62024CJ0564
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
5. märts 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2011/83/EL – Tarbija ja kaupleja vahel sõlmitud kaugleping – Mõiste „tarbija“ – Tarbija ja kaupleja vahelise kontakti loomine tarbija volitatud teise kaupleja poolt – Artikli 2 punkt 7 – Tarbija taganemisõigus – Artikli 9 lõige 1 – Õiguste kuritarvitamine
Kohtuasi C‑564/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Kammergericht Berlini (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa) 9. aprilli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 20. augustil 2024, menetluses
Eisenberger Gerüstbau GmbH
versus
JK,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún (ettekandja), kohtunikud J. Passer, E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
kohtujurist: A. Biondi,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Tšehhi valitsus, esindajad: M. Smolek, S. Šindelková ja J. Vláčil,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: P. Kienapfel ja I. Rubene,
olles 18. septembri 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (ELT 2011, L 304, lk 64), artikli 2 punkti 7, artikli 9 lõiget 1, artikli 14 lõike 4 punkti a ning artikli 14 lõiget 5.
2
Taotlus on esitatud Saksa õiguse alusel asutatud ettevõtja Eisenberger Gerüstbau GmbH ja JK vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab tasu maksmist selle ettevõtja poolse tellingute kasutusse andmise ja püstitamise eest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2011/83 põhjendustes 4, 5, 7, 14, 17, 20 ja 57 on märgitud:
„(4)
[…] Tarbijate kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitud lepingute teatavate aspektide ühtlustamine on vajalik toimiva ning tarbijatele suunatud siseturu arendamiseks, kus valitseb tasakaal kõrgetasemelise tarbijakaitse ja ettevõtjate konkurentsivõime vahel, järgides seejuures subsidiaarsuse põhimõtet.
(5)
[…] [T]arbijatele esitatava teabe ning kauglepingutest ja väljaspool äriruume sõlmitavatest lepingutest taganemise täielik ühtlustamine [aitab] kaasa kõrgetasemelisele tarbijakaitsele ning ettevõtja ja tarbija vahelise siseturu paremale toimimisele.
[…]
(7)
Mõne peamise regulatiivse aspekti täielik ühtlustamine peaks tunduvalt suurendama nii tarbijate kui kauplejate õiguskindlust. […] Lisaks sellele peaks nende eeskirjadega tagatama tarbijate jaoks ühtlaselt kõrge tarbijakaitse tase kogu [Euroopa Liidus].
[…]
(14)
Käesolev direktiiv ei tohiks piirata siseriiklikku õigust lepinguõiguse valdkonnas, kui lepinguõiguse aspekte ei reguleerita käesoleva direktiiviga. Seetõttu ei tohiks käesolev direktiiv piirata siseriiklikku õigust, millega reguleeritakse näiteks lepingu sõlmimist või kehtivust (nt nõusoleku puudumise korral). Samamoodi ei tohiks käesolev direktiiv piirata siseriiklikku õigust seoses üldiste lepinguliste õiguskaitsevahendite, üldise majanduskorra eeskirjade (nt ülemäära või liialdatult kõrged hinnad) ning ebaeetiliste õiguslike tehingute eeskirjadega.
[…]
(17)
Tarbija määratlus peaks hõlmama füüsilisi isikuid, kes tegutsevad väljaspool oma kaubandus-, majandus-, ametialast või kutsetegevust. Kui aga leping on sõlmitud eesmärkidel, mis on osaliselt seotud isiku kaubandustegevusega ja osaliselt mitte (kahesuguse eesmärgiga lepingud) ning kaubanduslik eesmärk on piiratud ega ole lepingu kontekstis domineeriv, tuleks ka antud isikut lugeda tarbijaks.
[…]
(20)
[…] Organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi mõiste peaks hõlmama skeeme, mida ei paku mitte kaupleja, vaid kolmas isik, kuid mida kaupleja kasutab, näiteks Interneti-põhine platvorm. See ei tohiks aga hõlmata juhtumeid, kus veebilehel pakutakse üksnes teavet kaupleja, tema kaupade ja/või teenuste kohta ning tema kontaktandmeid.
[…]
(57)
On vaja, et liikmesriigid kehtestaksid karistused käesoleva direktiivi rikkumise eest ja tagaksid nende jõustamise. Kõnealused karistused peaksid olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
4
Direktiivi artikkel 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kõrge tarbijakaitse taseme saavutamisega kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele, ühtlustades tarbijate ja kauplejate vahel sõlmitud lepinguid käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte.“
5
Direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga reguleeritud lepingute raames tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega;
2)
„kaupleja“ – füüsiline või juriidiline isik, olenemata sellest, kas viimane on era- või avalik-õiguslikus omandis, kes käesoleva direktiiviga reguleeritud lepingute raames tegutseb – kaasa arvatud teiste isikute kaudu, kes tegutsevad tema nimel või ülesandel – eesmärgil, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega;
[…]
6)
„teenusleping“ leping, välja arvatud müügileping, mille kohaselt kaupleja osutab või kohustub osutama tarbijale teenust ning tarbija maksab või kohustub maksma selle hinna;
7)
„kaugleping“ – kaupleja ja tarbija vahel sõlmitud leping, mis sõlmitakse organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi alusel ilma kaupleja ja tarbija üheaegse füüsilise kohalolekuta, kasutades eranditult kas üht või mitut kaugsidevahendit kuni ja kaasa arvatud ajani, millal leping sõlmitakse;
8)
„väljaspool äriruume sõlmitav leping“ – kaupleja ja tarbija vaheline leping:
a)
mis sõlmitakse kaupleja ja tarbija üheaegsel füüsilisel kohalolekul kohas, mis ei ole kaupleja äriruum,
b)
mille pakkumise tegi tarbija samades tingimustes, nagu on osutatud punktis a,
c)
mis sõlmitakse kaupleja ja tarbija üheaegsel füüsilisel kohalolekul kaupleja äriruumides või kaugsidevahendi abil kohe pärast seda, kui tarbija poole on isiklikult ja individuaalselt pöördutud kohas, mis ei ole kaupleja äriruumid, või
d)
mis sõlmitakse kaupleja korraldatud väljasõidu ajal eesmärgiga reklaamida ja müüa tarbijale kaupu või teenuseid;
[…]
15)
„lisaleping“ – leping, mille alusel tarbija omandab kauba või teenuse, mis on seotud kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitud lepinguga, ning kus kõnealuse kauba tarnib või teenuse osutab kaupleja või kolmas isik nimetatud kolmanda isiku ja kaupleja vahel sõlmitud kokkuleppe alusel.“
6
Direktiivi artikli 3 lõikes 5 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei piira üldise siseriikliku lepinguõiguse, nagu lepingu kehtivust, koostamist või mõju käsitlevate eeskirjade kohaldamist, kui üldise lepinguõiguse aspektid ei ole käesoleva direktiiviga reguleeritud.“
7
Direktiivi 2011/83 artiklis 4 on sätestatud:
„Liikmesriigid ei säilita siseriiklikes õigusaktides ega kehtesta nendega sätteid, mis erinevad käesoleva direktiiviga kehtestatust, sealhulgas ei rangemaid ega vähem rangeid sätteid, millega tagataks tarbijakaitse erinev tase, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti.“
8
Direktiivi artikli 6 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Enne tarbija sidumist kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitava lepingu või vastava pakkumisega esitab kaupleja tarbijale selgel ja arusaadaval viisil järgmise teabe:
[…]
h)
taganemisõiguse olemasolu korral selle õiguse kasutamise tingimused, tähtaeg ja kord vastavalt artikli 11 lõikes 1 sätestatule ning I lisa B osas esitatud taganemisteate näidisvorm;
[…]“.
9
Direktiivi artiklis 9 on ette nähtud:
„1.   Tarbija võib 14 päeva jooksul kauglepingust või väljaspool äriruume sõlmitud lepingust taganeda ilma põhjust esitamata ning kandmata muid kulusid peale artikli 13 lõikes 2 ja artiklis 14 sätestatud kulude, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse artiklis 16 ettenähtud erandeid.
2.   Ilma et see piiraks artikli 10 kohaldamist, lõpeb käesoleva artikli lõikes 1 osutatud taganemistähtaeg 14 päeva pärast:
a)
teenuslepingu puhul lepingu sõlmimise päeva;
[…]
3.   Liikmesriigid ei keela lepinguosalistel täita nende lepingulisi kohustusi taganemistähtaja jooksul. […]“.
10
Direktiivi artiklis 10 on ette nähtud:
„1.   Kui kaupleja ei ole tarbijale taganemisõigust käsitlevat teavet esitanud artikli 6 lõike 1 punktis h nõutu kohaselt, siis lõpeb taganemistähtaeg 12 kuud pärast algse taganemistähtaja lõppu, mis on määratud vastavalt artikli 9 lõikele 2.
2.   Kui kaupleja on tarbijale edastanud käesoleva artikli lõikes 1 ette nähtud teabe 12 kuu jooksul alates artikli 9 lõikes 2 osutatud päevast, lõpeb taganemistähtaeg 14 päeva pärast kuupäeva, mil tarbija kõnealuse teabe sai.“
11
Direktiivi 2011/83 artikli 11 lõikes 1 on ette nähtud:
„Tarbija teavitab enne taganemistähtaja lõppu kauplejat oma lepingust taganemise otsusest. Tarbija võib selleks kas:
a)
kasutada I lisa B osas esitatud taganemisteate näidisvormi või
b)
esitada mõne muu ühemõttelise avalduse, millega ta annab teada oma lepingust taganemise otsusest.
Liikmesriigid ei kehtesta taganemisteate näidisvormile muid vorminõudeid kui need, mis on esitatud I lisa B osas.“
12
Direktiivi artiklis 12 on sätestatud:
„Taganemisõiguse kasutamise tagajärjel lõpevad lepinguosaliste kohustused:
a)
seoses kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitava lepingu täitmisega või
b)
seoses kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitava lepingu sõlmimisega, juhul kui pakkumise tegi tarbija.“
13
Direktiivi artikli 13 lõike 1 esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Kaupleja tagastab kõik tarbijalt saadud maksed, sealhulgas (kui see on asjakohane) tarnekulud, põhjendamatu viivituseta ja igal juhul hiljemalt 14 päeva jooksul päevast, mil ta saab teada tarbija otsusest lepingust taganeda vastavalt artiklile 11.
14
Direktiivi artiklis 14 on sätestatud:
„[…]
4. Tarbija ei kanna kulusid:
a)
taganemistähtaja jooksul teenuste osutamise, vee, gaasi või elektri tarnimise eest, kui neid ei panda müüki piiratud mahus või kindlaksmääratud koguses, või kaugkütmise eest, täielikult või osaliselt, kui:
i)
kaupleja ei ole andnud teavet vastavalt artikli 6 lõike 1 punktidele h või j või
ii)
tarbija ei ole sõnaselgelt taotlenud artikli 7 lõike 3 ja artikli 8 lõike 8 kohaselt teenuste osutamise alustamist taganemistähtaja jooksul või
[…]
5. Kui artikli 13 lõikes 2 ning käesolevas artiklis ei ole sätestatud teisiti, ei kaasne tarbijale taganemisõiguse kasutamisega mis tahes vastutust.“
15
Direktiivi 2011/83 artiklis 15 on sätestatud:
„1.   Kui tarbija kasutab vastavalt käesoleva direktiivi artiklitele 9–14 oma taganemisõigust kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitava lepingu puhul, lõppevad lisalepingud automaatselt ja tarbija ei kanna nende eest mitte mingeid kulusid, välja arvatud käesoleva direktiivi artikli 13 lõikes 2 või artiklis 14 ette nähtud kulud, ilma et see piiraks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ (mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid) (ELT 2008, L 133, lk 66) artikli 15 kohaldamist.
2.   Liikmesriigid kehtestavad selliste lepingute lõpetamise üksikasjalikud eeskirjad.“
16
Direktiivi artikli 24 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid kehtestavad eeskirjad karistuste kohta, mida kohaldatakse käesoleva direktiivi alusel vastu võetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral, ning võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada nende rakendamine.“ Ettenähtud karistused peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.“
Saksa õigus
17
Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch; edaspidi „BGB“) § 242 näeb ette:
„Võlgnik peab soorituse tegema nii, nagu hea usu põhimõte käibetavasid arvestades seda nõuab.“
18
BGB §-s 312c on sätestatud:
„(1)   Kaugleping on leping kaupleja või tema nimel või ülesandel tegutseva isiku ja tarbija vahel, mille läbirääkimiseks ja sõlmimiseks on kasutatud eranditult kaugsidevahendeid, välja arvatud juhul, kui lepingut ei ole sõlmitud kaugmüügiks korraldatud müügi või teenuste osutamise süsteemi raames.
(2)   Kaugsidevahendid käesoleva seaduse tähenduses on kõik sidevahendid, mida võib ilma lepingupoolte samaaegse kohalolekuta kasutada läbirääkimisteks või lepingu sõlmimiseks, näiteks kirjad, kataloogid, telefonikõned, telefaksid, e-kirjad, mobiilside kaudu saadetud lühisõnumid (SMS) ning raadio- ja elektrooniline side.“
19
BGB § 357 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Lepingu alusel saadu tuleb tagastada hiljemalt 14 päeva möödumisel.
[…]
(8)   Kui tarbija taganeb teenuse osutamise lepingust […], on tarbija kohustatud maksma lepingust taganemiseni osutatud teenuste eest hüvitist, kui ta on kauplejal sõnaselgelt palunud alustada teenuse osutamist enne taganemistähtaja lõppu. Esimesest lausest tulenev õigus tekib üksnes juhul, kui kaupleja on andnud tarbijale tsiviilseadustiku rakendamise seaduse (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch) artikli 246a § 1 lõike 2 esimese lause punktides 1–3] nõutud teavet […] Hüvitise arvutamisel tuleb aluseks võtta kokkulepitud koguhind. Kui kokkulepitud koguhind on ebaproportsionaalselt suur, arvutatakse hüvitis osutatud teenuse turuväärtuse alusel.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
20
Eisenberger Gerüstbau rendib majandus- või kutsetegevuse raames välja tellinguid, mille ta klientide jaoks paigaldab ja seejärel ka maha võtab. Kostja, kes töötab Saksamaal föderaalametnikuna, on Berliinis asuva maatüki omanik, millele on ehitatud mitmekorruseline korterelamu.
21
JK otsustas 2020. aastal ehitada selle hoone pööningu välja isiklikuks eluasemeks, lisades hoonele kaks uut korrust, milles oli kokku neli korterit. Selleks tellis ta projekti ja ehitusjärelevalve ühelt arhitektilt, kes pidi koostama ka vajalike tööde loendi, võtma pakkumused asjaomastelt ettevõtjatelt ja viimaseks osalema lepingute sõlmimisel, koostades lepinguprojektid (edaspidi „arhitekt“). Nende ülesannete raames esitas arhitekt Eisenberger Gerüstbaule muu hulgas tellingute kasutada andmise ja püstitamise tehnilise kirjelduse, paludes temalt selle alusel pakkumust. Ettevõtja andis nõustumuse tehnilise kirjeldusele, kus olid märgitud ühikuhinnad ning hinnanguline kogumaksumus brutosummas 45663,18 eurot, allkirjastas tehnilise kirjelduse 24. aprillil 2020 ja saatis selle arhitektile tagasi.
22
Arhitekt valis Eisenberger Gerüstbau välja ettevõtjaks, kelle ülesanne on anda tellingud kasutada ja need püstitada. Ta koostas sellest lähtudes lepingu projekti, mis põhines 24. aprilli 2020. aasta pakkumusel, ning edastas selle 14. detsembri 2020. aasta e-kirjaga mõlemale poolele, nimelt Eisenberger Gerüstbaule ja JK-le. Projektis ei olnud ühtegi viidet sellele, et JK-l oli õigus lepingust taganeda. Eisenberger Gerüstbau allkirjastas lepingu projekti 14. detsembril 2020 seda muutmata ja edastas selle JK-le. Viimane allkirjastas projekti samuti 15. detsembril 2020 ja saatis mõlema poole allkirjastatud eksemplari posti teel Eisenberger Gerüstbaule (edaspidi „vaidlusalune leping“).
23
Eisenberger Gerüstbau esitas JK-le 1. jaanuaril 2021 e-kirja teel ettepaneku sõlmida lepingu lisa kahe täiendava kandelava kohta brutosummas 7730,00 eurot, mis hõlmas tellingute püstitamist, mahavõtmist ja hoidmist nelja nädala vältel ning alates viiendast nädalast täiendavat üüri brutosummas 517,65 eurot nädalas. JK allkirjastas lisapakkumuse ja saatis selle 22. jaanuaril 2021 e-postiga Eisenberger Gerüstbaule tagasi. 2021. aasta jaanuaris alustas Eisenberger Gerüstbau tellingute püstitamist.
24
Eisenberger Gerüstbau andis 26. jaanuaril 2021 tellingud JK käsutusse, et viia läbi kavandatud ehitustööd kõnealuses hoones. 2021. aasta mai lõpus maksis JK Eisenberger Gerüstbaule viimase koostatud ettemaksearvete alusel kogusumma 95937,84 eurot.
25
JK teatas 7. detsembri 2021. aasta kirjas Eisenberger Gerüstbaule, et ta võtab tagasi oma tahteavalduse sõlmida kõnealune leping ja lisa, samuti keeldub ta tegemast sel alusel lisamakseid ning nõudis selle summa ulatuses tehtud ettemaksete tagasimaksmist. 2021. aasta detsembris viidi lõpule kõik JK kavandatud ehitustööd, mille jaoks olid tellingud olnud hädavajalikud. JK nõudmisel võeti tellingud 20. detsembril 2021 maha.
26
Eisenberger Gerüstbau esitas JK vastu Landgericht Berlinile (Berliini esimese astme kohus, Saksamaa) hagi selle summa tasumise nõudes, mis tema hinnangul jäi kõnesolevate tööde tegemise ajal maksmata – st 101000,25 eurot, mis kuulus tasumisele tellingute paigaldamise lepingu alusel. Selles menetluses esitas JK vastuhagi 95937,84 euro suuruse ettemakse tagasimaksmise nõudes.
27
Landgericht Berlin (Berliini esimese astme kohus) jättis 19. mai 2023. aasta otsusega hagi rahuldamata ja rahuldas vastuhagi täies ulatuses.
28
Eisenberger Gerüstbau esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Kammergericht Berlinile (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
29
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kõnealune leping, mis on sõlmitud arhitekti vahendusel, kes tegutses läbirääkimistel abistajana, ei kuulu BGB § 312c lõike 1 – millega võeti Saksa õigusesse üle direktiivi 2011/83 artikli 2 punkt 7 – kohaldamisalasse.
30
Sellega seoses täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuni lepingu sõlmimiseni suhtlesid ühelt poolt Eisenberger Gerüstbau ning teiselt poolt JK ja arhitekt üksnes kaugsidevahendite, st posti või e‑posti teel. Siiski välistab asjaolu, et JK kasutab lepingu ettevalmistamiseks arhitekti, kes on kaupleja, BGB §-s 312c ette nähtud kaitse kohaldatavuse.
31
BGB § 312c ettevalmistavate materjalide ja Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) kohtupraktika kohaselt on selle sätte – mis tugineb ka direktiivi 2011/83 põhjendusele 37 – eesmärk kaitsta tarbijat, kes ei saa asjaomast kaupa või teenust enne lepingu sõlmimist läbi vaadata ega saa saada selle kohta lisateavet.
32
Ent tarbijal ei ole teabest puudus sellisel juhul nagu eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olev juhtum, kus tarbija tugineb kauplejale kui läbirääkimiste vahendajale, kellel on piisav oskusteave lepingu esemeks olevate teenuste kohta ja kelle poole tarbija saab pöörduda, et saada vastus võimalikele sellekohastele küsimustele.
33
Igal juhul ei ole tarbijal lepingust taganemise õigust, kui läbirääkimiste vahendajana tegutsev kaupleja määrab kindlaks teenuse eseme ja suhtleb kauplejaga, kes on selle tarbijaga sõlmitud lepingu teine pool, üksnes teatavate lepingutingimuste selgitamiseks.
34
Kuigi tarbijal ei ole õigust taganeda oma tahteavaldusest põhilepingu sõlmimiseks, ei saa seda õigust tunnustada ka selle lepinguga seotud lisakokkulepete või lepingu lisade puhul.
35
Juhul kui käesoleval juhul tunnustatakse siiski JK õigust taganeda kõnealusest lepingust, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et Eisenberger Gerüstbaul ei ole õigust saada osutatud teenuse eest tasu ning vastavalt BGB § 357 lõikele 8 ning direktiivi 2011/83 artikli 14 lõike 4 punktile a ja lõikele 5 ei ole tal ka õigust hüvitisele.
36
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et asjaolu, et tarbija, kes taganes lepingust sellistel asjaoludel, nagu on kõne all tema menetluses olevas kohtuasjas, keeldub maksmast hüvitist müüjale või teenuste osutajale, kellega ta oli selle lepingu alusel seotud, saaks kvalifitseerida heausksuse nõudega vastuolus olevaks.
37
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski tekkinud küsimus, kas see hinnang on kooskõlas 17. mai 2023. aasta kohtuotsusega DC (lepingust taganemine pärast lepingu täitmist) (C‑97/22, EU:C:2023:413), milles Euroopa Kohus otsustas, et direktiivi 2011/83 artikli 14 lõike 4 punkti a ja lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et need vabastavad tarbija igasugusest kohustusest maksta väljaspool äriruume sõlmitud lepingu alusel osutatud teenuste eest, kui asjaomane kaupleja ei ole talle edastanud selle direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a alapunktis i nimetatud teavet ja tarbija on kasutanud oma taganemisõigust pärast selle lepingu täitmist.
38
Neil asjaoludel otsustas Kammergericht Berlin (Berliini liidumaa kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2011/83] artikli 2 punkti 7 kohase kauglepinguga, millest tarbija saab selle direktiivi artikli 9 lõike 1 alusel taganeda, on tegemist ka juhul, kui enne lepingu sõlmimist või lepingu sõlmimisel abistab tarbijat ettevõtja, kellele on tarbija tellimuse andnud teenuseosutajast sõltumatult?
2.
Jaatava vastuse korral esimesele küsimusele:
kui täidetud on üks järgmistest lisatingimustest:
a)
ühenduse loomise tarbija ja teenuseosutaja vahel algatas tarbijat abistav ettevõtja;
b)
enne lepingu sõlmimist avaldas tarbijat abistav kaupleja mõju lepingu sisu oluliste osade suhtes (näiteks tööde loendi koostamine või lepingu projekti ettevalmistamine),
siis kas ka direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tähenduses on tegemist kauglepinguga, millest tarbija võib selle direktiivi artikli 9 lõike 1 alusel taganeda?
3.
Juhul kui Euroopa Kohus leiab, et esimeses eelotsuse küsimuses ning teise eelotsuse küsimuse punktis a või punktis b kirjeldatud juhtudel ei ole tegemist kauglepinguga, millest tarbija võib taganeda:
kui pärast kõnealuse lepingu sõlmimist sõlmivad pooled veel ühe kokkuleppe, taas kord üksnes kaugsidevahendeid kasutades, teenuseosutaja osutatavate lisateenuste kohta, mis on võrreldes esimese lepinguga teisejärgulised:
siis kas lisakokkulepe kujutab endast eraldi võetuna direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 kohast kauglepingut, millest tarbija saab selle direktiivi artikli 9 lõike 1 alusel taganeda, või ei ole see – samamoodi nagu põhileping, mida sellega täiendatakse – kaugleping, millest tarbijal on võimalik taganeda?
4.
Kui tarbija on seoses kauglepinguga, millest tal oli võimalik taganeda, kasutanud oma taganemisõigust pärast seda, kui tema lepingupartner on juba teenused osutanud:
siis kas tarbija võib olenemata direktiivi 2011/83 artikli 14 lõike 4 punktist a ja lõikest 5 olla kohustatud hüvitama ettevõtjale tema teenuse väärtuse mõistlikus ulatuses, kui teistsugune lahendus tähendaks konkreetse juhtumi kõiki asjaolusid arvestades õiguste kuritarvitamist või hea usu põhimõtte rikkumist?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
39
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et selle lepingu kvalifitseerimisel „kauglepinguks“ nimetatud sätte tähenduses on tähtsust asjaolul, et tarbijat abistab enne tarbija ja kaupleja vahelise lepingu sõlmimist ja selle ajal teine tema valitud kaupleja, kes viis kokku tarbija ja esimesena nimetatud kaupleja, ning kes mõjutas selle lepingu sisu olulisi elemente.
40
Kõigepealt tuleb tõdeda, et selle sätte kohaselt peavad selleks, et lepingu saaks kvalifitseerida kauglepinguks, olema kumulatiivselt täidetud kolm tingimust. Esiteks peab see leping olema sõlmitud tarbija ja kaupleja vahel direktiivi 2011/83 artikli 2 punktides 1 ja 2 sätestatud määratluste tähenduses. Teiseks peab see olema sõlmitud organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi alusel. Kolmandaks peab selle lepingu sõlmimine toimuma ilma kaupleja ja tarbija üheaegse füüsilise kohalolekuta, kasutades eranditult kas üht või mitut kaugsidevahendit kuni ja kaasa arvatud ajani, millal leping sõlmitakse.
41
Eelotsusetaotlusest ei nähtu küll üheselt, milline tingimus neist on see, milles eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb. See kohus täpsustas siiski, et kuni lepingu sõlmimiseni suhtlesid ühelt poolt JK ja arhitekt ning teiselt poolt Eisenberger Gerüstbau üksnes kaugsidevahendeid kasutades, st posti või e-posti teel, millest nähtub, et ta peab kolmandat tingimust täidetuks. Seega tuleb analüüsida ainult kahte esimest tingimust.
42
Esiteks tuleb kontrollida, kas selline isik nagu JK, kellel on selline maatükk, millele on ehitatud mitmekorruseline korterelamu, ja kes pöördus kaupleja poole, nimelt Eisenberger Gerüstbau poole, et lasta ehitada kaks uut korrust, mis koosnevad kokku neljast korterist, tuleb kvalifitseerida kõnealuse lepingu osas „tarbijaks“.
43
Selle kohta olgu märgitud, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 1 kohaselt kvalifitseeritakse „tarbijaks“ füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga reguleeritud lepingute raames tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega.
44
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on direktiivi 2011/83 eesmärk tagada kõrgetasemeline kaitse tarbijatele, kes on võrreldes kauplejatega nõrgemal positsioonil, kuna neid tuleb pidada vähem teavet omavaks, majanduslikult nõrgemaks ja õiguslikult vähem kogenumaks kui nende lepingupartnereid (vt selle kohta 27. märtsi 2019. aasta kohtuotsus slewo, C‑681/17, EU:C:2019:255, punkt 32, ja 14. mai 2020. aasta kohtuotsus NK (eramu projekt), C‑208/19, EU:C:2020:382, punkt 39).
45
Mõiste „tarbija“ nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 2 punkti b tähenduses, mis vastab mõistele „tarbija“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 1 tähenduses, on objektiivne ja sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis asjaomasel isikul võivad olla, või teabest, mis sellel isikul tegelikult on (vt selle kohta 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, punkt 21, ja 8. mai 2025. aasta kohtuotsus Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, punkt 36).
46
Selleks et kontrollida, kas asjasse puutuvat isikut saab kvalifitseerida selle sätte tähenduses „tarbijaks“, peab liikmesriigi kohus arvesse võtma kõiki kohtuasja asjaolusid ja eelkõige vaadeldava lepingu esemeks oleva asja või teenuse laadi, mis võib ära näidata, mis otstarbel asi või teenus osteti (8. juuni 2023. aasta kohtuotsus YYY (tarbija mõiste) (C‑570/21, EU:C:2023:456, punkt 55 ja seal viidatud kohtupraktika).
47
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest nähtub, et tal on tekkinud küsimus, kas asjaolu, et JKd abistas tema valitud teine ettevõtja, käesoleval juhul arhitekt, kes mõjutas kõnealuse lepingu sisu olulisi elemente, on JK tarbijaks kvalifitseerimisel asjakohane või mitte.
48
Sellega seoses tuleb ühelt poolt tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 29 sisuliselt märkis, ei sea asjaolu, et tarbijat abistas selle tarbija ja teise müüja või teenuste osutaja vahelistel läbirääkimistel ja lepingu sõlmimisel – nagu põhikohtuasjas – kaupleja, käesoleval juhul arhitekt, ei sea küsimuse alla selle tarbija käesoleva kohtuotsuse punktis 44 käsitletud nõrgemat positsiooni võrreldes kauplejaga, ning seda vaatamata sellele, et kaupleja, kes abistas tarbijat, oli algatanud tarbija ja teise kaupleja vahelise lepingu sõlmimise ning mõjutanud selle lepingu sisu.
49
Teiselt poolt, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 45, tuleb mõistet „tarbija“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 1 tähenduses tõlgendada nii, et see on objektiivne ja sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis asjaomasel isikul võivad olla, või teabest, mis sellel isikul tegelikult on. Seega ei sea asjaolu, et sellist isikut abistas kaupleja, kahtluse alla tema tarbija staatust ega tähenda, et asjaomasele lepingule omistatakse majandus- või kutsetegevusega seotud eesmärk (vt selle kohta 3. septembri 2015. aasta kohtuotsus Costea, C‑110/14, EU:C:2015:538, punktid 21 ja 25–27).
50
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et JK tuleb põhikohtuasjas kõne all oleva lepingu tähenduses kvalifitseerida tarbijaks, on teiseks tarvis analüüsida, kas – võttes arvesse faktilisi asjaolusid, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas oma eelotsusetaotluses seoses JK ja Eisenberger Gerüstbau vahelise lepingu sõlmimise viisiga ja abiga, mida selle raames osutas JK-le arhitekt – tuleb sellist lepingut pidada sõlmituks organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi alusel direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tähenduses.
51
Sellega seoses on direktiivi põhjenduses 20 märgitud, et organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi mõiste peaks hõlmama skeeme, mida ei paku mitte kaupleja, vaid kolmas isik, kuid mida kasutab kaupleja, näiteks internetiplatvorm, aga see ei tohiks hõlmata juhtumeid, kus veebilehel pakutakse üksnes teavet kaupleja, tema kaupade ja/või teenuste kohta ning tema kontaktandmeid.
52
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 33, et Euroopa Kohtule esitatud toimik ei sisalda ühtegi asjaolu, mis puudutaks organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeemi, mille Eisenberger Gerüstbau on sisse seadnud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud faktilised asjaolud viitavad siiski sellele, et kõnealust lepingut ei sõlmitud sellise skeemi kaudu. Nimelt nähtub nendest asjaoludest, et leping sõlmiti lepinguprojekti alusel, mis koostati üksnes JK vastutusel ja milles olid täpsustatud konkreetsed teenused, mille osutamist ta Eisenberger Gerüstbault soovis, kusjuures see projekt saadeti e-posti teel ettevõtjale allkirjastamiseks, mida viimane ka muutmata kujul tegi. Seega, isegi kui eeldada, et nimetatud ettevõtjal oli organiseeritud kaugmüügi- või teenuste osutamise skeem, ei ilmne, et põhikohtuasjas kõne all olev leping oleks sõlmitud sellise skeemi kaudu, mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
53
Kõiki eespool esitatud asjaolusid arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et selle lepingu kvalifitseerimisel „kauglepinguks“ nimetatud sätte tähenduses ei ole tähtsust asjaolul, et tarbijat abistab enne tarbija ja kaupleja vahelise lepingu sõlmimist ja selle ajal teine tema valitud kaupleja, kes viis kokku tarbija ja esimesena nimetatud kaupleja, ning kes mõjutas selle lepingu sisu olulisi elemente.
Kolmas küsimus
54
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et kui sellise lepingu, mida ei saa kvalifitseerida „kauglepinguks“ viidatud sätte tähenduses, pooled sõlmivad üksnes kaugsidevahendeid kasutades lepingu lisa, mis puudutab lisateenuseid, mis on lepingus ette nähtud teenustega võrreldes teisejärgulised, kujutab see lisa endast „kauglepingut“ selle sätte tähenduses.
55
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt osundada, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punktis 15 on „lisaleping“ määratletud kui leping, mille alusel tarbija omandab kauba või teenuse, mis on seotud kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitud lepinguga, ning kus kõnealuse kauba tarnib või teenuse osutab kaupleja või kolmas isik kokkuleppe alusel, mis on sõlmitud nimetatud kolmanda isiku ja kaupleja vahel.
56
Sellega seoses on direktiivi artiklis 15 määratud kindlaks kauglepingust või väljaspool äriruume sõlmitud lepingust taganemise õiguse kasutamise mõju lisalepingutele.
57
Samas ei näe see direktiiv ette erinorme sellise kokkuleppe õigusliku kvalifitseerimise kohta kauglepinguks, millega muudetakse teist lepingut, mille õiguslik kvalifitseerimine kauglepinguks sai välistatud.
58
Neil asjaoludel peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selleks, et kontrollida, kas teist lepingut muutvat lepingut tuleb pidada „kauglepinguks“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tähenduses, analüüsima, kas käesoleva kohtuotsuse punktis 40 nimetatud tingimused on esialgset lepingut muutva lepingu, käesoleval juhul vaidlusaluse lepingu käsitletava lisa puhul täidetud.
59
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7 tuleb tõlgendada nii, et kui sellise lepingu – mida ei saa kvalifitseerida „kauglepinguks“ viidatud sätte tähenduses – pooled sõlmivad üksnes kaugsidevahendeid kasutades lepingu lisa, mis puudutab lisateenuseid, mis on lepingus ette nähtud teenustega võrreldes teisejärgulised, kujutab see lisa endast „kauglepingut“ selle sätte tähenduses, kui seal ette nähtud tingimused on täidetud.
Neljas küsimus
60
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2011/83 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui tarbija taganeb kauglepingust selle direktiivi artikli 10 lõike 1 kohaselt pikendatud taganemistähtaja lõppedes ja ajal, mil lepingu esemeks olevad teenused, mis ei ole oma olemuselt tagastatavad, on juba osutatud, võib kaupleja põhjendatult väita, et tarbija kasutas taganemisõigust kuritarvitavalt.
61
Sellega seoses on direktiivi 2011/83 artikli 6 lõike 1 punktis h sätestatud, et enne tarbija sidumist kauglepinguga esitab kaupleja tarbijale selgel ja arusaadaval viisil teabe taganemisõiguse kasutamise tingimuste, tähtaja ja korra kohta vastavalt direktiivi artikli 11 lõikele 1 ning I lisa B osas esitatud taganemisteate näidisvormi.
62
Pealegi võib tarbija vastavalt direktiivi 2011/83 artikli 9 lõikele 1 taganeda 14 päeva jooksul kauglepingust või väljaspool äriruume sõlmitud lepingust ilma oma otsust põhjendamata ning kandmata muid kulusid peale direktiivi artikli 13 lõikes 2 ja artiklis 14 sätestatud kulude, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse direktiivi artiklis 16 ette nähtud erandeid.
63
Lisaks on direktiivi 2011/83 artikli 9 lõike 2 punktis a sätestatud, et ilma et see piiraks direktiivi artikli 10 kohaldamist, lõpeb artikli 9 lõikes 1 sätestatud taganemistähtaeg teenuslepingute puhul 14 päeva pärast lepingu sõlmimise päeva.
64
Samas toob artikli 6 lõike 1 punktis h osutatud teabe esitamata jätmine vastavalt direktiivi artikli 10 lõikele 1 kaasa selle, et taganemistähtaeg lõpeb 12 kuud pärast algse taganemistähtaja lõppu.
65
Lisaks on direktiivi artikli 14 lõike 4 punkti a alapunktis i ette nähtud, et tarbija ei kanna teenuse osutamisega seotud kulusid, kui kaupleja ei ole andnud teavet vastavalt artikli 6 lõike 1 punktile h või j.
66
Samuti on direktiivi 2011/83 artikli 14 lõikes 5 sätestatud, et kui selle direktiivi artikli 13 lõikes 2 ja artiklis 14 ei ole sätestatud teisiti, ei kaasne tarbijale taganemisõiguse kasutamisega mis tahes vastutust.
67
Kõigepealt tuleb tõdeda, et esitatud küsimus põhineb eeldusel, et JK vastab taganemisõiguse kasutamist reguleerivatele tingimustele, mis on ette nähtud direktiivi 2011/83 artiklis 9 koostoimes selle direktiivi artikli 10 lõikega 1.
68
Seega tuleb analüüsida, kas juhul, kui tarbija taganeb kauglepingust – nagu JK – taganemistähtaja jooksul, mida on vastavalt direktiivi 2011/83 artikli 10 lõikele 1 pikendatud, võib kaupleja – kui ta on selle lepingu alusel juba osutanud teenuseid, mida ei ole võimalik tagastada – tugineda sellele, et taganemisõiguse kasutamine tarbija poolt on ebaõiglane.
69
Selle kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et liidu õigusnorme ei saa kohaldada nii laialt, et need hõlmaksid tehinguid, mida tehakse pettuse või kuritarvituse teel liidu õigusega ette nähtud eelistest kasu saamise eesmärgil (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 282).
70
Kuritarvituse tõendamiseks on nõutav ühest küljest objektiivsete asjaolude kogum, millest tuleneb, et vaatamata liidu õigusnormides ette nähtud tingimuste formaalsele täitmisele ei ole nende õigusnormidega taotletud eesmärki saavutatud, ning et teisest küljest esineb subjektiivne element, milleks on tahe saada liidu õigusnormidest tulenev eelis, luues kunstlikult selle saamiseks vajalikud tingimused (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 285).
71
Kuritarvituse olemasolu kontrollimiseks peab liikmesriigi kohus arvesse võtma kõiki juhtumi fakte ja asjaolusid, sealhulgas neid, mis leidsid aset pärast tehingut, mille kohta on väidetud, et see oli kuritarvitav (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 286).
72
Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne kontrollida kooskõlas riigisiseses õiguses ette nähtud tõendamiseeskirjadega niivõrd, kuivõrd see ei kahjusta liidu õiguse tõhusust, kas põhikohtuasjas on täidetud kuritarvituse koosseisu tunnused, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 70. Siiski võib Euroopa Kohus eelotsusetaotluse kohta otsust tehes esitada vajaduse korral täpsustusi, mille eesmärk on abistada eelotsusetaotluse esitanud kohut tema tõlgenduse andmisel (21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 287).
73
Mis puudutab seda, kas esineb käesoleva kohtuotsuse punktis 70 nimetatud objektiivne asjaolu, mis viitab kuritarvitusele, siis tuleb märkida, et nagu nähtub direktiivi 2011/83 artiklist 1 koostoimes sama direktiivi põhjendustega 4, 5 ja 7, on selle direktiivi eesmärk tagada tarbijakaitse kõrge tase, tagades tarbijate teavitamise ja turvalisuse kauplejatega tehtavates tehingutes. Sama on direktiivi eesmärk seega tagada tarbijatele ulatuslik kaitse, andes neile teatavad õigused eelkõige kauglepingute valdkonnas, sealhulgas taganemisõiguse. Liidu seadusandja eesmärk on nimelt hoida ära, et sidevahendite kasutamine tooks kaasa tarbijale antava teabe vähendamise (vt selle kohta 23. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, punktid 34 ja 35).
74
Täpsemalt on direktiivi 2011/83 artikli 9 eesmärk võimaldada tarbijal valida leping, mis vastab kõige paremini tema vajadustele, ja seega lepingu puhul, mis pärast selle sõlmimist osutub taganemisõiguse kasutamiseks ette nähtud järelemõtlemisaja jooksul sellistele vajadustele mittevastavaks, loobuda selle tagajärgedest. Sellega seoses on direktiivi artikli 10 lõike 1 eesmärk tagada, et tarbijale antakse teavet taganemisõiguse kasutamise tingimuste, tähtaja ja korra ning taganemisteate näidisvormi kohta, ning karistada kauplejat, kes seda teavet ei esita (vt analoogia alusel 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 288).
75
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 54–56 sisuliselt märkis, taotleb samu eesmärke ka direktiivi 2011/83 artikli 14 lõike 4 punkti a alapunkt i koostoimes artikli 14 lõikega 5, mis välistab selle, et tarbija, kes ei ole saanud selle direktiivi artikli 6 lõike 1 punktis h nimetatud teavet, kannab tal oleva taganemisõiguse kasutamise tõttu kulusid.
76
Selle kohta on Euroopa Kohus küll seoses direktiivi 2008/48 artikli 14 lõikes 1 ette nähtud taganemisõigusega otsustanud, et selleks, et kauplejat heidutataks eiramast sellest direktiivist talle tarbija suhtes tulenevaid kohustusi, kui kaupleja ei ole esitanud direktiivi artiklis 10 ette nähtud teavet ja tarbija otsustab krediidilepingust taganeda pärast selle sõlmimisele järgneva 14-päevase tähtaja möödumist, ei saa kaupleja tarbijale ette heita taganemisõiguse kuritarvitavat kasutamist, isegi kui lepingu sõlmimise ja tarbija taganemise vahele jäänud aeg on märkimisväärne (9. septembri 2021. aasta kohtuotsus Volkswagen Bank jt, C‑33/20, C‑155/20 ja C‑187/20, EU:C:2021:736, punktid 126 ja 127, ning 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt, C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punktid 289 ja 290).
77
Analoogsetel põhjustel ei saa asuda seisukohale, et ainuüksi asjaolust, et tarbija kasutab direktiivi 2011/83 artikli 9 lõikes 1 ette nähtud taganemisõigust selle direktiivi artikli 10 lõike 1 alusel pikendatud taganemistähtaja lõpupoole, piisab iseenesest sellise objektiivse asjaolu tõendamiseks.
78
Käesoleval juhul aga tarbija mitte üksnes ei kasutanud tal olevat taganemisõigust selliselt 12 kuu võrra pikendatud tähtaja lõpus alates esialgse taganemistähtaja lõppemisest, vaid ka – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 52 ja nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 61 sisuliselt rõhutas – leping sõlmiti sellise projekti alusel, mis oli ette valmistatud üksnes tarbija vastutusel ja tema valitud vahendaja poolt ning vastavalt juhistele, mille viimane andis seoses täpsete teenustega, mida kauplejalt oodatakse – ning mille see kaupleja seejärel muudatusteta allkirjastas.
79
Sellisel juhul ei näi aga olevat välistatud, et asjaolu, et tarbija kasutab oma taganemisõigust, ei vasta käesoleva kohtuotsuse punktis 73 nimetatud eesmärkidele.
80
Need asjaolud toetavad järeldust, mille peab lõpuks tegema eelotsusetaotluse esitanud kohus ja mille kohaselt on olemas objektiivne asjaolu, mis viitab kuritarvitusele, mille on toime pannud niisugune tarbija nagu käesoleval juhul JK, kes taganeb kauglepingust.
81
Kui see on nii, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas tarbija puhul esineb subjektiivne element, mis on vaatamata eelotsusetaotluse esitanud kohtu väljendatud kahtlustele vajalik tingimus, et kvalifitseerida kuritarvitus käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70 viidatud kohtupraktika tähenduses. Sellega seoses võivad olla asjakohased asjaolud, mis näitavad, et tarbija on selgelt otsustanud selle õiguse kasutamise hetke ainult eesmärgil, et oleks võimalik saada kasu kogu teenusest, mille ettevõtja on täielikult või peaaegu täielikult osutanud, vältides samas seda, et ta on kohustatud selle eest mingit tasu maksma.
82
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2011/83 tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui tarbija taganes kauglepingust selle direktiivi artikli 10 lõike 1 kohaselt pikendatud taganemistähtaja lõppedes ja ajal, mil lepingu esemeks olevad teenused, mis ei ole oma olemuselt tagastamatud, olid juba osutatud, võib kaupleja põhjendatult väita, et tarbija on omaenda käitumise tõttu kasutanud taganemisõigust kuritarvitavalt, kui asjaolude kogumist nähtub, et esiteks ei vasta see, kui tarbija kasutab oma taganemisõigust, eesmärkidele, mida taotletakse selle direktiiviga, mis puudutab tarbija teavitamist ja turvalisust kauplejaga tehtavates tehingutes, ning teiseks soovib tarbija oma tegevusega saada eelise ebaõiglaselt, kaupleja kahjuks.
Kohtukulud
83
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse riigisisene kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiivi 2011/83/EL tarbija õiguste kohta, millega muudetakse nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 1999/44/EÜ ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ artikli 2 punkti 7
tuleb tõlgendada nii, et
selle lepingu kvalifitseerimisel „kauglepinguks“ nimetatud sätte tähenduses ei ole tähtsust asjaolul, et tarbijat abistab enne tarbija ja kaupleja vahelise lepingu sõlmimist ja selle ajal teine tema valitud kaupleja, kes viis kokku tarbija ja esimesena nimetatud kaupleja, ning kes mõjutas selle lepingu sisu olulisi elemente.
2.
Direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 7
tuleb tõlgendada nii, et
kui sellise lepingu, mida ei saa kvalifitseerida „kauglepinguks“ viidatud sätte tähenduses, pooled sõlmivad üksnes kaugsidevahendeid kasutades lepingu lisa, mis puudutab lisateenuseid, mis on lepingus ette nähtud teenustega võrreldes teisejärgulised, kujutab see lisa endast „kauglepingut“ selle sätte tähenduses, kui selles sättes ette nähtud tingimused on täidetud.
3.
Direktiivi 2011/83
tuleb tõlgendada nii, et
juhul, kui tarbija taganes kauglepingust selle direktiivi artikli 10 lõike 1 kohaselt pikendatud taganemistähtaja lõppedes ja ajal, mil lepingu esemeks olevad teenused, mis ei ole oma olemuselt tagastamatud, olid juba osutatud, võib kaupleja põhjendatult väita, et tarbija on omaenda käitumise tõttu kasutanud taganemisõigust kuritarvitavalt, kui asjaolude kogumist nähtub, et esiteks ei vasta see, kui tarbija kasutab oma taganemisõigust, eesmärkidele, mida taotletakse selle direktiiviga, mis puudutab tarbija teavitamist ja turvalisust kauplejaga tehtavates tehingutes, ning teiseks soovib tarbija oma tegevusega saada eelise ebaõiglaselt, kaupleja kahjuks.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.