62022CC0133
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
PRIITA PIKAMÄEA
přednesené dne 9. března 2023 (
1
)
Věc C‑133/22
LACD GmbH
proti
BB Sport GmbH & Co. KG
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce – Ochrana spotřebitelů – Směrnice 2011/83/EU – Článek 2 bod 14 – Směrnice (EU) 2019/771 – Článek 2 bod 12 – Smlouva uzavřená na dálku mezi spotřebitelem a obchodníkem – Obchodní záruka, která se týká okolností nebo požadavků, které se netýkají souladu výrobku se smlouvou – Časově neomezený závazek výrobce vzít zpět zboží a vrátit zaplacenou cenu pouze z důvodu nespokojenosti kupujícího“
1.
„Spokojen nebo dostanete peníze zpět!“ Ačkoli tento chytlavý reklamní argument odpovídá dobře známé a rozšířené propagační technice, v projednávané věci vyvstává otázka, zda může být předmětem obchodní záruky ve smyslu čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83/EU (
2
) a čl. 2 bodu 12 směrnice (EU) 2019/771 (
3
).
Právní rámec
Unijní právo
2.
V rámci projednávané věci jsou relevantní ustanovení čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83 a čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771.
Německé právo
3.
V souladu s ustanovením § 443 odst. 1 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník, dále jen „BGB“) se záruka stanoví v případě zvláštního závazku prodávajícího, výrobce nebo jiné třetí osoby v příslušném prohlášení o záruce nebo reklamě učiněné v době uzavření kupní smlouvy nebo před jejím uzavřením, přesahujícího záruční povinnost prodávajícího vyplývající ze zákona a spočívající v tom, že vrátí zaplacenou cenu, vymění zboží nebo jej opraví nebo zařídí jeho servis, pokud zboží neodpovídá údajům nebo jakýmkoli jiným požadavkům uvedeným v prohlášení o záruce, které se netýkají splnění zákonných podmínek, nebo v příslušné reklamě.
4.
Ustanovení § 479 odst. 1 BGB stanoví, že prohlášení o záruce ve smyslu § 443 tohoto zákoníku musí být sepsáno jasně a srozumitelně a stanoví výčet náležitostí, které musí toto prohlášení obsahovat.
Skutkový základ sporu, původní řízení a předběžné otázky
5.
Kromě prodeje ve svém online obchodě společnost LACD GmbH distribuuje prostřednictvím maloobchodů a online obchodů sportovní a fitness výrobky, které vyrábí, pod značkou LACD. Tato společnost připevňovala na svá trička závěsné etikety, na nichž byl natištěn tento text:
„Záruka LACD
Na každý výrobek LACD se vztahuje naše doživotní záruka. Pokud nejste s některým z našich výrobků zcela spokojeni, vraťte jej zpět prodejci, u kterého jste jej zakoupili. Můžete jej rovněž vrátit přímo LACD, avšak nezapomeňte nám uvést, kde a kdy jste výrobek zakoupili“
6.
V srpnu 2018 zakoupila společnost BB Sport GmbH, která rovněž prodává ve svém online obchodě sportovní a fitness výrobky, prostřednictvím „fiktivního“ zákazníka u podniku Outdoor-Works, který působí na platformě online obchodu Amazon Marketplace, dvě trička značky LACD, na nichž byly připevněny závěsné etikety obsahující prohlášení uvedené v předchozím bodě.
7.
Jelikož měla za to, že údaje uváděné na těchto etiketách nesplňovaly zákonné požadavky kladené na prohlášení o záruce ve smyslu §§ 443 a 479 BGB, podala společnost BB Sport u Landgericht München I (zemský soud v Mnichově I, Německo) žalobu, upravenou v právu hospodářské soutěže, znějící na to, aby společnosti LACD byla uložena povinnost zdržet se připevňování takových etiket na své oděvní výrobky. Vzhledem k tomu, že tento soud její žalobu zamítl, podala společnost BB Sport odvolání k Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově, Německo), který odvolání vyhověl.
8.
Společnost LACD podala opravný prostředek „Revision“ k předkládajícímu soudu, který má za to, že výsledek sporu závisí na výkladu čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83 a čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771.
9.
Tento soud uvádí, že žaloba společnosti BB Sport může být úspěšná pouze v případě, že jednání, které je společnosti LACD vytýkáno, je kvalifikováno jako „nekalá obchodní praktika“. Konstatování porušení informační povinnosti ze strany společnosti LACD podle § 479 odst. 1 BGB, a tedy existence takové praktiky, podle tohoto soudu předpokládá, že závazek vzít oděvní výrobek zpět v případě nespokojenosti spotřebitele, obsažený v prohlášení společnosti LACD, představuje „záruku“ ve smyslu § 443 odst. 1 BGB – což je ustanovení, které provedlo do německého práva čl. 1 odst. 2 písm. e) a čl. 6 odst. 1 směrnice 1999/44/ES (
4
) a které od 1. ledna 2022 vychází z čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771.
10.
Předkládající soud se domnívá, že i když „spokojenost spotřebitele se zakoupeným výrobkem“ nespadá do „údajů o prodávaném výrobku“, může nicméně představovat „jinou okolnost, která se netýká splnění zákonných podmínek“ ve smyslu § 443 odst. 1 BGB. Upřesňuje, že toto kritérium bylo do uvedeného ustanovení BGB vloženo dne 13. června 2014 za účelem provedení pojmu „obchodní záruka“ obsaženého v čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83, a proto je třeba toto ustanovení vnitrostátního práva vykládat v souladu s tímto článkem.
11.
Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Může se jednat o jinou okolnost, která se netýká splnění zákonných podmínek, ve smyslu čl. 2 bodu 14 [směrnice 2011/83] a jiný požadavek, který se netýká splnění zákonných podmínek, ve smyslu čl. 2 bodu 12 [směrnice 2019/771], jestliže je povinnost poskytovatele záruky vázána na okolnosti spočívající v osobě spotřebitele, zejména na jeho subjektivní postoj k předmětu koupě (v projednávané věci: spokojenost s předmětem koupě zakládající se na libovůli spotřebitele), aniž tyto osobní okolnosti musí souviset se stavem nebo vlastnostmi předmětu koupě?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku:
Musí být neexistence skutečností nebo požadavků, které se zakládají na okolnostech spočívajících v osobě spotřebitele (v projednávané věci spokojenost se zakoupeným zbožím), zjistitelná na základě objektivních okolností?“
Řízení před Soudním dvorem
12.
Navrhovatelka i odpůrkyně v původním řízení, jakož i Evropská komise předložily písemná vyjádření.
K určení relevantního právního rámce
13.
Přezkum žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyvolává první otázku týkající se určení relevantního právního rámce. Zatímco předkládající soud žádá Soudní dvůr o výklad některých ustanovení směrnic 2011/83 a 2019/771, navrhovatelka v původním řízení tvrdí, že první předběžná otázka je „nepřípustná“ v rozsahu, v němž se týká první z těchto směrnic, neboť normou platnou v době údajného protiprávního jednání byla směrnice 1999/44. Komise navrhuje přeformulovat tuto otázku tak, že se nezohlední směrnice 2019/771, která je ratione temporis nepoužitelná. Je třeba konstatovat, že je pravda, že projednávaná věc odhaluje proces nahromadění právních předpisů, který nutí soud k provádění normativní archeologie, aby mohl vyřešit problém časové posloupnosti norem.
14.
Zaprvé je třeba uvést, že v době nákupu dotčeného zboží online byly v platnosti směrnice 1999/44 a 2011/83, přičemž první z nich byla zrušena směrnicí 2019/771 až s účinností od 1. ledna 2022. Hlavním účelem směrnice 1999/44 o kupní smlouvě na spotřební zboží (
5
) bylo uložit prodávajícímu povinnost dodat spotřebiteli zboží v souladu s kupní smlouvou a nést odpovědnost za případný nesoulad se smlouvou v okamžiku dodání tohoto zboží. Takové smluvní prvky, jako jsou požadavky na soulad se smlouvou, prostředky nápravy v případě nesouladu se smlouvou a hlavní podmínky pro jejich uplatnění, jsou předmětem minimální harmonizace.
15.
Vzhledem k tomu, že je obvyklé, že prodejce nebo výrobce nabídne na své zboží záruku uplatnitelnou při všech vadách, které se projeví v určité době, obsahovala směrnice 1999/44 rovněž ustanovení, která se věnují tomuto pojmu „záruka“, který byl definován v čl. 1 odst. 2 písm. e) této směrnice jako „každý závazný slib vrácení kupní ceny, náhradního dodání spotřebního zboží nebo opravy nebo zjednání jiné nápravy ze strany prodávajícího nebo výrobce v případě, že výrobek neodpovídá údajům uvedeným v záručním listě nebo v příslušné reklamě, které jsou spotřebiteli poskytovány bez zvláštního příplatku“. Článek 6 směrnice 1999/44 stanovil právní režim této záruky, který doplnil zákonná práva spotřebitele, pokud jde o soulad zboží s kupní smlouvou, a uložil povinnost poskytnout určité informace za účelem zajištění toho, že spotřebitel nebude klamán (
6
).
16.
Směrnice 1999/44 byla změněna směrnicí 2011/83 (
7
), jejíž ustanovení se použijí na smlouvy uzavřené po 13. červnu 2014 (
8
) a která se týká harmonizace pravidel týkajících se informací, jež mají být poskytovány v případě smluv uzavřených na dálku a smluv uzavřených mimo obchodní prostory. Smlouva uzavřená na dálku je definována, na základě čl. 2 bodu 7 směrnice 2011/83, jako „jakákoli smlouva uzavřená mezi obchodníkem a spotřebitelem v rámci organizovaného systému prodeje či poskytování služeb na dálku bez současné fyzické přítomnosti obchodníka a spotřebitele s výhradním použitím jednoho nebo více prostředků komunikace na dálku až do okamžiku uzavření smlouvy, včetně tohoto okamžiku“. V projednávané věci byly oděvy zakoupeny u podniku Outdoor-Works, který působí na platformě online obchodu Amazon Marketplace, což zjevně vykazuje rysy kupní smlouvy uzavřené na dálku (
9
).
17.
Takto provedená harmonizace předsmluvních informací se týká i nově definované „obchodní záruky“ v čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83 jako „jakýkoli závazek obchodníka nebo výrobce (dále jen ‚poskytovatel záruky‘) vůči spotřebiteli přesahující jeho záruční povinnost vyplývající ze zákona a spočívající v tom, že mu vrátí zaplacenou cenu nebo že zboží vymění, opraví nebo zařídí jeho servis, pokud zboží neodpovídá údajům nebo jakékoli jiné okolnosti uvedené v záručním listě, která se netýká splnění zákonných podmínek, nebo v příslušné reklamě dostupné v době uzavření smlouvy nebo před jejím uzavřením“.
18.
Směrnici 2011/83 nelze podle mého názoru považovat za lex specialis ve vztahu ke směrnici 1999/44, neboť mezi těmito normami zvláštních ustanovení odchylujících se od obecných pravidel v téže oblasti kupních smluv na spotřební zboží neexistuje žádný vztah. Pro účely odpovědi na otázku položenou předkládajícím soudem v souladu se zásadou časové posloupnosti právních norem lex posterior derogat legi priori, která je základem přednosti směrnice 2011/83 před směrnicí 1999/44, pokud jde o obchodní záruku v kupních smlouvách na dálku, je proto třeba zohlednit pouze novou definici obchodní záruky.
19.
Kromě chronologického pořadí těchto aktů sekundárního práva hovoří ve prospěch zohlednění pouze směrnice 2011/83 také úplná povaha harmonizace předsmluvních informací pro spotřebitele provedená směrnicí 2011/83 (
10
) a skutečnost, že čl. 2 bod 14 směrnice 2011/83, který definuje obchodní záruku, nelze oddělit od článku 6 této směrnice o informační povinnosti pro spotřebitele (
11
). V tomto ohledu podotýkám, že normotvůrce v roce 2011 zahrnul do definice obchodní záruky její autonomní povahu ve vztahu k zákonné záruce, která byla dříve obsažena v čl. 6 odst. 2 směrnice 1999/44, upřesnil rozsah první záruky tím, že rozlišil možný dvojí účel, a uložil informační povinnost týkající se zákonné záruky souladu zboží se smlouvou a existence obchodních záruk, jakož i „podmínek, které se k nim vztahují“, což je obecná formulace, která je odlišná od té, která byla použita ve výše uvedeném článku.
20.
Zadruhé je třeba připomenout, že směrnice 1999/44 byla s účinností od 1. ledna 2022 zrušena a nahrazena směrnicí 2019/771, která se v souladu s čl. 23 první větou a čl. 24 odst. 2 uvedené směrnice použije na smlouvy uzavřené po 1. lednu 2022, přičemž je třeba konstatovat, že sporná trička byla pořízena v srpnu 2018. Předkládající soud nicméně žádá Soudní dvůr o výklad čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771 a tvrdí, že návrhu společnosti BB Sport na zdržení se nekalé obchodní praktiky založeném na riziku recidivy lze vyhovět pouze tehdy, pokud bylo jednání, které je společnosti LACD vytýkáno, v rozporu s právem hospodářské soutěže jak v době skutkového stavu, tak v době rozhodnutí o opravném prostředku „Revision“.
21.
Je třeba konstatovat, že Soudní dvůr se ve věci týkající se totožného původního řízení rozhodl vyložit normu unijního práva použitelnou ratione temporis ve fázi rozhodnutí o kasačním opravném prostředku, a to bez ohledu na zjištění, že skutečnosti, které byly základem sporu v původním řízení, nastaly před přijetím této normy.
22.
Soudní dvůr nejprve připomněl svou judikaturu, podle které se soudy členského státu musí od data, k němuž směrnice vstoupila v platnost, zdržet v co největším možném rozsahu výkladu vnitrostátního práva, který by mohl vážně ohrozit dosažení cíle sledovaného touto směrnicí po uplynutí lhůty pro její provedení. V projednávaném případě byla povinnost zdržet se takového výkladu použitelná přinejmenším v okamžiku přijetí předkládacího rozhodnutí, a sice dne 10. února 2022, tedy dne, k němuž směrnice 2019/771 nejen vstoupila v platnost, ale uplynula i lhůta pro její provedení, stanovená do 1. července 2021. Soudní dvůr dále konstatoval, že v každém případě z předkládacího rozhodnutí výslovně vyplývá, stejně jako je tomu v projednávané věci, že výsledek opravného prostředku „Revision“ závisí na tom, zda dotčený návrh na vydání soudního příkazu zdržet se protiprávního jednání může být podán na základě práva použitelného v okamžiku, kdy bude v návaznosti na vydání rozsudku v řízení o předběžné otázce vydáno rozhodnutí, kterým se rozhodne ve sporu v původním řízení, jelikož uvedená žaloba se týká rovněž budoucích protiprávních jednání. Za těchto podmínek musí být výklad směrnice 2019/771 požadovaný předkládajícím soudem považován za užitečný pro předkládající soud k tomu, aby mohl rozhodnout ve věci, která mu byla předložena (
12
).
23.
V tomto ohledu poznamenávám, že podle bodu 11 odůvodnění směrnice 2019/771 tato směrnice doplňuje směrnici 2011/83 tím, že zavádí pravidla týkající se souladu zboží se smlouvou, prostředky nápravy v případě nesouladu a podmínky pro jejich uplatnění. Bod 62 odůvodnění směrnice 2019/771 ostatně uvádí, že s cílem zajistit transparentnost by měly být stanoveny určité požadavky na transparentnost pro obchodní záruky souběžně s požadavky na informace poskytované před uzavřením smlouvy ohledně existence a podmínek obchodních záruk stanovených ve směrnici 2011/83. V této souvislosti čl. 2 bod 12 směrnice 2019/771 definuje „obchodní záruku“ jako „jakýkoli závazek prodávajícího nebo výrobce (dále jen ‚poskytovatel záruky‘) vůči spotřebiteli přesahující záruční povinnost prodávajícího vyplývající ze zákona a spočívající v tom, že mu vrátí zaplacenou cenu nebo že zboží vymění, opraví nebo zařídí jeho servis, pokud zboží neodpovídá údajům nebo jakýmkoli jiným požadavkům uvedeným v záručním listě, které se netýkají splnění zákonných podmínek, nebo v příslušné reklamě dostupné v době uzavření smlouvy nebo před jejím uzavřením“.
24.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že odpověď Soudního dvora se musí vztahovat k čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83 a k čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771.
K předběžným otázkám
25.
Podstatou dvou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda čl. 2 bod 14 směrnice 2011/83 a čl. 2 bod 12 směrnice 2019/771 musí být vykládány v tom smyslu, že pojem „obchodní záruka“ uvedený v těchto ustanoveních se vztahuje na časově neomezený závazek výrobce (
13
) vzít zpět zakoupené zboží a vrátit zaplacenou cenu (
14
) pouze z důvodu nespokojenosti kupujícího s tímto zbožím, a v případě kladné odpovědi podmínky uplatnění takové záruky.
26.
V souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora je třeba pro výklad ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (
15
).
K doslovnému výkladu
27.
Ze znění čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83, které bylo připomenuto v bodě 17 tohoto stanoviska, vyplývá, že unijní normotvůrce měl zjevně v úmyslu přiznat pojmu „obchodní záruka“ široký rozsah.
28.
Tak je tomu především v případě použití všeobjímajícího výrazu „jakýkoli závazek“, který má charakterizovat jednání obchodníka, který přímo nebo nepřímo oslovuje potenciální kupující výrobků nabízených k prodeji. Ze znění výše uvedeného ustanovení dále vyplývá, že tato záruka má dvojí účel, neboť se může uplatnit v případě, že zakoupené zboží neodpovídá „údajům“ nebo „jakékoli jiné okolnosti, která se netýká splnění zákonných podmínek“ uvedené v záručním listě nebo v příslušné reklamě.
29.
Pro lepší pochopení významu této alternativy je třeba odkázat na historii vzniku daného ustanovení. Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o právech spotřebitelů se týkal pouze „údajů“ uvedených v prohlášení o záruce nebo v příslušné reklamě. Tento pojem nepochybně odkazuje na objektivní pojem „vlastností“ nebo „rysů“ prodávané věci, který je rozhodující pro soulad se smlouvou, a připomíná, že obchodní záruka, která doplňuje zákonnou záruku souladu se smlouvou, může spočívat v rozšíření této záruky.
30.
V průběhu normotvorného procesu a na základě parlamentního pozměňovacího návrhu byl přidán druhý možný účel, jehož znění se výslovně odchyluje od prvního a definuje v protikladu k němu vztah ke zboží, který není spojen s jakýmkoli nesouladem. Neutrální a obecný výraz „jakékoli jiné okolnosti“ je plně způsobilý pokrýt nesplnění subjektivního očekávání spotřebitele od pořízeného výrobku bez ohledu na jakékoli objektivní hledisko související s jeho vlastnostmi nebo rysy. Přezkum různých jazykových verzí čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83, zejména německé, anglické a italské verze, odhaluje použití terminologie, konkrétně výrazů „Anforderungen“, „requirements“ a „requisito“, která odpovídá pojmu „požadavky“, který je podle mého názoru daleko vhodnější k tomu, aby zohlednil koncept obchodní záruky, jejímž možným účelem je nespokojenost spotřebitele se zakoupeným zbožím.
31.
Je přitom zajímavé podotknout, že definice pojmu „obchodní záruka“ obsažená v čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771 je zejména ve francouzské a španělské verzi formulována téměř totožně jako v čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83, přičemž změna, která je pro naši diskusi relevantní, spočívá právě v nahrazení výrazu „jakékoli jiné okolnosti“ výrazem „jakékoli jiné požadavky“, které se netýkají splnění zákonných podmínek.
32.
Konečně je třeba zdůraznit, že tyto jiné okolnosti nebo požadavky jsou výslovně popsány ve výše uvedených verzích jako případné a musí být uvedeny v prohlášení o záruce nebo v příslušné reklamě, za jejichž obsah odpovídá výhradně obchodník, což zcela odpovídá výkonu jeho podnikatelské svobody a jeho svrchované volby, pokud jde o povahu a rozsah obchodní záruky spojené s prodávanými výrobky.
33.
Zdá se tedy, že znění jak čl. 2 bodu 14 směrnice 2011/83, tak i čl. 2 bodu 12 směrnice 2019/771 nemůže vylučovat možnost, aby výrobce nabídl oddělenou záruku nikoli pro samotný výrobek, ale pro požadavky spojené se souladem tohoto výrobku s kupní smlouvou, a to ve formě bezpodmínečného příslibu vzít výrobek zpět a vrátit zaplacenou cenu, pokud kupující není s tímto výrobkem spokojen.
K teleologickému výkladu
34.
Jak vyplývá z článku 1 směrnice 2011/83, ve světle bodů 4, 5 a 7 odůvodnění uvedené směrnice, cílem této směrnice je dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele zajištěním informovanosti a bezpečnosti při transakcích s obchodníky. Ochrana spotřebitele v politikách Unie je nadto zakotvena v článku 169 SFEU a v článku 38 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) (
16
). Tento cíl odpovídá rovněž cíli směrnice 2019/771, což potvrzují body 2, 3, 5 a 10 odůvodnění, jakož i článek 1 uvedené směrnice, přičemž bod 62 odůvodnění této směrnice stanoví, že členské státy mají možnost stanovit pravidla pro další aspekty obchodních záruk, na něž se nevztahuje uvedená směrnice, přičemž tato pravidla spotřebitele nesmí připravit o ochranu, kterou jim poskytuje v této oblasti tato norma.
35.
Skutečnost, že se má za to, že závazek obchodníka týkající se výhradně osobní spokojenosti spotřebitele se zakoupenou věcí může spadat do věcné působnosti směrnice 2011/83 a do věcné působnosti směrnice 2019/771 na základě obchodní záruky, přitom přispívá v rámci vnitřního trhu, jehož účinné fungování mají tyto úkony zajistit, k vysoké úrovni ochrany spotřebitele.
36.
Kromě možného rozšíření zákonné záruky za soulad zboží se smlouvou tak spotřebitel bude těžit z dalších práv, která jsou vůči obchodníkovi kogentní. Toto uznání povede k uplatnění informačních povinností pro smlouvy uzavírané na dálku, přičemž informace poskytnuté před uzavřením smlouvy o smluvních podmínkách a důsledcích tohoto uzavření smlouvy mají pro spotřebitele zásadní význam (
17
). Právě na základě těchto informací se totiž spotřebitel rozhoduje, zda s obchodníkem smlouvu uzavře. Povinnost poskytnout informace stanovená v čl. 6 odst. 1 a čl. 8 odst. 1 a 4 směrnice 2011/83 spotřebiteli umožňuje před uzavřením smlouvy na dálku získat vhodným způsobem nezbytné informace, na jejichž základě se může rozhodnout, zda smlouvu uzavře, či nikoli, a odpovídá tak legitimnímu cíli obecného zájmu ochrany spotřebitelů podle článku 169 SFEU, který je připomenut v bodě 3 odůvodnění této směrnice, avšak nedotýká se podstaty svobody projevu a informací a svobody podnikání, jak jsou zakotveny v článcích 11 a 16 Listiny (
18
).
37.
Výklad v rozporu s navrhovaným výkladem by naproti tomu mohl ohrozit cíl ochrany spotřebitele, přičemž je třeba připomenout, že v této oblasti je třeba zohlednit předpokládané očekávání průměrného, běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele (
19
). Zdá se mi, že v případě obchodní praktiky založené na sloganu, jako je „spokojen nebo dostanete peníze zpět“, který je účinný v tom, že přitahuje jeho pozornost, ale zákeřný v tom, že naznačuje, že má skutečné právo na záruku, jehož se lze dovolávat vůči obchodníkovi, by se průměrný spotřebitel pod vlivem této poslední úvahy přiklonil k rozhodnutí uzavřít smlouvu. Jak zdůrazňuje Komise, uvádění spotřebitelů v omyl ohledně jejich práv může podle čl. 6 odst. 1 písm. g) směrnice 2005/29/ES (
20
) představovat nekalou, a tedy zakázanou obchodní praktiku.
38.
Jediným způsobem, jak vnést právní jistotu do smluvních vztahů mezi obchodníky a spotřebiteli, je začlenit do rozsahu obchodní záruky uspokojení subjektivních očekávání těchto spotřebitelů ohledně zakoupené věci. V tomto ohledu je důležité zdůraznit, že bod 7 odůvodnění směrnice 2011/83 a bod 5 odůvodnění směrnice 2019/771 ukazují, že obě tyto normy mají stejný cíl, a to zvýšit právní jistotu kupních smluv uzavřených mezi spotřebiteli a obchodníky, což může zvýšit i důvěru těchto subjektů. V bodě 62 odůvodnění směrnice 2019/771 je přesně vyjádřen zájem na zlepšení této jistoty a na tom, „aby se zabránilo uvádění spotřebitelů v omyl“ v oblasti obchodní záruky.
39.
Pokud jde o výše uvedenou svobodu podnikání, i když Soudní dvůr rozhodl, že při výkladu ustanovení směrnice 2011/83 je třeba zajistit správnou rovnováhu mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků, jak stanoví bod 4 odůvodnění této směrnice, a respektovat přitom svobodu podnikání, jak je zakotvena v článku 16 Listiny, takové vyvážení není v projednávaném případě relevantní, jelikož určení účelu a rozsahu obchodní záruky je samotným výrazem této svobody (
21
). Je to prodávající nebo výrobce, kdo svobodně definuje podmínky uplatnění této záruky a nabízí ji spotřebiteli jako součást své obchodní strategie, přičemž počítá jednak s účinností svého prodejního nebo reklamního argumentu pro zlepšení konkurenceschopnosti a atraktivnosti své nabídky ve vztahu k nabídce svých konkurentů a následné zvýšení objemu svých transakcí a jednak s nízkým počtem vrácení prodaného zboží v důsledku změny názoru svých zákazníků ohledně jejich koupě.
40.
Je ostatně třeba konstatovat, že závazek obchodníka „spokojen nebo dostanete peníze zpět“ je starou a obzvláště rozšířenou reklamní technikou, pro kterou unijní normy postupem času pouze poskytly přesnější rámec. Tato záruka byla sama o sobě překonána závazkem „spokojen a dostanete peníze zpět“, který spočívá v tom, že obchodník nabízí zboží, za které lze na základě pouhé žádosti zcela vrátit zaplacenou cenu, aniž musí být s výrobkem „nespokojen“.
41.
Připomínám, že v rámci politik Unie je základem cíle dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitelů skutečnost, že se spotřebitelé nacházejí v nerovném postavení vůči obchodníkům, jelikož jsou považováni za méně informované, ekonomicky slabší a právně méně zkušené než jejich smluvní partneři (
22
). Obchodníci jsou tak schopni dokonale pochopit normativní rámec své činnosti zaměřené na spotřebitele, a tedy zvážit rozsah obchodního závazku, který přistupuje k zákonné záruce souladu se smlouvou a zavazuje je v plném rozsahu a pro který unijní normotvůrce zcela logicky nestanovil žádná ochranná opatření v jejich prospěch.
42.
V tomto ohledu se domnívám, že cíl ušetřit obchodníkovi nepřiměřené obtíže v určitých situacích, který přijal normotvůrce (
23
) a který Soudní dvůr uplatnil ve své judikatuře (
24
), nemá opodstatnění v situaci, kdy dotyčná strana svobodně a s plnou znalostí věci definuje závazek vůči spotřebiteli, přičemž předtím zvážila možné finanční důsledky tohoto závazku. Se zájmem upozorňuji, že Soudní dvůr rozhodl, že jestliže obchodník výslovně upozorňuje spotřebitele na existenci obchodní záruky výrobce způsobem, který z ní dělá prodejní argument nebo reklamní argument, a tudíž zlepšuje konkurenceschopnost a atraktivnost své nabídky ve vztahu k nabídkám svých konkurentů, použije se informační povinnost stanovená v čl. 6 odst. 1 písm. m) směrnice 2011/83. Soudní dvůr dále upřesnil, že takovou informační povinnost nelze považovat za nepřiměřenou zátěž pro obchodníka, jelikož se sám s plnou znalostí věci rozhodne upozornit spotřebitele na toto téma a jelikož má v úmyslu z toho těžit konkurenční výhodu (
25
).
43.
Za těchto okolností se mi jeví, že výklad spočívající v připuštění, že předmětem obchodní záruky může být závazek obchodníka týkající se výhradně osobní spokojenosti spotřebitele se zakoupenou věcí, odpovídá cíli unijního práva spočívajícímu v zajištění spravedlivé rovnováhy mezi vysokou úrovní ochrany spotřebitele a konkurenceschopností podniků.
Ke kontextuálnímu výkladu
44.
Kontextuální analýza podle mého názoru podporuje navrhovaný výklad obchodní záruky. Zahrnutí časově neomezené nabídky na vrácení zakoupeného zboží a vrácení peněz za zakoupené zboží v případě nespokojenosti kupujícího do rozsahu působnosti obchodní záruky se totiž jeví jako rozšíření práva na odstoupení od smlouvy, které ve prospěch spotřebitele uznává směrnice 2011/83.
45.
Článek 9 této směrnice tak stanoví, že spotřebitel může toto právo uplatnit ve stanovené lhůtě, bez sankce a bez uvedení důvodu. Pokud jde o právní důsledky odstoupení od smlouvy, čl. 13 odst. 1 směrnice 2011/83 stanoví, že „obchodník vrátí veškeré platby, které obdržel od spotřebitele, případně včetně nákladů na dodání“, přičemž spotřebitel nese přímé náklady na vrácení zboží a ve zvláštní situaci část nákladů na dodání (
26
). Z bodu 37 odůvodnění této směrnice vyplývá, že právo odstoupit od smlouvy má spotřebitele chránit v situaci koupě na dálku, ve které „nemá […] možnost zboží před uzavřením smlouvy vidět“. Právo odstoupit od smlouvy má tedy vyvážit nevýhodu vyplývající pro spotřebitele ze smlouvy uzavřené na dálku tím, že mu poskytuje přiměřenou dobu na rozmyšlenou, během níž má možnost nabyté zboží přezkoumat a vyzkoušet (
27
).
46.
Možnost spotřebitele, uvedená v prohlášení o záruce nebo v příslušné reklamě, odstoupit od smlouvy a vrátit zboží zakoupené online, a to bez časového omezení a pouze z důvodu nespokojenosti s výrobkem, pouze posouvá logiku práva na odstoupení od smlouvy v jeho časovém rozměru do extrému.
47.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl, že čl. 2 bod 14 směrnice 2011/83 a čl. 2 bod 12 směrnice 2019/771 musí být vykládány v tom smyslu, že pojem „obchodní záruka“ uvedený v těchto ustanoveních se vztahuje na časově neomezený závazek výrobce vzít zpět zakoupené zboží a vrátit zaplacenou cenu v rámci kupní smlouvy uzavřené na dálku pouze z důvodu nespokojenosti kupujícího s tímto zbožím.
48.
Toto řešení podle mého názoru určuje řešení týkající se podmínek pro uplatnění takové záruky. Předkládající soud se v tomto ohledu táže, zda musí být nespokojenost spotřebitele prokázána na základě objektivních okolností. Na tuto otázku lze odpovědět pouze záporně, neboť nesplnění subjektivních očekávání spotřebitele ohledně zakoupeného výrobku nelze již pojmově objektivně ověřit, protože soud není schopen zkoumat intimní myšlenky dotyčné osoby. Postačí pouhé prohlášení spotřebitele v tomto smyslu, které bude přiloženo při vrácení zboží.
Závěry
49.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) následovně:
„Článek 2 bod 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, a čl. 2 bod 12 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2019/771 ze dne 20. května 2019 o některých aspektech smluv o prodeji zboží, o změně nařízení (EU) 2017/2394 a směrnice 2009/22/ES a o zrušení směrnice 1999/44/ES,
musí být vykládány v tom smyslu, že
pojem ‚obchodní záruka‘ uvedený v těchto ustanoveních se vztahuje na časově neomezený závazek výrobce vzít zpět zakoupené zboží a vrátit zaplacenou cenu v rámci kupní smlouvy uzavřené na dálku pouze z důvodu nespokojenosti s tímto zbožím deklarované spotřebitelem.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
(
3
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. května 2019 o některých aspektech smluv o prodeji zboží, o změně nařízení (EU) 2017/2394 a směrnice 2009/22/ES a o zrušení směrnice 1999/44/ES (Úř. věst. 2019, L 136, s. 28).
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. 1999, L 171, s. 12; Zvl. vyd. 15/04, s. 223).
(
5
) – Směrnice 1999/44 se použila na všechny kupní smlouvy na spotřební zboží, včetně kupních smluv uzavřených na dálku, což jasně vyplývá z bodu 4 odůvodnění in fine této směrnice.
(
6
) – Viz bod 21 odůvodnění směrnice 1999/44.
(
7
) – Ve svém návrhu ze dne 8. října 2008, který vedl k přijetí směrnice 2011/83 [COM(2008) 614 final], Komise navrhla nahradit čtyři směrnice, včetně směrnice 1999/44, „jediným horizontálním nástrojem“ založeným na úplné harmonizaci ochrany spotřebitele. Rada tento přístup zamítla. Z bodu 63 odůvodnění a článku 33 směrnice 2011/83 nakonec vyplývá, že jedinou změnou směrnice 1999/44 bylo vložení článku 8a, který členským státům ukládá povinnost informovat Komisi o přijetí přísnějších vnitrostátních ustanovení o ochraně spotřebitele v určitých oblastech, do této směrnice.
(
8
) – Viz články 28 a 33 směrnice 2011/83.
(
9
) – Je nesporné, že dotčené výrobky byly zakoupeny online od podniku Outdoor-Works „fiktivním“ zákazníkem, kterého pověřila společnost BB Sport. Podle judikatury Soudního dvora je přitom „obchodníkem“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2011/83 nejen fyzická nebo právnická osoba, která jedná za účelem, který lze považovat za její vlastní obchodní činnost, podnikání, řemeslo nebo povolání, pokud jde o smlouvy, na které se vztahuje tato směrnice, ale také fyzická nebo právnická osoba, která jedná jako zprostředkovatel, a to jménem nebo na účet tohoto obchodníka, přičemž tohoto zprostředkovatele a tohoto hlavního obchodníka lze oba považovat za „obchodníky“ ve smyslu tohoto ustanovení, aniž by k tomu byla nutná existence dvojího poskytování služeb [rozsudek ze dne 24. února 2022, Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, bod 36)]. Podotýkám však, že předmětem původního řízení je žaloba na zdržení se nekalé obchodní praktiky, která je přičítána společnosti LACD, a že pro účely rozhodnutí sporu se předkládající soud, který je příslušný posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti každé věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce, aby mohl vydat rozsudek, tak relevanci otázek, které předkládá Soudnímu dvoru, táže Soudního dvora, co může představovat, pokud jde o závazek přijatý výrobcem, obchodní záruku ve smyslu směrnice 2011/83. Vzhledem k domněnce relevance, která se váže k předběžným otázkám položeným vnitrostátními soudy, a není-li zjevné, že požadovaný výklad ustanovení unijního práva uvedených v těchto otázkách nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, je třeba na otázky položené předkládajícím soudem odpovědět.
(
10
) – Viz body 5 a 7 odůvodnění směrnice 2011/83; bod 6 odůvodnění směrnice 2019/771, jakož i rozsudek ze dne 13. září 2018, Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, bod 27).
(
11
) – I když v rozsudku ze dne 5. května 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353), Soudní dvůr provedl společný výklad čl. 6 odst. 1 písm. m) směrnice 2011/83 a čl. 6 odst. 2 druhé odrážky směrnice 1999/44, šlo nicméně o odpověď na konkrétní otázku předkládajícího soudu týkající se nikoliv kvalifikace prohlášení výrobce jako „obchodní záruky“, ale případné totožnosti informací, které musí být spotřebiteli poskytnuty podle prvního ustanovení, pokud jde o podmínky týkající se této záruky ve vztahu k podmínkám uvedeným v druhém ustanovení. V každém případě uplatnění zásady lex posterior derogat legi priori a nedělitelný harmonizovaný celek, který tvoří čl. 2 bod 14 a čl. 6 odst. 1 směrnice 2011/83, činí podle mého názoru společný výklad s příslušnými ustanoveními směrnice 1999/44 bezpředmětným.
(
12
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. ledna 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, body 29 až 32).
(
13
) – První předběžná otázka se týká pojmu „poskytovatel záruky“, který pokrývá podle mého názoru více evokující pojem „výrobce“ odpovídající situaci LACD. Z důvodu srozumitelnosti tohoto stanoviska jsem považoval za vhodnější používat tento druhý výraz, jakož i pojem „obchodník“, v protikladu k pojmu „spotřebitel“. Kromě toho v rozsudku ze dne 5. května 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, body 35 a 36), Soudní dvůr upřesnil, že pokud výrobce prodává spotřebiteli přímo nebo prostřednictvím jiné osoby jednající jeho jménem a na jeho účet zboží, které vyrábí, musí být považován za „obchodníka“ ve smyslu čl. 2 bodu 2 směrnice 2011/83. V důsledku toho může obchodní záruka, kterou nabízí, odpovídat pouze „závazku obchodníka“ ve smyslu čl. 2 bodu 14 této směrnice, a nikoli závazku „výrobce“ ve smyslu tohoto ustanovení. Posledně uvedené ustanovení odkazuje na situaci, ve které osoba obchodníka nesplývá s osobou výrobce.
(
14
) – Prohlášení společnosti LACD, jak je uvedeno v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, se týká pouze možného vrácení zakoupeného zboží, aniž je výslovně zmíněno vrácení kupní ceny, což se zdá být přinejmenším zvláštní a v rozporu s povahou obchodní záruky, která je poskytována za účelem „vrácení kupní ceny, výměny nebo opravy zboží“. Přezkoumání vyjádření společnosti LACD však odstraňuje jakoukoli nejasnost v tomto ohledu, neboť se v něm uvádí, že „není pochyb o tom, že zákazník může tričko kdykoli vrátit, a to buď obchodníkovi, nebo společnosti LACD, a že v případě vrácení může být zákazníkovi vrácena kupní cena“.
(
15
) – Rozsudek ze dne 14. července 2016, Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, bod 23).
(
16
) – Rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, bod 21).
(
17
) – Rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia (C‑54/17 a C‑55/17, EU:C:2018:710, bod 46).
(
18
) – Rozsudek ze dne 23. ledna 2019, Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, body 36 a 42).
(
19
) – Rozsudek ze dne 21. ledna 2016, Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, bod 25).
(
20
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
(
21
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. dubna 2022, Fuhrmann-2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, bod 31).
(
22
) – Rozsudek ze dne 14. května 2020, NK (Projekt individuálního domu) (C‑208/19, EU:C:2020:382, bod 39).
(
23
) – Viz čl. 3 odst. 3 druhý pododstavec směrnice 1999/44 a čl. 13 odst. 2 a 3 směrnice 2019/771.
(
24
) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. června 2011, Gebr. Weber a Putz (C‑65/09 a C‑87/09, EU:C:2011:396, body 58 a 73); ze dne 23. května 2019, Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, body 52 až 54), a ze dne 12. března 2020, Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, body 31 a 36).
(
25
) – Rozsudek ze dne 5. května 2022, Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, body 45 a 46).
(
26
) – Článek 9 směrnice 2011/83, který odkazuje na čl. 13 odst. 2 a článek 14 této směrnice.
(
27
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, bod 20), který se týkal směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (Úř. věst. 1997, L 144, s. 19; Zvl. vyd. 15/03, s. 319).