62019TO0715_RES
Věc T‑715/19
Lukáš Wagenknecht
v.
Evropská rada
Usnesení Tribunálu (osmého senátu) ze dne 17. července 2020
„Žaloba pro nečinnost – Ochrana finančních zájmů Unie – Boj proti podvodům – Zasedání Evropské rady – Víceletý finanční rámec – Finanční nařízení – Údajný střet zájmů zástupce České republiky na zasedání Evropské rady – Údajná nečinnost Evropské rady – Článek 130 jednacího řádu – Právní zájem na podání žaloby – Aktivní legitimace – Stanovisko Evropské rady – Ukončení nečinnosti – Nepřípustnost – Článek 15 odst. 2 SEU – Žaloba po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná“
Žaloba pro nečinnost – Fyzické a právnické osoby – Akty, které se jich bezprostředně a osobně týkají – Nevyloučení předsedy vlády členského státu Evropskou radou z jejích zasedání – Žaloba podaná členem senátu dotyčného členského státu – Nedostatek bezprostředního a osobního dotčení – Nepřípustnost
(Článek 265 třetí pododstavec SFEU)
(viz body 25–27)
Žaloba pro nečinnost – Vyjádření ve smyslu čl. 265 druhého pododstavce SFEU před podáním žaloby – Pojem – Odmítnutí jednat podle výzvy k jednání – Zahrnutí
(Článek 265 druhý pododstavec SFEU)
(viz body 29–32)
Žaloba pro nečinnost – Povinnost Evropské rady jednat – Povinnost vyloučit předsedu vlády členského státu ze zasedání tohoto orgánu v případě údajného střetu zájmů
Neexistence
(Článek 15 odst. 2 SEU; čl. 265 třetí pododstavec SFEU)
(viz body 34–37)
Shrnutí
Usnesením ze dne 17. července 2020, Wagenknecht v. Evropská rada (T‑715/19), Tribunál rozhodl, že žaloba pro nečinnost podaná členem Senátu Parlamentu České republiky znějící na určení, že Evropská rada jednala protiprávně, když z některých svých zasedání nevyloučila předsedu vlády České republiky pro údajný střet zájmů, je nepřípustná a v každém případě zjevně neopodstatněná.
V projednávané věci požádal L. Wagenknecht (dále jen „žalobce“), člen Senátu Parlamentu České republiky, Evropskou radu dne 5. června 2019 o vyloučení předsedy vlády České republiky, Andreje Babiše, ze zasedání Evropské rady týkajících se jednání o finančním výhledu (
1
). Tato žádost se zakládala na údajném střetu zájmů Andreje Babiše, který měl vyplývat z jeho osobních a rodinných zájmů v podnicích skupiny Agrofert, jež působí zejména v zemědělsko‑potravinářském odvětví, a to vzhledem k tomu, že jsou tyto podniky příjemci dotací z rozpočtu Evropské unie.
Evropská rada na výzvu k jednání odpověděla dne 24. června 2019 a ve své odpovědi žalobci vysvětlila, že jelikož Smlouva o EU (
2
) neměnitelně zakotvuje složení Evropské rady, není na jejím uvážení, aby rozhodla, kdo má být zástupcem každého členského státu v rámci tohoto orgánu, ani aby rozhodla, koho měla pozvat na zasedání Evropské rady, zda hlavu státu, nebo předsedu vlády. Za těchto podmínek nemohla Evropská rada předsedu vlády České republiky z příslušných zasedání vyloučit. Dne 2. července 2019 požádal žalobce e‑mailem o vysvětlení této odpovědi. Tento e‑mail zůstal bez odezvy. Podal tedy na základě článku 265 SFEU žalobu znějící na určení nečinnosti Evropské rady spočívající v tom, že tento orgán údajně protiprávně nejednal v reakci na výzvu k jednání.
Tribunál zaprvé připomněl, že k tomu, aby byla žaloba pro nečinnost přípustná (
3
), musí žalobce prokázat buď to, že by byl adresátem aktu, který napadený orgán údajně vůči němu nepřijal, nebo že by se ho uvedený akt bezprostředně a osobně dotýkal způsobem obdobným tomu, jakým by byl dotčen adresát takového aktu. Musí také prokázat právní zájem na podání žaloby, jehož existence předpokládá, že mu žaloba může ve svém výsledku přinést osobní prospěch. Tribunál v projednávané věci konstatoval, že akt, o jehož přijetí požádal žalobce Evropskou radu, by nebyl aktem, který by Evropská rada adresovala žalobci, ale rozhodnutím, jehož adresátem by byl český předseda vlády. Tribunál dále zdůraznil, že i když se žalobce dovolává svého postavení člena Senátu Parlamentu České republiky k tomu, aby jednal v obecném zájmu, přesto musí doložit vzniklý a trvající osobní zájem na určení tvrzené nečinnosti Evropské rady. Vzhledem k tomu, že žalobce takový zájem neprokázal, nebyla každopádně splněna podmínka, že musí být opatřeními požadovanými od Evropské rady bezprostředně a osobně dotčen.
Zadruhé Tribunál připomněl, že se článek 265 SFEU vztahuje na nečinnost v podobě nepřijetí aktu nebo nezaujetí stanoviska, a nikoliv na přijetí jiného aktu, než který si dotčené osoby přály nebo považovaly za nezbytný. Tribunál tedy dovodil, že žalobcova žaloba pro nečinnost je nepřípustná, neboť mu Evropská rada jasně vysvětlila důvody, proč nemůže jednat tak, jak bylo po ní požadováno. Tímto zaujetím stanoviska byla ukončena nečinnost a takovéto odmítnutí pak představovalo akt napadnutelný žalobou na neplatnost (
4
). Žalobce přitom neměl v úmyslu takovou žalobu podat. Tribunál rovněž upřesnil, že žalobcův e‑mail ze dne 2. července 2019 nelze považovat za novou výzvu k jednání, ve vztahu k níž Evropská rada následně nejednala.
Zatřetí Tribunál dodal, že žaloba je v každém případě zjevně neopodstatněná. Poukázal na to, že Evropská rada nemá žádný prostor pro uvážení při pozvání hlav států nebo předsedů vlád členských států na svá zasedání (
5
). Za přijetí vnitrostátních opatření, včetně ústavních, která umožní určit, zda mají být členské státy na zasedáních Evropské rady zastoupeny hlavami těchto států, nebo jejich předsedy vlád, a případně, zda některé důvody mohou vést k tomu, že jeden z nich nemůže svůj členský stát zastupovat, jsou totiž odpovědné členské státy. Tento závěr platí tím spíše, že je Unie povinna ctít národní identitu členských států, která spočívá v jejich základních politických a ústavních systémech (
6
). Tribunál tedy uzavřel, že je zjevné, že když Evropská rada odmítla vyhovět výzvě k jednání, a to bez ohledu na to, zda se zástupce České republiky nachází v situaci střetu zájmů, neporušila tím čl. 265 třetí pododstavec SFEU.
Konečně začtvrté Tribunál ohledně tvrzení týkajících se údajného střetu zájmů českého předsedy vlády připomněl, že řádnost plateb prováděných Unií v rámci finančních prostředků poskytnutých jejím jménem a na její účet v členských státech spadá do působnosti unijní právní úpravy použitelné na uvedené finanční prostředky.
(
1
) – Předmětná jednání o finančním výhledu se týkala víceletého finančního rámce na období 2021‑2027.
(
2
) – Podle čl. 15 odst. 2 SEU.
(
3
) – Žaloba pro nečinnost je upravena v článku 265 SFEU, jehož třetí pododstavec stanoví: „Každá fyzická nebo právnická osoba může za podmínek uvedených v předchozích pododstavcích podat stížnost k Soudnímu dvoru Evropské unie na některý orgán, instituci nebo jiný subjekt Unie proto, že nevydal akt jí určený jiný než doporučení nebo stanovisko“.
(
4
) – Podle článku 263 SFEU.
(
5
) – Na základě čl. 15 odst. 2 SEU.
(
6
) – V souladu s čl. 4 odst. 2 SEU.