62012CC0516
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PEDRA CRUZA VILLALÓNA
od 6. veljače 2014. (
1
)
Predmeti C‑516/12 do C‑518/12
CTP - Compagnia Trasporti Pubblici SpA
protiv
Regione Campania
protiv
Provincia di Napoli
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Italija))
„Prijevoz — Uredba br. 1191/69 — Pravo poduzećâ na naknadu troškova koji proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga — Obveza prijevoznika da zatraže ukidanje obveze pružanja javne usluge koja im uzrokuje ekonomski gubitak“
1.
Ovaj predmet omogućuje Sudu da pojasni poseban aspekt režima naknade troškova zbog izvršenja obveze pružanja javnih usluga u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima kako je predviđeno Uredbom (EEZ) br. 1191/69 (
2
), čija izmjena Uredbom br. 1893/91 (
3
) predstavlja problem u integriranju obaju propisa.
2.
Konkretnije, pitanje se temelji na utvrđivanju slučajeva u kojima zahtjevu za naknadu troškova zbog ekonomskoga gubitka uzrokovanog obvezom pružanja javnih usluga mora prethoditi zahtjev za ukidanje takve obveze u cijelosti ili djelomično. Sud dosad nije imao priliku očitovati se o takvom pitanju.
I. Pravni okvir
A. Pravo Unije
3.
Člankom 1. Uredbe br. 1191/69, kako je izmijenjena Uredbom br. 1893/91, propisuje se sljedeće:
„1.   Ova se Uredba primjenjuje na prijevoznike koji pružaju usluge u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima.
Države članice mogu isključiti iz područja primjene ove Uredbe poduzeća čije su djelatnosti ograničene isključivo na pružanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga.
2.   Za potrebe ove Uredbe:
—
‚gradske i prigradske usluge’ jesu usluge prijevoza koje zadovoljavaju potrebe određenog gradskog središta ili gradske aglomeracije i potrebe za prijevozom između njih i okolnih područja,
—
‚regionalne usluge’ jesu usluge prijevoza koje se pružaju s ciljem zadovoljavanja potreba za prijevozom u određenoj regiji.
3.   Nadležna tijela država članica ukidaju sve obveze svojstvene konceptu javnih usluga koje su određene ovom Uredbom, a koje su propisane za željeznički, cestovni i prijevoz unutarnjim vodnim putovima.
4.   Kako bi osigurala odgovarajuće usluge prijevoza kojima bi se uzeli u obzir socijalni i okolišni čimbenici te urbanističko i prostorno planiranje ili s ciljem pružanja posebnih cijena prijevoza određenim skupinama putnika, nadležna tijela država članica mogu s prijevoznicima zaključivati ugovore o pružanju javnih usluga. Uvjeti i pojedinosti o izvršavanju tih ugovora utvrđeni su u Odjeljku V.
5.   Međutim, nadležna tijela država članica mogu nastaviti s pružanjem javnih usluga ili uvesti obveze pružanja javnih usluga iz članka 2. ove Uredbe za gradske, prigradske i regionalne usluge putničkog prijevoza. Uvjeti i pojedinosti poslovanja, uključujući načine isplate naknade, utvrđeni su u odjeljcima II., III. i IV.
[…]“
4.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Uredbe, „‚[o]bveze pružanja javne usluge’ jesu obveze koje određeno prijevozno poduzeće, kada bi razmatralo vlastite poslovne interese, ne bi preuzimalo ili ne bi preuzimalo u istom opsegu ili pod istim uvjetima.“ [neslužbeni prijevod]
5.
Člankom 4. Uredbe izričito se određuje:
„1.   Prijevozna poduzeća su obvezna sama podnijeti zahtjev nadležnim tijelima država članica za ukidanje, u cijelosti ili djelomično, svih obveza pružanja javne usluge ako ih te obveze dovode u ekonomski nepovoljan položaj.
2.   U svojim zahtjevima prijevozna poduzeća mogu predložiti zamjenu oblika prijevoza koji se koriste za neke druge oblike prijevoza. Poduzeća moraju primjenjivati odredbe članka 5. kako bi izračunala kakve se uštede mogu postići radi poboljšanja svojeg financijskog položaja.“ [neslužbeni prijevod]
6.
Člankom 5. Uredbe propisuje se:
„1.   Svaka obveza rada ili prijevoza smatra se nametanjem ekonomski nepovoljnog položaja ako je smanjenje financijskih obveza koje bi bilo moguće kao posljedica potpunog ili djelomičnog ukidanja te obveze u odnosu na posao ili skupinu poslova na koje ta obveza utječe veće od smanjenja prihoda koje bi nastalo zbog toga ukidanja.
[…]
Ekonomska se šteta određuje uzimajući u obzir učinke obveze na poslovanje poduzeća u cjelini.
2.   Obveza primjene propisane tarife smatra se dovođenjem u ekonomski nepovoljan položaj ako je razlika između prihoda od prometa na koji se obveza odnosi i financijskih obveza toga prometa manja od razlike između prihoda koji bi ostvario taj promet i njegovih financijskih obveza da je poslovanje na tržišnoj osnovi, s tim da se uzimaju u obzir i troškovi onih poslova koji podliježu obvezi i stanje na tržištu.“ [neslužbeni prijevod]
7.
Člankom 6. Uredbe utvrđuje se sljedeće:
„1.   U roku od jedne godine od stupanja na snagu ove Uredbe, prijevozna poduzeća moraju podnijeti nadležnim tijelima država članica zahtjeve iz članka 4.
Prijevozna poduzeća mogu podnijeti zahtjeve nakon isteka naprijed navedenog roka ako zaključe da su ispunjene odredbe članka 4. stavka 1.
2.   Odlukama o održavanju obveze pružanja javne usluge ili kojeg njezina dijela, ili o ukidanju obveze na kraju određenog razdoblja mora se predvidjeti isplata naknade za financijske obveze koje proizlaze iz te obveze; iznos naknade određuje se u skladu sa zajedničkim postupcima utvrđenim u članku 10. do 13.
3.   Nadležna tijela država članica moraju donijeti odluke u roku od jedne godine od podnošenja zahtjeva u vezi s obvezama rada ili prijevoza, a u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva u vezi s obvezama primjene propisane tarife.
Pravo na naknadu nastaje na dan kada nadležna tijela donesu odluku, ali u svakom slučaju najranije 1. siječnja 1971.
4.   Međutim, ako to nadležna tijela država članica smatraju potrebnim zbog broja i važnosti zahtjeva koje su podnijela pojedina poduzeća, ona mogu produžiti rok koji je propisan u prvom podstavku stavka 3. najkasnije do 1. siječnja 1972. U tom slučaju, pravo na naknadu nastaje toga dana.
Ako se nadležna tijela država članica namjeravaju koristiti tom ovlašću, ona moraju o tome obavijestiti poduzeća kojih se to tiče u roku od šest mjeseci od podnošenja zahtjeva.
U slučaju da se koja država članica suoči s posebnim poteškoćama, Vijeće može na zahtjev te države i na prijedlog Komisije odobriti toj državi produženje roka navedenog u prvom podstavku ovoga stavka do 1. siječnja 1973.
5.   Ako nadležna tijela ne donesu odluku u propisanom roku, obveza u vezi s kojom je podnesen zahtjev temeljem članka 4. stavka 1. za ukidanje obveze smatrat će se ukinutom.
6.   Vijeće će, na temelju izvješća dostavljenog Komisiji prije 31. prosinca 1972., proučiti situaciju u svakoj državi članici s obzirom na provedbu ove Uredbe.“ [neslužbeni prijevod]
8.
U skladu s člankom 9. stavcima 1. i 2. Uredbe:
„1.   Iznos naknade za financijske obveze koje imaju poduzeća zbog primjene na putnički prijevoz cijena i uvjeta prijevoza koji se propisuju u interesu jedne ili više određenih kategorija putnika određuje se u skladu sa zajedničkim postupcima koji su utvrđeni u članku 11. do 13.
2.   Naknada je plativa od 1. siječnja 1971.
U slučaju da se bilo koja država članica suoči s posebnim poteškoćama, Vijeće može na zahtjev te države i na prijedlog Komisije toj državi odobriti promjenu predmetnog roka na 1. siječnja 1972.” [neslužbeni prijevod]
9.
U trenutačno važećoj verziji člankom 14. Uredbe propisuje se sljedeće:
„1.   ‚Ugovor o pružanju javnih usluga’ jest ugovor između nadležnih tijela države članice i prijevoznika s ciljem pružanja odgovarajućih usluga prijevoza.
Ugovor o pružanju javnih usluga osobito može obuhvaćati:
—
usluge prijevoza koje zadovoljavaju utvrđene standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete,
—
dodatne usluge prijevoza,
—
usluge prijevoza po određenim cijenama i pod određenim uvjetima, posebice za određene skupine putnika ili na određenim linijama,
—
prilagodbe usluga stvarnim potrebama.
2.   Ugovor o pružanju javnih usluga mora obuhvaćati, između ostalog, sljedeće:
(a)
prirodu usluge koja se pruža, posebno standarde kontinuiteta, redovitosti, kapaciteta i kvalitete;
(b)
cijenu usluga obuhvaćenih ugovorom, koje se ili dodaju na prihod od pristojbi ili uključuju prihod, te podatke o financijskim odnosima između ugovornih strana;
(c)
pravila o izmjenama i dopunama ugovora, posebice uzimajući u obzir nepredvidive promjene;
(d)
razdoblje važenja ugovora;
(e)
ugovorne kazne u slučaju neispunjavanja ugovornih obveza.
3.   Imovina u vezi s pružanjem usluga prijevoza koje su predmet ugovora o pružanju javnih usluga može pripadati poduzeću ili mu biti stavljena na raspolaganje.
4.   Svako poduzeće koje namjerava obustaviti određenu uslugu prijevoza koju redovno i neprekidno pruža javnosti ili je znatno izmijeniti, a koja nije obuhvaćena sustavom ugovora ili obvezom pružanja javnih usluga, obvezno je o tome obavijestiti nadležna tijela države članice najmanje tri mjeseca unaprijed.
Nadležna tijela se mogu odreći prava na takvu obavijest.
Ova odredba ne utječe na ostale nacionalne postupke koji se primjenjuju u vezi s pravom na ukidanje ili izmjenu usluga prijevoza.
5.   Po primitku obavijesti iz stavka 4. ovoga članka nadležna tijela mogu zahtijevati nastavak pružanja predmetne usluge u razdoblju do jedne godine od dana primitka obavijesti, a o čemu moraju obavijestiti poduzeće najmanje mjesec dana prije isteka obavijesti.
Ona također mogu inicirati pregovore o uspostavi ili izmijeni te usluge prijevoza.
6.   Rashodi prijevoznika koji nastaju uslijed obveza iz stavka 5. ovoga članka nadoknađuju se u skladu sa zajedničkim postupcima iz odjeljaka II., III. i IV.“
10.
U svojoj izvornoj verziji člankom 14. propisano je sljedeće:
„1.   Osim za slučajeve koji su određeni člankom 1. stavkom 3., nakon stupanja na snagu ove Uredbe države članice mogu propisati obveze pružanja javne usluge određenom prijevoznom poduzeću samo u onoj mjeri u kojoj su te obveze bitne kako bi se osiguralo pružanje odgovarajućih usluga prijevoza.
2.   Ako tako propisane obveze imaju za nužnu posljedicu ekonomski nepovoljan položaj za prijevozna poduzeća u smislu članka 5. stavaka 1. i 2. ili financijske obveze u smislu članka 9., nadležna tijela država članica moraju, kada odlučuju o propisivanju takvih obveza, predvidjeti plaćanje naknade za financijske obveze koje iz toga proizlaze. Primjenjuju se odredbe članaka 10. do 13.“ [neslužbeni prijevod]
B. Nacionalno pravo
11.
Člankom 17. Zakonodavnog dekreta br. 422 o prijenosu funkcija i zadataka iz područja lokalnog javnog prijevoza na regije i lokalna tijela, u skladu s člankom 4. stavkom 4. Zakona br. 59 od 15. ožujka 1997. (
4
) propisuje se:
„S ciljem osiguravanja mobilnosti korisnika javnog prijevoza, regije, provincije i općine, primjenjujući članak 2. Uredbe br. 1191/69, kako je izmijenjena Uredbom (EEZ) br. 1893/91, trebaju odrediti obveze pružanja javnih usluga i u ugovorima o pružanju javnih usluga iz članka 19. predvidjeti odgovarajuće financijske naknade za poduzeća koja pružaju te usluge uzimajući u obzir, primjenjujući ranije navedenu odredbu Zajednice, sredstva dobivena iz tarifa kao i, ako je takav slučaj, sredstva dobivena iz upravljanja dodatnim uslugama iz područja mobilnosti.“
II. Činjenice
12.
Compagnia Trasporti Pubblici SpA (u daljnjem tekstu: CTP) pruža usluge lokalnog javnog prijevoza u provinciji Napulj i neuspješno je podnijela više zahtjeva regionalnim i lokalnim vlastima s ciljem dobivanja naknade za ekonomski gubitak koji je nastao kao posljedica pružanja tih usluga.
13.
CTP je protiv tih odluka podnio žalbu Tribunale amministrativo regionale per la Campania [Upravni sud regije Kampanija], koji je tu žalbu odbio uz obrazloženje da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1191/69, pravo na naknadu postoji samo ako je prijevoznik prethodno podnio zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga i ako su nadležna tijela taj zahtjev odbila, što ovdje nije bio slučaj.
14.
Consiglio di Stato je nakon podnesene žalbe odlučio postaviti sljedeća spojena prethodna pitanja.
III. Prethodno pitanje
15.
Sva tri prethodna pitanja koja je uputio Consiglio di Stato sastavljena su na jednak način:
„Postoji li pravo na naknadu u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1191/69 samo kada nakon podnošenja prikladnog zahtjeva nadležna tijela ne ukinu obvezu pružanja usluge koja uzrokuje ekonomski gubitak za prijevoznika ili se ta odredba primjenjuje samo na obveze pružanja usluga za koje Uredba predviđa ukidanje te ne dopušta da ih se održi?“
16.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se članci 1., 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 mogu tumačiti na dva različita načina s obzirom na nastanak prava na naknadu.
17.
Prema tumačenju kvalificiranom kao „teleološko“, koje je prihvatio Tribunale amministrativo, pravo na naknadu može nastati samo ako je prethodno podnesen zahtjev za ukidanje obveze pružanja usluga.
18.
Prema drugom tumačenju opisanom kao „sistematsko“, pravo na naknadu nastaje, a da nije potrebno podnijeti zahtjev za ukidanje obveze pružanja usluge, u mjeri u kojoj se to odnosi na obvezu čije se održavanje može nametnuti na temelju članka 1. Uredbe br. 1191/69.
IV. Postupak pred Sudom
19.
Sva tri prethodna pitanja koja je uputio Consiglio di Stato spojena su rješenjem predsjednika Suda od 29. studenoga 2012.
20.
Uz CTP, u postupku sudjeluju Regione Campania (regija Kampanija), Provincia di Napoli (provincija Napulj), talijanska vlada i Komisija.
21.
Na javnoj raspravi održanoj 20. studenoga 2013. očitovali su se CTP, Regione Campania, talijanska vlada i Komisija.
V. Tvrdnje stranaka
22.
CTP negira dvostranu prirodu ugovora koji ocjenjuje kao prijelazni ugovor („contratto‑ponte“) čiji uvjeti odgovaraju uvjetima iz koncesije koja mu je prethodila. Te su uvjete regije odredile svim prijevoznicima iako predmetne usluge nisu bile predmet javne nabave.
23.
Međutim, Regione Campania navodi da obveze CTP‑a proizlaze iz dvostranog ugovora koji je na snazi od veljače 2003.
24.
CTP se slaže s prethodno opisanim „sistematskim“ tumačenjem i upućuje na to da talijanska država nije pokrenula postupak koji bi omogućio rješavanje zahtjeva za ukidanje obveze pružanja javne usluge, kršeći time članak 18. Uredbe br. 1191/69.
25.
Naposljetku, CTP navodi da je postupak predviđen u člancima 4. i 6. Uredbe br. 1191/69 bio privremen s predviđenim rokom za dostavljanje zahtjeva za ukidanje obveze pružanja javnih usluga najkasnije do 1. siječnja 1973. Prema mišljenju CTP‑a, bilo bi besmisleno da naknada ovisi o podnošenju tog zahtjeva jer bi to podrazumijevalo negiranje prava na naknadu svim poduzećima kojima je obveza pružanja javnih usluga propisana nakon 1. siječnja 1973.
26.
Regione Campania, Provincia di Napoli i talijanska vlada podržavaju takozvano „teleološko“ tumačenje, smatrajući da izostanak zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluga podrazumijeva namjeru poduzeća da prihvati predmetnu obvezu, a time i izostanak ekonomskoga gubitka i nepostojanje prava na naknadu.
27.
Talijanska vlada posebno ističe da, iako se najprije Uredbom br. 1191/69 zahtijevalo podnošenje zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluga samo u slučaju obveza koje su prethodile stupanju na snagu navedene uredbe, stanje se znatno promijenilo izmjenama iz Uredbe br. 1893/91, u kojoj se uvođenjem stavka 5. izmijenio sadržaj članka 1. dopuštajući državama članicama da nastave s pružanjem javnih usluga ili da uvedu obvezu pružanja javnih usluga u skladu s uvjetima i pojedinostima poslovanja (uključujući način isplate naknade) utvrđenima u odjeljcima II., III. i IV. Uredbe br. 1191/69, koji obuhvaćaju i članak 4., drugim riječima, odredbu kojom se zahtijeva podnošenje zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluga.
28.
Naposljetku, Komisija smatra da su Uredbom br. 1191/69 propisane različite zadaće za obveze pružanja javnih usluga (članak 1. stavak 5. i odjeljak IV.) i za ugovore o pružanju javnih usluga (članak 1. stavak 4. i odjeljak V.). Kad bi obveze koje je preuzeo CTP proizlazile iz ugovora o pružanju javnih usluga, u navedenom bi ugovoru bila utvrđena cijena tih usluga, a obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje obveze, predviđena u članku 4. Uredbe, ne bi bila primjenjiva.
29.
Prema mišljenju Komisije, iz rješenja kojim se upućuje prethodno pitanje ne može se zaključiti jesu li usluge prijevoza koje je pružao CTP bile posljedica obveze pružanja javnih usluga koju je jednostrano odredila javna vlast ili one proizlaze iz ugovora o pružanju usluga.
30.
S druge strane, Komisija navodi da obveza podnošenja zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluge vrijedi samo za obveze pružanja javnih usluga koje su postojale u trenutku stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, dakle 1. srpnja 1969. U tom smislu podsjeća da je prema članku 14. Uredbe, prije nego što je izmijenjen Uredbom br. 1893/91, državama članicama bilo dopušteno da jednostrano odrede obveze pružanja javne usluge nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, a da pritom pravo na naknadu nije bilo uvjetovano podnošenjem zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluge. Nakon donošenja Uredbe br. 1893/91, člankom 14. Uredbe br. 1191/69 predviđeno je sklapanje ugovora o pružanju javnih usluga bez promjene režima koji se primjenjuje na obveze pružanja javnih usluga koje su jednostrano određene nakon stupanja na snagu Uredbe.
31.
Komisija naposljetku navodi da se pojmovi „nastavljanje” i „ukidanje“ obveza pružanja javnih usluga, koji su upotrijebljeni u uvodnoj izjavi 5. Uredbe br. 1191/69, odnose na slučajeve koji postoje u trenutku njihova stupanja na snagu.
VI. Ocjena
32.
Gledano šire od samog strogog tumačenja teksta prethodnog pitanja, njegov je cilj, onako kako proizlazi iz rasprave između stranaka, utvrđivanje slučajeva u kojima naknadi zbog ekonomskih gubitaka prouzročenih izvršenjem obveze pružanja javne usluge mora prethoditi zahtjev za ukidanje takve obveze u cijelosti ili djelomično.
A. Pravna priroda spornog odnosa
33.
Prvo pitanje na koje treba odgovoriti radi rješavanja spora u glavnom postupku jest pitanje o prirodi pravnog odnosa između CTP‑a i lokalne uprave.
34.
Naime, kad bi se radilo o „ugovoru o pružanju javnih usluga” primjenjivao bi se članak 14. stavak 2. Uredbe br. 1191/69, kojim se propisuje da ugovor takve vrste mora, među ostalim, sadržavati „(c) pravila o izmjenama i dopunama ugovora, posebice uzimajući u obzir nepredvidive promjene“. Prema članku 14. stavcima 4. do 6., na eventualne izmjene ugovora primjenjuje se sljedeći režim: 1. prethodna obavijest (tri mjeseca unaprijed) poduzeća kojom obavještava upravno tijelo o svojoj namjeri da obustavi ili izmijeni ugovor; 2. mogućnost upravnog tijela da u roku od jednog mjeseca odredi poduzeću obvezu da nastavi s pružanjem usluga najviše do jedne godine, ne dovodeći u pitanje mogućnost nadležnih tijela da preuzmu inicijativu u pregovaranju; 3. naknada za financijske obveze koje nastaju na temelju obveze održavanja usluge tijekom jedne godine.
35.
Naprotiv, kad bi bila riječ o „obvezi pružanja javnih usluga“ moglo bi se govoriti, s obzirom na način na koji su stranke pristupile predmetu, o eventualnoj primjeni članka 4. Uredbe br. 1191/69, prema kojemu mogućnost naknade ovisi o tome je li prethodno podnesen zahtjev za ukidanje obveze pružanja javne usluge u cijelosti ili djelomično.
36.
Iz čitavog spisa nije jasno koji je odgovor na to pitanje. S jedne strane, postoje naznake da je riječ o ugovoru, a opet, s druge strane, priloženi su dokazi da je riječ o upravnoj koncesiji s elementima obveze pružanja javnih usluga.
37.
Nedoumice u vezi s tim pitanjem nisu se mogle razjasniti ni tijekom javne rasprave.
38.
Prema mojem mišljenju, postoje valjani razlozi da se CTP‑ova djelatnost svrsta u okvir pojma „obveze pružanja javnih usluga“ u smislu članka 2. stavka 1. Uredbe br. 1191/69, to jest u “obveze koje određeno prijevozno poduzeće, kada bi razmatralo vlastite poslovne interese, ne bi preuzimalo ili ne bi preuzimalo u istom opsegu ili pod istim uvjetima“. U svakom slučaju, smatram da je na sudu koji je uputio pitanje da u konačnici ocijeni pravnu prirodu spornog odnosa.
39.
Ako Consiglio di Stato zaključi da se konkretni odnos odnosi na ugovor, slijedom onoga što je navedeno u točki 34., ni u kojem slučaju ne bi došlo do primjene članka 4. Uredbe br. 1191/69, koji je predmet prethodnog pitanja.
40.
Odgovor Suda na pitanje je li prethodni zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga nužan uvjet za traženje naknade bio bi potreban samo u slučaju kad bi Consiglio di Stato smatrao da predmetni odnos spada u obvezu pružanja javne usluge. Za taj slučaj valja iznijeti očitovanja koja slijede.
B. Naknada za izvršenje obveze pružanja javne usluge u okviru Uredbe br. 1191/69
41.
Kao što je prethodno navedeno, stranke koje su u ovom postupku intervenirale iznijele su kontradiktorna tumačenja režima kojim se uređuje naknada za izvršenje obveze pružanja javnih usluga.
42.
S jedne strane, Regione Campania, Provincia di Napoli i talijanska vlada podržavaju tumačenje opisano kao „teleološko“, zaključujući pritom da pravo na naknadu nastaje tek nakon što je prethodno odbijen zahtjev za ukidanje obveze pružanja usluge.
43.
S druge strane, CTP brani „sistematsko“ tumačenje prema kojem pravo na naknadu nastaje a da prethodno nije potrebno uputiti zahtjev za ukidanje obveze, s obzirom na to da se radi o jednostrano određenoj obvezi.
44.
Naposljetku, Komisija podržava treće tumačenje prema kojem prethodni zahtjev za ukidanje obveze pružanja usluga vrijedi samo za one obveze pružanja usluga koje su postojale u trenutku stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, odnosno 1. srpnja 1969.
45.
To treće tumačenje, prema mojem mišljenju, najviše odgovara važećem režimu iz Uredbe br. 1191/69.
46.
U skladu s izvornom verzijom članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69, države članice trebale su ukinuti sve obveze pružanja javnih usluga koje su određene sektoru željezničkog, cestovnog i prijevoza unutarnjim vodnim putovima. Međutim, u skladu sa stavkom 2. istoga članka, te su se obveze mogle održavati ako su bile nužne radi osiguravanja pružanja dostatnih usluga prijevoza.
47.
Člankom 4. Uredbe, koji nije bio izmijenjen 1991., propisuje se da su prijevozna poduzeća obvezna podnijeti zahtjeve za ukidanje obveze pružanja javnih usluga ako im ta obveza uzrokuje ekonomski gubitak. Člankom 6. stavkom 1., koji također nije bio izmijenjen, propisuje se da se takvi zahtjevi moraju podnijeti „u roku od jedne godine od stupanja na snagu ove Uredbe“, odnosno od 1. srpnja 1969. Stoga je očito da se članak 4. odnosio, i još se odnosi, samo na obveze starije od 1969., a koje se održavaju nakon tog datuma.
48.
Nepobitno je da se drugim podstavkom stavka 1. članka 6. propisuje da „prijevozna poduzeća mogu podnijeti zahtjeve nakon isteka prethodno navedenog roka ako zaključe da su ispunjene odredbe članka 4. stavka 1.“, to jest ako ta obveza uzrokuje ekonomski gubitak. Međutim, to ne znači da takve zahtjeve mogu podnijeti poduzeća kojima su određene obveze nakon 1. srpnja 1969., već samo da su poduzeća koja nisu podnijela zahtjeve za ukidanje obveze koja je već postojala u trenutku stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69 to mogla učiniti u roku od jedne godine, dakako pod uvjetom da okolnosti iz članka 4. stavka 1. nastupe kasnije. Drugim riječima, članak 1. Uredbe br. 1191/69 u svojoj izvornoj verziji te članak 4. i 6. iste uredbe odnose se na obveze pružanja javnih usluga koje su već postojale 1. srpnja 1969.
49.
Iako je svrha Uredbe br. 1191/69 bila ukidanje obveza pružanja javnih usluga u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima koje su postojale na dan 1. srpnja 1969., jasno je da je, kako je prethodno navedeno, sama Uredba omogućivala održavanje tih obveza u određenim slučajevima te da je, ono što je za ovaj slučaj još važnije, također omogućavala određivanje novih obveza u budućnosti.
50.
Nadalje, u skladu s izvornim izričajem članka 14. stavka 1. države članice mogle su odrediti obveze pružanja usluga nakon stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, ali uvijek u tom slučaju predviđajući „plaćanje naknade za financijske obveze koje iz toga proizlaze”. Za plaćanje navedene naknade nije bilo propisano upućivanje prethodnog zahtjeva za ukidanje obveze pružanja usluge s obzirom na to da je člankom 14. stavkom 2. bilo propisano da će države članice „kada odlučuju o propisivanju takvih obveza [pružanja javnih usluga] predvidjeti plaćanje naknade“, odnosno ne bi došlo do primjene odredaba članaka 4. i 6. To je posve logično jer se te odredbe odnose na ukidanje obveza koje su postojale prije donošenja Uredbe br. 1191/69, a ne na obveze koje su određene upravo na temelju navedene uredbe.
51.
Slijedom navedenoga, zahtjev za ukidanje obveze pružanja javnih usluga bio je samo nužan preduvjet za slučaj da se tražila naknada za financijske obveze proizašle iz obveza preuzetih prije 1. srpnja 1969. Naknada za ekonomski gubitak nastao na temelju kasnije preuzete obveze morala je biti utvrđena odlukom kojom je obveza i određena; i uvjeti za plaćanje naknade i, eventualno, uvjeti za izmjenu njezina sadržaja morali su isto tako biti određeni tom odlukom.
52.
Argument talijanske vlade prema kojemu se opseg primjene članka 14. promijenio nakon izmjene iz 1991. ne dovodi u pitanje prethodni zaključak. Navedeni argument slijedi logiku prema kojoj je, ako je prije upravo člankom 14. državama članicama bilo dopušteno propisivanje novih obveza pružanja javnih usluga, sada navedeno odobrenje sadržano u novom članku 1. Uredbe br. 1191/69, koji je rezultat izmjena izvršenih Uredbom br. 1893/91, u čijem se novom stavku 5. propisuje da nadležna tijela država članica „mogu nastaviti s pružanjem javnih usluga ili uvesti (određene) obveze pružanja javnih usluga”, čiji su „uvjeti i pravila poslovanja, uključujući načine isplate naknade, utvrđeni u odjeljcima II., III. i IV.“ Dakle, članak 4., odnosno odredba kojom se naknada uvjetuje prethodnim zahtjevom za ukidanje obveze pružanja javnih usluga, dio je odjeljka II. Sistematskim tumačenjem članka 1. pobija se navedeni argument.
53.
Kao što je prethodno navedeno, člankom 6. se za podnošenje zahtjevâ za ukidanje iz članka 4. određuje rok od jedne godine od stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69. Navedena odredba nije bila izmijenjena pa referentni datum ostaje 1. srpnja 1969. Budući da izmjene iz 1991. nisu dovele do promjena, zahtjev za ukidanje obveze vrijedi danas, kao i prije, isključivo za one obveze koje su postojale u trenutku stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69.
54.
Na temelju tog utvrđenja valja zaključiti da se pri pozivanju na uvjete utvrđene u odjeljcima II., III. i IV. Uredbe br. 1191/69 mora uzeti u obzir odgovarajući opseg različitih obveza pružanja usluga iz nove odredbe članka 1. stavka 5.
55.
Naime, tom se novom odredbom države članice doslovce ovlašćuju „nastaviti” ili „uvesti“ obveze pružanja javnih usluga. Režim „nastavljanja” i dalje će se odnositi na obveze preuzete prije 1. srpnja 1969., za koje će u punom opsegu vrijediti sve odredbe iz odjeljaka II., III. i IV., uključujući i članke 4. i 6., koji se odnose upravo na tu vrstu obveza. Međutim, u slučaju „uvođenja“ novih obveza dolazi do primjene samo onih odredaba odjeljaka II., III. i IV. koje su po prirodi primjenjive, odnosno sve odredbe osim onih iz članaka 4. i 6. čija je svrha povezana s obvezama koje su prethodno postojale.
56.
U konačnici, čini mi se da odgovor na postavljeno pitanje ponajprije ovisi o tome treba li sporni pravni odnos biti kvalificiran kao ugovor o pružanju usluga ili kao obveza pružanja javnih usluga, što je na sudu koji je uputio pitanje da utvrdi. U slučaju da navedeni sud zaključi da se radi o ugovoru o pružanju javnih usluga trebalo bi postupati u skladu s odredbama tog ugovora. Suprotno tome, kad bi se radilo o obvezi pružanja javne usluge, bilo bi potrebno utvrditi je li ta obveza nastala prije ili poslije datuma stupanja na snagu Uredbe br. 1191/69, tako da bi samo u prvom slučaju radi stjecanja prava na naknadu zbog pretrpljenoga ekonomskoga gubitka bilo potrebno prethodno podnijeti zahtjev za ukidanje obveze.
57.
Stoga smatram da se članak 4. Uredbe br. 1191/69 treba tumačiti na način da samo u odnosu na obveze pružanja javnih usluga koje su prethodile stupanju na snagu navedene uredbe dolazi do primjene uvjeta prema kojemu pravo na naknadu nastaje isključivo ako, nakon što je podnesen odgovarajući zahtjev, nadležna tijela ne ukinu obvezu pružanja javnih usluga koja uzrokuje ekonomski gubitak prijevozniku koji je podnio zahtjev.
VII. Zaključak
58.
Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na postavljeno pitanje odgovori kako slijedi:
„Članak 4. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o aktivnostima država članica koje se odnose na obveze svojstvene konceptu javnih usluga u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991., treba se tumačiti na način da samo u odnosu na obveze pružanja javnih usluga koje su nastale prije stupanja na snagu navedene uredbe dolazi do primjene uvjeta prema kojemu pravo na naknadu nastaje isključivo ako, nakon što je podnesen odgovarajući zahtjev, nadležna tijela ne ukinu obvezu pružanja javnih usluga koja uzrokuje ekonomski gubitak prijevozniku koji je podnio zahtjev.“
(
1
)	Izvorni jezik: španjolski
(
2
)	Uredba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o aktivnostima država članica koje se odnose na obveze svojstvene konceptu javnih usluga u željezničkom, cestovnom i prijevozu unutarnjim vodnim putovima (SL L 156, str. 1.) [neslužbeni prijevod]
(
3
)	Uredba Vijeća (EEZ) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991. (SL L 169, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 2., str. 7.)
(
4
)	GURI br. 287 od 10. prosinca 1997., str. 4.