5
Direktiivi artikli 4 „Mõisted“ lõike 1 punktis b on mõiste „AIFi valitseja“ määratletud kui „juriidiline isik, kelle korrapärane tegevus hõlmab ühe või mitme AIFi valitsemist“.
6
Direktiivi 2011/61 II peatükis „AIFi valitsejale tegevusloa andmine“ paikneva artikli 6 „AIFi valitsejana tegevuse alustamise tingimused“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et ükski AIFi valitseja ei valitse AIFi, kui talle ei ole käesoleva direktiivi kohaselt antud tegevusluba.
Käesoleva direktiivi kohaselt tegevusloa saanud AIFi valitseja järgib alati käesolevas direktiivis kehtestatud tegevusloa andmise tingimusi.“
7
Direktiivi artikkel 7 „Tegevusloa taotlemine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid nõuavad, et AIFi valitseja esitab taotluse tegevusloa saamiseks oma päritoluliikmesriigi pädevatele asutustele.
2.   Liikmesriigid nõuavad, et tegevusluba taotlev AIFi valitseja esitab oma päritoluliikmesriigi pädevatele asutustele järgmise AIFi valitsejaga seotud teabe:
[…]
d)
teave artikli 13 kohase tasustamispoliitika ja -tavade kohta;
[…]“.
8
Artikli 8 „Tegevusloa andmise tingimused“ lõikes 1 on sätestatud:
„AIFi valitseja päritoluliikmesriigi pädevad asutused annavad tegevusloa tingimusel, et:
a)
nad on veendunud, et AIFi valitseja suudab täita käesolevas direktiivis sätestatud tingimusi;
[…]
Tegevusluba kehtib kõigis liikmesriikides.“
9
Direktiivi 2011/61 artikli 12 „Üldpõhimõtted“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et AIFi valitsejad järgivad alati järgmiseid põhimõtteid:
a)
tegutsevad ausalt, piisava vilumuse, ettevaatuse ja hoolikusega ning õiglaselt;
[…]
e)
järgivad kõiki tema äritegevust reguleerivaid nõudeid, et kõigiti edendada nende poolt valitsetava AIFi või selle investorite ja turu ühtsuse parimaid huve;
[…]“.
10
Direktiivi III peatükis „AIFide valitsejate tegutsemistingimused“ paiknevas artiklis 13 „Tasud“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid nõuavad, et AIFi valitseja kehtestaks tasustamispoliitika ja -tavad neile töötajate kategooriatele, sealhulgas kõrgema juhtkonna liikmetele, riskide võtjatele, kontrollifunktsioonide täitjatele ja kõikidele töötajatele, kelle töötasu kokku on sama suur kui kõrgema juhtkonna liikmetel ja riskide võtjatel, kelle ametialane tegevus mõjutab oluliselt AIFi valitseja või tema valitsetavate AIFide riskiprofiili; tasustamispoliitika ja -tavad on kooskõlas usaldusväärse ja tulemusliku riskijuhtimisega ning edendavad seda ja hoiavad ära selliste riskide võtmise, mis ei ole tema valitsetava AIFi riskiprofiilide, tingimuste või põhikirjaga kooskõlas.
AIFi valitseja määrab tasustamispoliitika ja -tavad kindlaks vastavalt II lisale.
2.   [Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve (ESMA)] tagab, et on olemas usaldusväärse tasustamispoliitika suunised, mis järgivad II lisa. […]“.
11
Direktiivi artikli 61 „Üleminekusäte“ lõige 1 näeb ette:
„AIFide valitsejad, kelle tegevus kuulub käesoleva direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte ning esitavad aasta jooksul pärast nimetatud tähtaega tegevusloa taotluse.“
12
Sama direktiivi artiklis 66 „Ülevõtmine“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi ülevõtmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid vastu ja avaldavad need hiljemalt 22. juuliks 2013. Liikmesriigid edastavad kõnealuste normide teksti ning käesoleva direktiivi ja nende normide vahelise vastavustabeli viivitamata komisjonile.
2.   Liikmesriigid kohaldavad lõikes 1 osutatud õigus- ja haldusnorme alates 22. juulist 2013.
[…]“.
13
Direktiiv 2011/61 jõustus selle artikli 70 kohaselt kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas1. juulil 2011.
Prantsuse õigus
14
Direktiiv 2011/61 võeti Prantsuse õigusse üle 25. juuli 2013. aasta määrusega nr 2013‑676, millega muudetakse varahalduse õiguslikku raamistikku (ordonnance no 2013‑676 modifiant le cadre juridique de la gestion d’actifs; JORF, 27.7.2013, akt nr 9), mis jõustus 28. juulil 2013, lisades direktiivi 2011/61 artikli 13 ülevõtmiseks raha- ja finantsseadustikku (le code monétaire et financier) artikli L. 533‑22‑2.
15
Määruse nr 2013‑676 artikli 33 I punkt sisaldab üleminekusätet, mis on sõnastatud järgmiselt:
„Fondivalitsejad, kes käesoleva määruse avaldamise kuupäeval tegelevad selle sätetele vastavate tegevustega, peavad enne 22. juulit 2014 taotlema käesoleva määrusega muudetud raha- ja finantsseadustiku artiklis L. 532‑9 määratletud varahaldusettevõtja tegevusluba.“
16
25. juuli 2013. aasta dekreedi nr 2013‑687, millega rakendatakse 25. juuli 2013. aasta määrust nr 2013‑676, millega muudetakse varahalduse õiguslikku raamistikku (JORF 30.7. 213, akt nr 3; décret no 2013‑687 pris pour l’application de l’ordonnance no 2013‑676, du 25 juillet 2013, modifiant le cadre juridique de la gestion d’actifs) seletuskirjas on märgitud: „Jõustumine: fondivalitsejad, kes tegelevad käesoleva määruse avaldamise kuupäeval käesoleva määruse sätetes nimetatud tegevustega, võtavad kõik vajalikud meetmed käesoleva määruse sätete järgimiseks ja esitavad asjakohase tegevusloa taotluse hiljemalt 22. juuliks 2014 […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
17
2014. aasta märtsis võõrandas äriühing R Participation, mille oli asutanud HJ ja mille osanikud olid LM ja IK, äriühingule T ettevõtte üleandmise vormis kolm tõusvate turgudele suunatud investeerimisfondi. HJist sai äriühingu T töötaja.
18
Selleks et korraldada selle ettevõtte üleandmine äriühingule TFC, sõlmis HJ 5. juunil 2014 nimetatud äriühinguga lepingu, mille kohaselt see äriühing lubas ta tööle võtta, ning 27. juunil 2014 koostöölepingu (edaspidi „koostööleping“), mis nägi HJile, IK-le ja LMile ette mitmesugused tasud.
19
Äriühing T andis 24. oktoobril 2014 äriühingule TFC üle oma ettevõtte ühe osa, mis hõlmas kolme käesoleva kohtuotsuse punktis 16 nimetatud investeerimisfondi, mis tegelevad investeeringutega tõusvatel turgudel.
20
11. detsembril 2014 sai HJ äriühingu TFC juhatuse liikmeks, tegevjuhiks ja teiseks juhatajaks.
21
HJ ja IK esitasid 24. detsembril 2015 ja 6. jaanuaril 2016 äriühingu TFC vastu hagi koostöölepingu täitmise ja kahju hüvitamise nõudes. LM liitus menetlusse astujana vabatahtlikult selle menetlusega. Äriühing TFC palus vastuhagis tuvastada koostöölepingu tühisus.
22
Tribunal de grande instance de Paris (Pariisi esimese astme kohus, Prantsusmaa), olles tuvastanud, et äriühing TFC haldab vähemalt ühte AIFi, tühistas 10. jaanuari 2019. aasta kohtuotsusega koostöölepingu põhjendusel, et selles lepingus ette nähtud tasud on vastuolus raha- ja finantsseadustiku artikli L. 533‑22‑2 sätetega, ning jättis rahuldamata HJi, IJi ja LMi lepingu täitmise ja lepingu täitmata jätmisest tuleneva kahju hüvitamise nõuded.
23
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) jättis 8. veebruari 2021. aasta otsusega selle kohtuotsuse muutmata.
24
HJ, IK ja LM esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsusmaa kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
25
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasja hagejad väidavad, et määruse nr 2013‑676 artikli 33 I punktist, tõlgendatuna direktiivi 2011/61 artikli 61 lõike 1 alusel, tuleneb, et AIFide valitsejatel oli pärast 22. juulit 2013, mil lõppes selle direktiivi ülevõtmise tähtaeg, üks aasta aega, et järgida AIFide tasustamistavade suhtes riigisisestes õigusnormides ette nähtud eeskirju ja esitada tegevusloa taotlus. Märkides, et äriühing TFC sai oma tegevusloa alles 18. augustil 2014, järeldavad nad sellest, et need eeskirjad ei olnud selle äriühingu suhtes koostöölepingu sõlmimise kuupäeval 27. juunil 2014 kohaldatavad ja et need kuuluvad kohaldamisele üksnes tema poolt 2016. aastal 2015. aasta eest makstud muutuvtasude suhtes. Teise võimalusena väidavad nad, et igal juhul ei olnud need eeskirjad koostöölepingu sõlmimise ajal siduvad.
26
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et põhikohtuasja hagejad tuginevad oma seisukoha põhjendamiseks kolmele dokumendile.
27
Esiteks tuginevad põhikohtuasja hagejad komisjoni koostatud ingliskeelsele dokumendile „AIFMD Q&As from the European Commission“ (Euroopa Komisjoni küsimused ja vastused direktiivi 2011/61 kohta), milles märgitakse, et „[ü]heaastase üleminekuperioodi jooksul eeldatakse, et AIFide valitsejad teevad kõik endast oleneva, et täita direktiivi [2011/61] ülevõtva riigisisese õigusakti nõudeid. Tegevusloa taotlemise kohustus […] on õiguslikult siduv, kuid selle võib täita ühe aasta jooksul alates direktiivi jõustumisest. Seoses direktiivist [2011/61] tulenevate muude kohustustega (näiteks […] tasu […]) peab AIFi valitseja, kes oli olemas direktiivi [2011/61] jõustumise kuupäeval, võtma üleminekuperioodi jooksul kõik meetmed (st tegema kõik endast oleneva), et täita direktiivi [2011/61] nõudeid kogu tegevuse puhul, mida ta teeb pärast direktiivi jõustumist (22. juulil 2013). Pärast seda üleminekuperioodi on kõik direktiivist [2011/61] tulenevad kohustused õiguslikult siduvad“.
28
Teiseks tuginevad põhikohtuasja hagejad ESMA poolt avaldatud „Küsimustele ja vastustele direktiivi [2011/61] kohta“, milles on täpsustatud:
„[…] Kui ettevõtja on AIFi tegevusloa saanud, kohaldatakse tema suhtes direktiivi [2011/61] tasustamise eeskirju ja tasustamise suuniseid. Seega tuleb asjaomaseid eeskirju hakata kohaldama alates tegevusloa andmise kuupäevast.
Mis puudutab aga muutuvtasude eeskirju […], siis peavad AIFide valitsejad neid kohaldama oma kindlaksmääratud töötajatele (kes on määratletud tasustamise suunistes) makstavate uute muutuvtasu maksete arvutamisel nende tulemusperioodide kohta, mis järgnevad tulemusperioodile, mille jooksul neis kokku lepiti. Seega tuleb [AIFide valitsejate] muutuvtasu korda kohaldada ainult täistulemusperioodide suhtes ja seda tuleb kohaldada esimese täistulemusperioodi suhtes pärast AIFi valitseja tegevusloa saamist.
Näiteks: […] AIFi valitseja puhul, kes juba valitseb AIFi, kelle majandusaasta lõpeb 31. detsembril ja kes esitab tegevusloa taotluse enne 22. juulit 2014 ning saab tegevusloa pärast seda kuupäeva (sealhulgas juhul, kui tegevusluba saadakse pärast 31. detsembrit 2014), tuleks direktiivi [2011/61] kohaseid muutuvtasu eeskirju kohaldada 2015. aasta majandusaastat puudutavate maksete arvutamisel.“
29
Kolmandaks tuginevad põhikohtuasja hagejad dokumendile „Guide AIFM – Rémunération“ (AIFi valitseja juhis – tasustamine), mille on avaldanud Prantsusmaa finantsturgude järelevalveamet (AMF), kes on finantstoodetesse investeeritud hoiuste kaitse, investorite teavitamise ja turgude nõuetekohase toimimise eest vastutav asutus. Selles juhendis on ette nähtud:
„Direktiivi [2011/61] artikli 61 [lõike 1] kohaselt on 22. juulil 2013 olemasolevatel fondivalitsejatel aega üks aasta kuni 22. juulini 2014, et täita direktiivist [2011/61] tulenevaid kohustusi ja taotleda oma pädevalt asutuselt tegevusluba.
Seega võib esineda kolm juhtumit:
–
fondivalitsejad, kes saavad AIFi valitseja tegevusloa ajavahemikus 22. juulist 2013 kuni 31. detsembrini 2013: AIFide valitsejate tasustamist käsitlevas seisukohas sätestatud meetmeid kohaldatakse 2014. aasta majandusaasta suhtes (2015. aastal välja makstavatele muutuvtasudele);
–
fondivalitsejad, kes saavad AIFi valitseja tegevusloa alles ajavahemikus 1. jaanuarist 2014 kuni 22. juulini 2014: AIFide valitsejate tasustamist käsitlevas seisukohas sätestatud meetmeid kohaldatakse 2015. aasta majandusaasta suhtes 2016. aastal välja makstavatele muutuvtasudele;
–
seejärel kohaldatakse sama loogikat uutele fondivalitsejatele, kes saavad AIFi valitseja tegevusloa aastal N pärast 22. juulit 2014: esimene majandusaasta, mida tuleb AIFide valitsejate tasustamist käsitlevas seisukohas sätestatud meetmete kohaldamiseks arvesse võtta, on N+1 aasta majandusaasta N+2 aastal välja makstavatele muutuvtasudele.“
30
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et äriühing TFC leiab, et raha- ja finantsseadustiku artikli L. 533‑22‑2 sätted olid koostöölepingu sõlmimise päeval, s.o 27. juunil 2014, kohaldatavad, kuivõrd määruses nr 2013‑676 on küll ette nähtud teatavate ülevõtmissätete hilisem jõustumine, kuid see ei kehti nende sätete kohta, millega nähakse ette, et AIFide valitsejad kehtestavad AIFide kõrgema juhtkonna liikmetele tasustamistavad ja -poliitika, mis on „kooskõlas usaldusväärse ja tulemusliku riskijuhtimisega“. Äriühing TFC väidab lisaks, et ehkki AIFide valitsejatele on antud enda direktiivi [2011/61] üle võtnud uute sätetega vastavusse viimiseks üleminekuaeg, ei või nad selle aja jooksul sõlmida lepingut, mis näeb ette selle direktiivi artikliga 13 vastuolus oleva tasu, kuna direktiivi artikli 61 lõikes 1 nõutakse, et nad „võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“.
31
See kohus tõdeb, et käesoleva kohtuotsuse punktis 26 viidatud komisjoni dokumendist näib tulenevat, et kuni 21. juulini 2014 kehtis üheaastane üleminekuperiood ning enne selle lõppemist kõigest eeldati, et AFIde valitsejad teevad kõik endast oleneva täitmaks direktiivi 2011/61 üle võtnud liikmesriigi õigusakti nõudeid, ning alles pärast seda kuupäeva muutusid kõik nimetatud direktiivist tulenevad kohustused õiguslikult siduvaks. Selle analüüsi kohaselt ei ole asjakohane ei tegevusloa taotlemise kuupäev ega tegevusloa saamise kuupäev.
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul näivad ESMA ja AMFi analüüsid seevastu viitavat sellele, et AIFi valitseja suhtes kehtivad direktiivi 2011/61 eeskirjad tasustamistavade kohta alles alates tegevusloa saamise kuupäevast ning enne tegevusloa saamist need eeskirjad tema suhtes ei kehti. Samuti kohaldatakse nende analüüside kohaselt kõnealuseid eeskirju alles alates tegevusloa andmisele järgneva majandusaasta algusest.
33
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 2011/61 artikli 61 lõike 1 lugemisel ei ole ükski väljapakutud tõlgendus „iseenesestmõistetav“, seda enam, et mõeldav on ka teistsugune tõlgendus, mille puhul tehakse vahet vastavalt sellele, kas tasus lepiti kokku enne või pärast direktiivi 2011/61 ülevõtmist liikmesriigi õigusse. Esimesel juhul võib möönda, et AIFi valitsejalt on keeruline nõuda, et ta seaks kohe kahtluse alla tasu, mis selle vastuvõtmise ajal ei olnud vastuolus ühegi eeskirjaga, ja et temalt nõutakse kõige rohkem, et ta teeks üleminekuperioodi jooksul kõik endast oleneva, et täita uusi tasustamisnõudeid. Teisel juhul on mõeldav, et direktiivi 2011/61 üle võtnud riigisisese õigusakti jõustumisega on AIFi valitsejal kohe keelatud leppida tulevikuks kokku tasus, mis oleks vastuolus selles juba jõustunud direktiivis sätestatud eeskirjadega.
34
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. a.
Kas direktiivi [2011/61] artiklit 13 ja artikli 61 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et AIFide valitsejad, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, peavad täitma tasustamispoliitika ja -tavadega seotud kohustusi:
i)
selle direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumisel;
ii)
direktiivi riigisisesesse õigusesse ülevõtvate sätete jõustumise kuupäeval;
iii)
alates artikli 61 lõikes 1 sätestatud üheaastase tähtaja möödumisest 21. juulil 2014 või
iv)
alates direktiivi alusel AIFi valitseja tegevusloa saamisest?
b.
Kas vastus eelmisele küsimusele sõltub sellest, kas [AIFi valitseja] poolt töötajale või äriühingu juhile makstavas tasus lepiti kokku enne või pärast:
i)
direktiivi [2011/61] ülevõtmise tähtaja möödumist;
ii)
direktiivi [2011/61] riigisisesesse õigusesse ülevõtvate sätete jõustumise kuupäeva;
iii)
direktiivi [2011/61] artikli 61 lõikes 1 sätestatud tähtaja möödumist 21. juulil 2014 või
iv)
[AIFi valitseja] tegevusloa saamise kuupäeva?
2.
Kui eeldada, et [esimesele küsimusele] antud vastusest tuleneb, et pärast direktiivi [2011/61] riigisisesesse õigusesse ülevõtmist on AIFi valitseja teatud aja jooksul kohustatud tegema üksnes kõik endast oleneva, et täita asjaomasest direktiivist tulenevaid riigisiseseid õigusnorme, siis kas ta täidab seda kohustust, kui ta võtab selle aja jooksul tööle töötaja või nimetab äriühingu juhi sellistel töötasu tingimustel, mis ei vasta direktiivi [2011/61] artiklit 13 ülevõtva riigisisese õigusnormi nõuetele?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
35
Põhikohtuasja hagejad seavad, kuigi kaudselt, oma kirjalikes seisukohtades kahtluse alla eelotsusetaotluse vastuvõetavuse, väites, et põhikohtuasi ei kuulu ratione materiae direktiivi 2011/61 kohaldamisalasse.
36
Selle kohta olgu märgitud, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 267 kohase Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleva ja selles tehtava kohtulahendi eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja erisusi arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus Volkswagen, C‑134/20, EU:C:2022:571, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 11. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, punkt 17).
37
Järelikult eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (21. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Mercedes-Benz Group (katkestusseadmetega varustatud sõidukite tootjate vastutus), C‑100/21, EU:C:2023:229, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Käesoleval juhul puudutavad esitatud küsimused direktiivi 2011/61 tõlgendamist. Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasja faktilised asjaolud, millele põhikohtuasja hagejad vastu vaidlevad, on tuvastatud esimese astme kohtu ja apellatsioonikohtu poolt ning eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et vastus nendele küsimustele on talle kohtuotsuse tegemiseks vajalik. Lõpuks sisaldab eelotsusetaotlus kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, mis võimaldavad anda neile küsimustele tarviliku vastuse.
39
Sellest tuleneb, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
40
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, millisest hetkest alates pidid liikmesriigid nõudma AIFide valitsejatelt, kelle tegevus kuulus direktiivi 2011/61 reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, selle direktiivi artiklis 13 tasustamispoliitika ja -tavade suhtes ette nähtud kohustuste täitmist.
41
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 2011/61 artikli 13 lõige 1 kohustab liikmesriike nõudma, et AIFi valitseja kehtestaks teatavatele töötajate kategooriatele tasustamispoliitika ja -tavad, mis on kooskõlas usaldusväärse ja tulemusliku riskijuhtimisega ning edendavad seda ja hoiavad ära selliste riskide võtmise, mis ei ole tema valitsetava AIFi riskiprofiilide, tingimuste või põhikirjaga kooskõlas.
42
Direktiivi artiklis 66 on ette nähtud, et liikmesriigid võtavad vastu ja avaldavad direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 22. juuliks 2013 ning kohaldavad neid norme alates nimetatud kuupäevast.
43
Direktiivi 2011/61 artikli 61 „Üleminekusäte“ lõikes 1 on aga sätestatud, et enne 22. juulit 2013 tegutsenud AIFide valitsejad „võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte ning esitavad aasta jooksul pärast nimetatud tähtaega tegevusloa taotluse“.
44
Selle sätte sõnastusest nähtub, et direktiiv 2011/61 ei pane liikmesriikidele kohustust nõuda, et nimetatud kategooriasse kuuluvad AIFide valitsejad järgiksid direktiivi artikli 13 lõike 1 sätteid alates 22. juulist 2013.
45
Direktiivi 2011/61 artikli 61 lõike 1 sõnastus üksi ei võimalda siiski kindlaks määrata kuupäeva, mil selle direktiivi artikli 13 lõikes 1 ette nähtud kohustused muutusid riigisisesesse õigusesse ülevõetuna AIFide valitsejatele siduvaks, kuna sellest sõnastusest tulenevalt võis see kuupäev olla kas nimetatud sättes 22. juulil 2013 alanud üheaastase tähtaja lõppemise tähtpäev või siis selles sättes viidatud AIFi valitseja tegevusloa saamise kuupäev.
46
Seejuures aga ei tule väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult normi sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa norm on (7. märtsi 2024. aasta kohtuotsus IAB Europe, C‑604/22, EU:C:2024:214, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Mis puudutab direktiivi 2011/61 artikli 61 lõike 1 konteksti, siis arvestades, et selle sättega kehtestatakse asjaomasele AIFi valitsejale tegevusloa taotluse esitamiseks üheaastane tähtaeg alates 22. juulist 2013, tuleb arvesse võtta eelkõige direktiivis tegevusluba käsitlevaid sätteid, mis sisalduvad eelkõige selle artiklites 6–8.
48
Esiteks peavad liikmesriigid direktiivi 2011/61 artikli 6 lõike 1 kohaselt tagama, et ükski AIFi valitseja ei valitse AIFi, kui talle ei ole direktiivi kohaselt antud tegevusluba, ning teiseks, et direktiivi alusel tegevusloa saanud AIFi valitseja peab alati järgima direktiivis kehtestatud tegevusloa andmise tingimusi.
49
Direktiivi 2011/61 artikli 7 lõike 2 punktis d on sätestatud, et teabe hulka, mille AIFi valitseja peab pädevatele asutustele tegevusloa saamiseks esitama, kuulub muu hulgas teave direktiivi artikli 13 kohase tasustamispoliitika ja -tavade kohta.
50
Lõpuks tuleneb direktiivi 2011/61 artikli 8 lõike 1 punktist a, et taotletud tegevusluba antakse üksnes juhul, kui pädevad asutused on veendunud, et asjaomane AIFi valitseja suudab täita direktiivis sätestatud tingimusi.
51
Nendest sätetest tuleneb esiteks, et AIFi valitseja tegevuseks on vaja tegevusluba, teiseks, et tegevusluba antakse üksnes juhul, kui pädevad asutused on asjaomase AIFi valitseja poolt tegevusloa taotluses esitatud teavet arvestades veendunud, et ta suudab täita direktiivis 2011/61 ette nähtud kohustusi, ja kolmandaks, et pärast tegevusloa saamist peab see AIFi valitseja neid kohustusi, sealhulgas direktiivi artiklist 13 tulenevaid kohustusi, alati täitma. Sellest järeldub, et direktiivi 2011/61 kontekstis on keskse tähtsusega tegevusloa kuupäev.
52
Kuivõrd direktiivi 2011/61 artikli 61 lõikes 1 on sõnaselgelt ette nähtud, et AIFide valitsejad, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse juba enne 22. juulit 2013, pidid esitama tegevusloa taotluse ühe aasta jooksul nimetatud kuupäevast, tuleb seega asuda seisukohale, et seda sätet koostoimes direktiivi artiklitega 6–8 tuleb tõlgendada nii, et AIFide valitsejad olid alles alates tegevusloa saamise kuupäevast kohustatud täielikult täitma selles direktiivis ette nähtud ja riigisisesesse õigusesse üle võetud kohustusi, sealhulgas seoses oma tasustamispoliitika ja -tavadega, tingimusel et nad olid esitanud tegevusloa taotluse ühe aasta jooksul alates 22. juulist 2023.
53
Niisugust tõlgendust toetavad ka direktiiviga 2011/61 taotletavad eesmärgid.
54
Kohtupraktikast tuleneb, et need eesmärgid on – nagu on kinnitatud direktiivi 2011/61 põhjenduses 24 – kaitsta investoreid, eelkõige siis, kui nende huvid võivad investeerimisotsuste riski ja jätkusuutlikkuse seisukohast sattuda vastuollu AIFide valitsejate huvidega, ning tagada finantssüsteemi stabiilsus. Täpsemalt on direktiivis 2011/61 toodud tasustamispoliitika ja -tavade eesmärgiks selles kontekstis usaldusväärne ja tulemuslik riskijuhtimine ning hoida ära selliste riskide võtmine, mis ei ole kooskõlas AIFi riskiprofiili, tingimuste või põhikirjaga (vt selle kohta 1. augusti 2022. aasta kohtuotsus HOLD Alapkezelő, C‑352/20, EU:C:2022:606, punktid 52 ja 54).
55
Kuigi on tõsi, et need eesmärgid kehtivad kõigi AIFide valitsejate tegevuse suhtes, tuleb samuti meenutada, et direktiiv 2011/61 näeb juba enne 22. juulit 2013 tegutsenud AIFide valitsejate jaoks sõnaselgelt ette üleminekuperioodi, mille eesmärk on anda nendele AIFide valitsejatele lisaaeg selle direktiiviga kehtestatud nõuete täitmiseks, võttes „kõik vajalikud meetmed, et täita [sellest] direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“.
56
Mis puudutab tasu kokkuleppimise kuupäeva võimalikku asjakohasust, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et uus õigusnorm on kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub, ja seda ei kohaldata varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele; õigusnormi kohaldatakse nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti (13. juuli 2023. aasta kohtuotsus Banco Santander (osutus ametlikule indeksile), C‑265/22, EU:C:2023:578, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
57
Käesoleval juhul kaasnevad uue normiga esiteks erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, nimelt direktiivi 2011/61 artikli 61 lõige 1. Teiseks, kuna koostööleping sõlmiti 27. juunil 2014 ja 18. augustil 2014, mil äriühing TFC sai tegevusloa, oli see leping endiselt jõus ja nägi HJile, IK-le ja LMile ette mitmesugused tasud, siis näib – kui teisiti ei tulene kontrollist, mis tuleb läbi viia eelotsusetaotluse esitanud kohtul –, et õiguslik olukord ei olnud muutunud ja omas jätkuvalt mõju.
58
Sellest järeldub, et kuupäev, mil kõnealune lepinguline tasustamine kokku lepiti, ei ole esimesele küsimusele vastamisel asjakohane, seda enam, et liidu seadusandja nägi enne 22. juulit 2013 selle direktiivi reguleerimisalas tegutsenud ettevõtjatele direktiivi 2011/61 artikli 61 lõikes 1 sätestatud üleminekuperioodi näol konkreetselt ette võimaluse direktiivi nõuetega järk-järgult kohanemiseks.
59
Vastupidi sellele, mida väidavad põhikohtuasja hagejad oma kirjalikes seisukohtades, on see tõlgendus kooskõlas ka õiguskindluse põhimõttega, millega on kohtupraktika kohaselt vastuolus see, et uut õigusnormi kohaldatakse tagasiulatuvalt, st enne selle normi jõustumist tekkinud olukorra suhtes, ja mis nõuab, et kõiki faktilisi olukordi tuleb tavaliselt – välja arvatud juhul, kui on selgelt sätestatud vastupidi – hinnata nende tekkimise ajal kehtivaid õigusnorme arvestades (vt selle kohta 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus VYSOČINA WIND, C‑181/20, EU:C:2022:51, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika). Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 77, vastab see tõlgendus ESMA omale, kelle ülesanne on direktiivi 2011/61 artikli 13 lõike 2 kohaselt tagada, et on olemas usaldusväärse tasustamispoliitika suunised, mis järgivad selle direktiivi II lisa, ja kes on teabes, mis on selle asutuse poolt üldsusele kättesaadavaks tehtud ja millele viidatakse käesoleva kohtuotsuse punktis 28, sõnaselgelt märkinud, et direktiivis 2011/61 tasustamist käsitlevad eeskirjad ja suunised kuuluvad AIFide valitsejate suhtes kohaldamisele alates tegevusloa saamise kuupäevast.
60
Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2011/61 artikli 61 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid olid kohustatud nõudma, et AIFide valitsejad, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, täidaksid täielikult direktiivi artikli 13 lõikest 1 tulenevaid tasustamispoliitika ja -tavadega seotud kohustusi alates tegevusloa saamise kuupäevast, tingimusel et nad olid esitanud tegevusloa taotluse ühe aasta jooksul alates 22. juulist 2013.
Teine küsimus
61
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, tuleb asuda seisukohale, et oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas AIFi valitsejat, kes võtab ajavahemikul 22. juulist 2013 kuni tegevusloa saamise kuupäevani tööle töötaja või nimetab äriühingu juhi sellistel töötasustamise tingimustel, mis ei vasta direktiivi 2011/61 artiklit 13 ülevõtva riigisisese õigusnormi nõuetele, võib pidada võtnuks kõik vajalikud meetmed, et täita sellest direktiivist tulenevaid riigisiseseid õigusakte vastavalt selle direktiivi artiklile 61.
62
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib seega sisuliselt teada, milline ulatus on direktiivi 2011/61 artikli 61 lõikes 1 ette nähtud väljendil, mille kohaselt võtavad need AIFi valitsejad selles sättes nimetatud üleminekuperioodil „kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“ seoses selle direktiivi artiklis 13 nimetatud tasustamispoliitika ja -tavadega.
63
Nagu on esiteks märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, antakse tegevusluba üksnes juhul, kui pädevad asutused on asjaomase AIFi valitseja poolt tema tegevusloa taotluses neile esitatud teavet arvestades veendunud, et asjaomane AIFi valitseja suudab täita direktiivis 2011/61 sätestatud kohustusi. Seega peab AIFi valitsejal tegevusloa andmise kuupäeval olema tasustamispoliitika ja -tavad, mis vastavad selle direktiivi artikli 13 lõikes 1 sätestatud ja riigisisesesse õigusesse üle võetud kohustustele. Lisaks on AIFi valitseja alates tegevusloa saamisest kohustatud alati täitma neid kohustusi, sealhulgas neid, mis tulenevad selle direktiivi artiklist 13.
64
Teiseks nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 58, et direktiivi 2011/61 artiklis 61 ette nähtud üleminekuperioodi eesmärk on võimaldada asjaomastel fondivalitsejatel järk-järgult kohaneda direktiivist 2011/61 tulenevate nõuetega.
65
Direktiivi 2011/61 kasuliku mõju tagamiseks tuleb asuda seisukohale, et kuigi liikmesriigid peavad selle direktiivi artikli 61 lõikes 1 osutatud üheaastase üleminekuperioodi jooksul tagama, et AIFide valitsejad, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita sellest direktiivist tulenevaid riigisiseseid õigusakte, peavad need liikmesriigid niisamuti tagama, et AIFide valitsejad hoiduvad võtmast meetmeid, mis võivad tõsiselt kahjustada selle direktiiviga ette nähtud tulemuse saavutamist.
66
Seega tuleb asuda seisukohale, et selles sättes kasutatud väljendit „võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“ tuleb tõlgendada nii, et see tähendab AIFide valitsejatele, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, hoidumist selliste meetmete võtmisest, mis võivad tõsiselt kahjustada selle direktiivi eesmärgi saavutamist.
67
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2011/61 artikli 61 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et väljend „võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“ tähendab AIFide valitsejatele, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, hoidumist selliste meetmete võtmisest, mis võivad tõsiselt kahjustada selle direktiivi eesmärgi saavutamist.
Kohtukulud
68
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse nimetatud kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2011. aasta direktiivi 2011/61/EL alternatiivsete investeerimisfondide valitsejate kohta, millega muudetakse direktiive 2003/41/EÜ ja 2009/65/EÜ ning määruseid (EÜ) nr 1060/2009 ja (EL) nr 1095/2010, artikli 61 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigid olid kohustatud nõudma, et alternatiivsete investeerimisfondide (AIFid) valitsejad, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, täidaksid täielikult selle direktiivi artikli 13 lõikest 1 tulenevaid tasustamispoliitika ja -tavadega seotud kohustusi alates tegevusloa saamise kuupäevast, tingimusel et nad olid esitanud tegevusloa taotluse ühe aasta jooksul alates 22. juulist 2013.
2.
Direktiivi 2011/61/EL artikli 61 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
väljend „võtavad kõik vajalikud meetmed, et täita käesolevast direktiivist tulenevaid siseriiklikke õigusakte“ tähendab AIFide valitsejatele, kelle tegevus kuulus selle direktiivi reguleerimisalasse enne 22. juulit 2013, hoidumist selliste meetmete võtmisest, mis võivad tõsiselt kahjustada selle direktiivi eesmärgi saavutamist.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.