Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 01/31/2020 
Spisová značka: 30 Cdo 5153/2017 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2020:30.CDO.5153.2017.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Dovolání 
Příslušnost soudu mezinárodní 
Dotčené předpisy: čl. 5 odst. 3 Nařízení (ES) č. 2007/712 
čl. 64 Nařízení (ES) č. 2007/712 
§ 243d písm. a) o. s. ř. 
§ 243c odst. 1 o. s. ř. 
Kategorie rozhodnutí: A  
 
30 Cdo 5153/2017-280  
 
 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a 
soudců Mgr. Víta Bičáka a JUDr. Bohumila Dvořáka v právní věci žalobců a) F. A. A., nar. XY, 
bytem XY, Belgické království, b) T. S., nar. XY, bytem XY, c) M. D., nar. XY, bytem XY, 
Belgické království, a d) J. C. J., nar. XY, bytem XY, Belgické království, všech zastoupených 
JUDr. Karlem Muzikářem, LL.M., advokátem se sídlem v Praze 1, Křižovnické náměstí 193/2, 
proti žalované Union des Associations Européennes de Football (UEFA), se sídlem v Nyonu, 
Route de Geneve 46, Švýcarská konfederace, zastoupené Mgr. Markem Vojáčkem, advokátem se 
sídlem v Praze 1, Na Florenci 2116/15, o ochranu před nedovoleným omezením soutěže a ochranu 
před nekalou soutěží, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 1 Cm 15/2016, o dovolání 
žalobců proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 31. 5. 2017, č. j. 3 Cmo 74/2017-191, 
takto:  
I. Dovolání se v rozsahu výroku I usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 31. 5. 
2017, č. j. 3 Cmo 74/2017-191, kterým byl potvrzen výrok I Městského soudu v 
Praze ze dne 23. 2. 2017, č. j. 1 Cm 15/2016-146, o zastavení řízení, zamítá; ve 
zbylém rozsahu se dovolání odmítá.  
II. Žalobci jsou povinni společně a nerozdílně nahradit žalované náklady 
dovolacího řízení ve výši 1 270,50 Kč, a to do 3 dnů od právní moci tohoto 
usnesení k rukám zástupce žalované. 
 
Odůvodnění:  
I. Dosavadní průběh řízení 
 
1. Žalobci se svým návrhem, došlým soudu dne 31. 5. 2016, domáhají po žalované zaplacení 
imateriální újmy v celkové výši 10 000 Kč a uložení povinnosti žalované zdržet se dalšího 
uplatňování pravidel, která přijala na svém zasedání v Praze ve dnech 29. a 30. 6. 2015 pod 
názvem „UEFA Club Licensing and Financial Fair Play Regulations. Edition 2015“, a to v 
rozsahu tzv. omezujícího pravidla („Break-even Requirement“) v čl. 58 až 64.
2. Městský soud v Praze jako soud prvního stupně usnesením ze dne 23. 2. 2017, č. j. 1 Cm 
15/2016-146, zastavil řízení (výrok I), uložil žalobcům nahradit žalované náklady řízení ve výši 8 
228 Kč (výrok II), a rozhodl, že po právní moci usnesení bude žalobcům vrácen soudní poplatek 
ve výši 3 000 Kč (výrok III).  
3. Vrchní soud v Praze jako soud odvolací napadeným usnesením ze dne 31. 5. 2017, č. j. 3 Cmo 
74/2017-191, usnesení soudu prvního stupně ve výrocích I a III potvrdil, a ve výroku II změnil 
tak, že žalobci jsou povinni společně a nerozdílně zaplatit žalované na náhradu nákladů řízení 
částku 7 986 Kč. Dále uložil žalobcům zaplatit žalované společně a nerozdílně na náhradu 
nákladů odvolacího řízení částku 3 993 Kč.  
4. Soud prvního stupně vyšel z následujících tvrzení žalobců. Za škodnou událost žalobci považují 
schválení „pravidel UEFA upravujících poskytování licencí klubům a finanční fair play, Edice 
2015“ (dále jen „pravidla FFP“), ke kterému došlo na zasedání žalované konaném v Praze ve 
dnech 29. a 30. 6. 2015. Tato pravidla, která vstoupila v platnost dne 1. 7. 2015 a která nahradila 
dosavadní pravidla přijatá žalovanou v roce 2012, upravují práva a povinnosti fotbalových klubů, 
které se chtějí účastnit klubových soutěží UEFA. Součástí pravidel je také úprava tzv. „požadavku 
rovnováhy příjmů a výdajů v čl. 58 až 64“ (dále jen „omezující pravidlo“), který reguluje způsob 
financování a hospodaření fotbalových klubů účastnících se klubových soutěží UEFA. Omezující 
pravidlo zakazuje fotbalovým klubům investovat do svého rozvoje více peněz, než kolik klub 
vydělal v předchozích sezónách, a to bez ohledu na to, jak kapitálově silného vlastníka daný klub 
má a bez ohledu na to, zda chce investovat do svého rozvoje, postupu do vyšších soutěží atd. Za 
porušení pravidla hrozí fotbalovým klubům finanční i jiné sankce, např. odpočet bodů v klubové 
soutěži UEFA, vyloučení klubu z takové soutěže apod., které byly již v minulosti opakovaně 
uloženy. Podle žalobců omezující pravidlo zvýhodňuje v soutěži, mimo jiné o velké množství 
finančních prostředků, které se přerozdělují v rámci klubových soutěží UEFA, velké kluby s 
vysokými rozpočty oproti menším, popř. méně „zavedeným“ klubům. Tyto jsou tak v nedůvodné 
a nespravedlivé nevýhodě a je pro ně obtížné na tyto podstatné finanční prostředky za účast např. 
v Lize mistrů dosáhnout. Tím je ve výsledku poškozena nejen hospodářská sout��ž v Evropské 
unii mezi profesionálními fotbalovými kluby, ale jsou poškozeni i fanoušci (žalobci b/ až d/), 
když v důsledku omezujícího pravidla je některým fotbalovým klubům nepřímo znemožňována 
účast v klubových soutěžích UEFA, resp. je jim skrze umělé omezení bráněno vyrovnat se a 
efektivně konkurovat evropským fotbalovým velkoklubům s historicky vysokými rozpočty. 
Žalobci považují uplatňování omezujícího pravidla za protiprávní jednání a jsou přesvědčeni, že 
na posouzení příslušnosti soudu se aplikuje čl. 5 odst. 3 Úmluvy o příslušnosti a uznávání a 
výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „Luganská úmluva II“), 
týkající se deliktní odpovědnosti.  
5. Soud prvního stupně dospěl na základě námitky žalované k závěru, že není dána pravomoc 
(mezinárodní příslušnost) českých soudů. Uvedl, že předmětem tohoto řízení je sice uložení 
žalované zdržet se uplatňování omezujícího pravidla a náhrada symbolické imateriální újmy ve 
výši 10 000 Kč, avšak příslušný soud se bude muset při řešení věci samé zabývat zejména 
otázkou, zda přijetí omezujícího pravidla bylo protiprávním, a tedy i neplatným jednáním 
žalované, jak tvrdí žalobci. Jako předmět řízení tedy soud prvního stupně označil otázku platnosti 
usnesení výkonného výboru žalované, kterým přijala omezující pravidlo. Soud prvního stupně 
tedy na věc aplikoval čl. 22 odst. 2 Luganské úmluvy II, a dospěl k závěru, že mezinárodně 
příslušnými k rozhodnutí ve věci jsou soudy dle sídla žalované, tedy soudy švýcarské. Pro úplnost 
soud prvního stupně uvedl, že i kdyby nebyla dána výlučná mezinárodní příslušnost švýcarských 
soudů podle čl. 22 odst. 2 Luganské úmluvy II, byla by dána dle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, 
neboť k přijetí původních pravidel, jejichž součástí bylo i omezující pravidlo, jež žalobci považují 
za závadné a způsobující jim škodu, došlo již v roce 2010 ve Švýcarsku. Tedy i podle místa, kde 
došlo k hypotetické škodné události, jsou podle soudu prvního stupně příslušné soudy švýcarské.
Vzhledem k tomu, že nedostatek pravomoci je neodstranitelnou překážkou podmínek řízení, soud 
prvního stupně řízení podle § 104 odst. 1 občanského soudního řádu zastavil.  
6. Odvolací soud vyšel ze zjištění soudu prvního stupně. V úvodu odvolací soud odmítl jako 
nedůvodnou námitku žalobců o porušení jejich procesních práv, ke kterému mělo dojít tím, že jim 
nebylo doručeno vyjádření žalované, obsahující námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti 
tuzemských soudů. Podle odvolacího soudu byla rovnost stran zachována, neboť žalobci svou 
argumentaci týkající se příslušnosti soudu přednesli v žalobě a žalovaná ve vyjádření k žalobě. 
Stejně tak nelze podle odvolacího soudu spatřovat pochybení soudu prvního stupně, pokud se 
ztotožnil s právním názorem žalované a jí předestřenou argumentací. Odvolací soud má shodně se 
soudem prvního stupně za to, že skutečným cílem žaloby je domoci se rozhodnutí o protiprávnosti 
a neplatnosti pravidel FFP. Dále uvedl, že žalobci v postavení fotbalového agenta (žalobce a/) a 
fotbalových fanoušků se domáhají náhrady za újmu odvozenou od škody případně způsobené 
fotbalovým klubům, jež jsou na rozdíl od žalobců přímo dotčeny omezujícím pravidlem. Zde 
odvolací soud odkázal na judikaturu Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“), podle 
které se použití čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II mohou dovolávat toliko přímí poškození (srov. 
rozsudek SDEU ze dne 11. 1. 1990, ve věci C-220/88, Dumez France SA a Tracoba SARL proti 
Hessische Landesbank a dalším). Aplikace citovaného ustanovení je tak podle odvolacího soudu v 
projednávané věci vyloučena, neboť žalobci nejsou přímí poškození. Podle odvolacího soudu je 
nesprávná i samotná konstrukce žalobců o místě, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. 
Škodnou událostí není podle odvolacího soudu samotné přijetí omezovacího pravidla, ale až akt 
jeho přímé aplikace ve vztahu ke konkrétnímu subjektu, jemuž tím vznikne škoda. Dohady o tom, 
zda k přijetí sporného pravidla došlo až v roce 2015 v Praze, nebo již v roce 2010 ve švýcarském 
Nyonu, jsou tak podle odvolacího soudu irelevantní. Podle odvolacího soudu nejde ani o případ 
výlučné příslušnosti ve smyslu čl. 22 odst. 2 Luganské úmluvy II, neboť s ohledem na žalobci 
uplatněné nároky je totiž zjevné, že platnost pravidel FFP bude soud posuzovat sice jako základní, 
ale toliko předběžnou otázku. Vzhledem k výše uvedenému odvolací soud uzavřel, že při určení 
mezinárodní příslušnosti je nutno aplikovat základní pravidlo vymezené v čl. 4 odst. 1 Luganské 
úmluvy II, na základě kterého jsou mezinárodně příslušné soudy v místě sídla žalované, tedy 
soudy švýcarské.  
 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
 
7. Usnesení odvolacího soudu napadli žalobci v celém rozsahu dovoláním, ve kterém uplatnili 
následující dovolací důvody.  
8. Odvolací soud nesprávně posoudil otázku, „zda je aplikace čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II 
vyloučena za shora popsaných okolností v případě, že žalobci tvrdili (a dokládali), že jim vzniká 
újma v důsledku deliktního jednání žalované spočívajícího v přijetí a uplatňování protiprávního 
omezujícího pravidla, které přímo zavazuje osoby odlišné od žalobců, avšak jeho účinky se 
odrážejí i v právní sféře žalobců“. Podle žalobců z čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II ani z 
judikatury SDEU nevyplývá, že by aplikace uvedeného ustanovení byla vyloučena ve vztahu k 
tzv. nepřímým poškozeným, jak uvádí odvolací soud. Z rozhodnutí SDEU ve věci C-220/88, 
Dumez France SA a Tracoba SARL, podle žalobců naopak plyne, že je dané ustanovení použitelné 
i ve vztahu k nepřímým poškozeným, kteří podle něj mohou podat žalobu u soudu místa, kde byla 
škoda způsobena prvotní a přímé oběti. Za toto místo považují žalobci právě Prahu, neboť tam 
bylo přijato žalovanou omezující pravidlo. Žalobci navíc uvádějí, že se žalobou domáhají zejména 
ochrany před nedovoleným omezením soutěže a ochrany před nekalou soutěží žalované, a to 
primárně v rovině zdržovacího nároku. Dle názoru žalobců nelze ve vztahu k těmto typům deliktů 
účinně rozlišovat poškozené na tzv. přímé a nepřímé, jako to činí odvolací soud.
9. Dále podle žalobců odvolací soud nesprávně posoudil otázku, „zda škodnou událostí dle čl. 5 
odst. 3 Luganské úmluvy II může být i akt přijetí protiprávního omezujícího pravidla za účelem 
jeho dalšího uplatňování, a to navíc za situace, kdy omezující pravidlo je dle tvrzení žalobců 
zakázanou dohodou, potažmo rozhodnutím sdružení podniků dle čl. 101 odst. 1 SFEU“.  
10. Závěrem žalobci předkládají otázku, „zda místo škodné události dle čl. 5 odst. 3 Luganské 
úmluvy II může být za shora popsaných okolností rovněž Česká republika, potažmo Praha, je-li 
zde vůči dotčeným subjektům uplatňováno protiprávní omezující pravidlo a vzniká-li zde 
dotčeným subjektům v důsledku uplatňování protiprávního omezujícího pravidla újma“. Zde 
žalobci zdůrazňují, že omezující pravidlo bylo na území České republiky nejen přijato, ale je na 
něm i přímo aplikováno ve vztahu ke konkrétním subjektům. Mezinárodní příslušnost českých 
soudů je tak podle žalobců dána i z tohoto důvodu.  
11. Přípustnost dovolání ohledně výše uvedených otázek spatřují žalobci v tom, že tyto nebyly 
dosud dovolacím soudem vyřešeny. Pro případ, že by však Nejvyšší soud dospěl k závěru, že výše 
uvedené otázky již v jeho rozhodovací praxi vyřešeny byly, namítají žalobci podpůrně, že 
napadené usnesení závisí na vyřešení otázky procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud 
odchýlil od analogicky aplikovatelné rozhodovací praxe Nejvyššího soudu (zejm. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013).  
12. Žalobci dále namítají, že napadené rozhodnutí bylo zatíženo vadami, které mohly mít za 
následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Žalobci považují napadené usnesení za tzv. překvapivé 
rozhodnutí, neboť je podle nich postaveno na zcela odlišném právním posouzení než usnesení 
soudu prvního stupně, jehož zrušení se žalobci domáhali odvoláním. Odvolací soud přitom 
žalobce před vydáním napadeného usnesení se svým odlišným právním názorem na věc 
neseznámil a v podstatě tak porušil zásadu dvojinstančnosti řízení. Tím mělo být zasaženo do 
práva žalobců na spravedlivý proces podle čl. 36 odst. 1 a 38 odst. 2 Listiny základních práv a 
svobod (dále jen „Listina“). Řízení před soudy nižší stupňů byla také podle žalobců zatížena 
vadou spočívající v nerovném přístupu soudu k žalobcům a žalované ve smyslu § 18 odst. 1 
občanského soudního řádu a rovněž i v upření práva na to být slyšen, čímž bylo rovněž zasaženo 
do práv žalobců na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny. Dále tím, že soudy nižších stupňů v 
rozporu s právem odepřely žalobcům věcné projednání jejich žaloby před Městským soudem v 
Praze, měla být porušena i ústavně zaručená práva žalobců na jejich zákonného soudce podle čl. 
38 odst. 1 Listiny.  
13. Žalobci dovolacímu soudu, v případě jeho pochybností o řešení výše uvedených otázek a 
výkladu Luganské úmluvy II, navrhují, aby řízení přerušil a ve smyslu čl. 267 Smlouvy o 
fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“) předložil SDEU předběžné otázky formulované v 
části VI dovolání.  
14. Žalovaná ve vyjádření k dovolání uvedla, že podle ní je zvláštní na jedné straně tvrdit, že 
určité otázky procesního práva Nejvyšší soud dosud neřešil a současně pro případ, že by měl 
dovolací soud za to, že je již řešil, tvrdit, že se odvolací soud odchýlil od jednoho konkrétního 
usnesení (které navíc tyto otázky podle žalované neřeší). Tento podpůrný důvod přípustnosti 
dovolání, založený na údajném odchýlení se odvolacího soudu od ustálené rozhodovací praxe 
Nejvyššího soudu, tak není podle žalované dán. Dále žalovaná namítá, že otázky předložené 
žalobci jsou nesprávně formulovány ve smyslu § 237 občanského soudního řádu, neboť nejsou 
formulovány obecně, a nemají tak přesah i mimo konkrétní spor. Pokud by však Nejvyšší soud 
otázky připustil, pak žalovaná namítá, že otázka třetí (srov. odst. 10 tohoto rozhodnutí) není 
otázkou, na jejímž vyřešení by napadené usnesení záviselo. Žalobci navíc ani nezmínili konkrétní 
subjekty (fotbalové kluby), vůči kterým je na území České republiky uplatňováno omezující 
pravidlo, ani to, jaká konkrétní újma těmto subjektům vzniká. Stejně tak žalobci neuvedli, jakou
konkrétní újmu pociťují oni sami. Obdobně podle žalované napadené usnesení nezávisí na 
vyřešení druhé otázky (srov. odst. 9 tohoto rozhodnutí). Jediná teoreticky přípustná otázka je 
podle žalované otázka první (srov. odst. 8 tohoto rozhodnutí), která ale nemůže být důvodná. K 
tomu žalovaná uvádí, že čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II neslouží k tomu, aby si domnělí 
poškození mohli zvolit, kde podají žalobu na základě zcela podružných skutečností bez 
smysluplné vazby ke škodné události. Z opatrnosti dále žalovaná uvádí, že i pokud by dovolací 
soud měl za to, že se žalobci mohou v této věci dovolávat čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, je 
závěr napadeného usnesení o nedostatku mezinárodní příslušnosti českých soudů správný. I 
použití čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II na tuto žalobu by totiž podle žalované vedlo k určení 
příslušnosti švýcarských soudů, neboť v případě soudů českých absentuje potřebná zvláště úzká 
vazba. V závěru vyjádření žalovaná rozporuje další námitky žalobců, které považuje za 
nedůvodné. K návrhu žalobců na přerušení řízení a předložení předběžných otázek SDEU 
žalovaná uvádí, že s ohledem na doktrínu „acte clair“ dovolací soud nemá povinnost obrátit se na 
SDEU s předběžnou otázkou ohledně výkladu čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II.  
 
III. Zastoupení, včasnost a náležitosti dovolání 
 
15. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 99/1963 
Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 1. 2014 do 29. 9. 2017 (viz čl. II bod 2 zákona 
č. 293/2013 Sb. a čl. II bod 2 zákona č. 296/2017 Sb.), dále jen „o. s. ř.“.  
16. Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, za splnění podmínky § 241 odst. 1 o. 
s. ř. a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Nejvyšší soud se 
proto dále zabýval přípustností dovolání.  
 
IV. Přípustnost dovolání 
 
17. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští.  
18. Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému rozhodnutí 
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na 
vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud 
nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím 
soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.  
19. Dovolání není přípustné v rozsahu nákladových výroků ve vztahu k řízení před soudy obou 
stupňů, neboť jimi nebylo rozhodnuto o plnění převyšujícím částku 50 000 Kč (§ 238 odst. 1 
písm. c/ o. s. ř.).  
20. Dovolání není ve smyslu § 237 o. s. ř. přípustné pro vyřešení otázky uvedené v bodě 10 tohoto 
odůvodnění, „zda místo škodné události dle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II může být za shora 
popsaných okolností rovněž Česká republika, potažmo Praha, je-li zde vůči dotčeným subjektům 
uplatňováno protiprávní omezující pravidlo a vzniká-li zde dotčeným subjektům v důsledku 
uplatňování protiprávního omezujícího pravidla újma“, neboť tuto otázku formulují žalobci na 
základě vlastních skutkových závěrů, které se liší od skutkového stavu, z něhož vyšel odvolací 
soud. Ten nevyšel z toho, že by některému z fotbalových klubů újma v důsledku aplikace 
uvedených pravidel skutečně vznikla (ostatně vznik konkrétní újmy konkrétního fotbalového 
klubu žalobci ani sami netvrdili, jak je dále vysvětleno).
21. Dovolání je však podle § 237 o. s. ř. přípustné pro posouzení otázky uvedené v bodě 9 
odůvodnění, kterou lze shrnout tak, zda je ve vztahu k žalobcům škodnou událostí pro účely 
aplikace čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II přijetí žalobci tvrzeného omezujícího opatření pravidel 
FFP, edice 2015, a dále otázky uvedené v bodě 8 odůvodnění, kterou lze shrnout tak, zda je 
aplikace čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II vyloučena v případě žaloby podané nepřímým 
poškozeným, neboť jde o otázky v judikatuře Nejvyššího soudu dosud neřešené.  
 
V. Důvodnost dovolání a právní úvahy dovolacího soudu 
 
22. Dovolání není důvodné.  
23. Podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II platí, že osoba, která má bydliště na území některého 
státu vázaného touto úmluvou, může být v jiném státě vázaném touto úmluvou žalována, ve 
věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může 
dojít ke škodné události.  
24. Podle čl. 64 Luganské úmluvy II není touto úmluvou dotčeno používání nařízení Rady (ES) č. 
44/2001 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech a veškerých jeho změn, Úmluvy o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a 
obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 27. 9. 1968, protokolu o výkladu této úmluvy 
Soudním dvorem Evropských společenství, podepsaného v Lucemburku dne 3. 6. 1971 a 
pozměněného úmluvami o přistoupení států přistupujících k Evropským společenstvím k dotyčné 
úmluvě a k dotyčnému protokolu a Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským 
královstvím o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech, podepsané v Bruselu dne 19. 10. 2005, členskými státy Evropského společenství.  
25. Podle čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 o jednotném výkladu úmluvy a o Stálém výboru bere každý 
soud používající a vykládající úmluvu řádný ohled na zásady stanovené jakýmkoli významným 
rozhodnutím vydaným soudy států vázaných úmluvou a Soudním dvorem Evropských 
společenství k dotčenému / dotčeným ustanovení/m nebo jakémukoli podobnému / jakýmkoli 
podobným ustanovení/m Luganské úmluvy z roku 1988 a aktů uvedených v čl. 64 odst. 1 úmluvy.  
26. Luganská úmluva II byla ratifikována Evropskou unií a představuje součást unijního práva 
(viz rozhodnutí Rady ze dne 15. 10. 2007 o podpisu Úmluvy o příslušnosti a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech jménem Společenství, publikováno v Úředním 
věstníku Evropské unie L 339/1 ze dne 21. 12. 2007, pod č. 2007/712/ES). Z hlediska časové 
působnosti se Luganská úmluva II dle článku 63 odst. 1 vztahuje na řízení zahájená a na listiny 
vyhotovené nebo registrované jako veřejné listiny po vstupu této úmluvy v platnost ve státě 
původu, a je-li žádáno o uznání nebo výkon rozhodnutí nebo veřejných listin, také v dožádaném 
státě, přičemž v souladu s čl. 69 je Luganská úmluva II ve státech EU účinná od 1. 1. 2010, ve 
Švýcarsku pak od 1. 1. 2011.  
27. Podmínky časové působnosti úmluvy jsou tak v projednávaném případě naplněny, jelikož 
řízení bylo zahájeno dne 31. 5. 2016. Naplněna je i podmínka věcné působnosti Luganské úmluvy 
II, která se obdobně jako nařízení Brusel I vztahuje obecně na občanské a obchodní věci bez 
ohledu na druh soudu (srov. rozsudek SDEU ze dne 23. 10. 2014, ve věci C-302/13, flyLAL-
Lithuanian Airlines AS proti Starptautiskā lidosta Rīga VAS a Air Baltic Corporation AS, bod 38, 
a rozsudek SDEU ze dne 29. 7. 2019, ve věci C-451/18, Tibor-Trans Fuvarozó és Kereskedelmi 
Kft. proti DAF Trucks NV, bod 24). Splněna je i působnost teritoriální daná tím, že žaloba směřuje 
proti osobě s bydlištěm ve Švýcarsku.
28. Pokud jde o výklad Luganské úmluvy II, je nutno připomenout, že tato úmluva má téměř 
stejné znění jako odpovídající články obsažené v nařízení Brusel I a Brusel I bis a že je třeba 
zajistit souladný výklad rovnocenných ustanovení těchto nástrojů (v tomto smyslu viz rozsudek 
SDEU ze dne 20. 12. 2017, ve věci C-467/16, Brigitte Schlömp proti Landratsamt Schwäbisch 
Hall, body 46 a 47, a čl. 1 odst. 1 protokolu č. 2 o jednotném výkladu úmluvy a o Stálém výboru).  
29. Nejvyšší soud, vědom si své povinnosti podle čl. 267 SFEU obrátit se na SDEU v případě, že 
v řízení před ním vyvstane otázka výkladu aktů přijatých orgány EU, zkoumal, zda taková 
povinnost vznikla i v projednávané věci.  
30. Z hlediska povinnosti soudu členského státu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými 
prostředky podle vnitrostátního práva, obrátit se na SDEU se žádostí o rozhodnutí o předběžné 
otázce, je klíčový rozsudek SDEU ze dne 6. 10. 1982, ve věci 283/81, Srl CILFIT a Lanificio di 
Gavardo SpA proti Ministero della sanità, v němž SDEU formuloval tři výjimky, kdy národní 
soudy posledního stupně tuto povinnost nemají, a to jestliže:  
I. otázka unijního práva není významná (relevantní) pro řešení daného případu,  
II. existuje ustálená judikatura SDEU k dané otázce nebo rozsudek SDEU týkající 
se v zásadě identické otázky (tzv. acte éclairé),  
III. jediné správné použití práva Unie je tak zřejmé, že nezůstává prostor pro 
jakoukoliv rozumnou pochybnost (tzv. acte clair). Přitom k tomu, aby soud 
členského státu mohl konstatovat, že výklad unijního práva je zjevný, musí a) 
porovnat jednotlivé jazykové verze textu, b) používat terminologie a právních 
pojmů unijního práva, c) vzít zřetel na odlišnosti interpretace unijního práva, d) 
být přesvědčen, že jeho výklad je stejně zjevný soudům ostatních členských států 
a SDEU. 
31. Žalobci konstruují svůj žalobní nárok jako založený protiprávním jednáním žalované 
spočívajícím ve schválení pravidel FFP, ke kterému došlo na zasedání žalované konaném v Praze 
ve dnech 29. a 30. 6. 2015. Aplikace daných pravidel přitom podle žalobců, z nichž prvý je 
fotbalovým agentem a zbylí jsou fotbalovými fanoušky, omezuje soutěž v rámci klubových 
soutěží UEFA, když zvýhodňuje velké kluby s vysokými rozpočty oproti menším, popř. méně 
„zavedeným“ klubům. Tím je dle názoru žalobců ve výsledku poškozena nejen hospodářská 
soutěž v Evropské unii mezi profesionálními fotbalovými kluby, ale jsou poškozeni i fanoušci, 
když v důsledku omezujícího pravidla má být některým fotbalovým klubům nepř��mo 
znemožňována účast v klubových soutěžích UEFA, resp. má jim být skrze umělé omezení 
bráněno vyrovnat se a efektivně konkurovat evropským fotbalovým velkoklubům s historicky 
vysokými rozpočty. Žalobci přitom neuvádějí příklady konkrétní újmy konkrétního fotbalového 
klubu, od které by odvozovali újmu vlastní. Omezují se jen na příklad hypotetický.  
32. Žaloba na náhradu újmy způsobené porušením unijního práva hospodářské soutěže spadá 
podle judikatury SDEU pod pojem deliktní věci ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis a 
tudíž i pod stejně formulované ustanovení čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II (srov. rozsudek SDEU 
ze dne 29. 7. 2019, ve věci C-451/18, Tibor-Trans Fuvarozó és Kereskedelmi Kft. proti DAF 
Trucks NV, bod 24 a 25).  
33. Za situace, kdy je výklad čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II právně významný pro řešení 
daného případu, je třeba ve vztahu k povinnosti Nejvyššího soudu ve smyslu čl. 267 SFEU 
nejprve posoudit, zda existuje k dané otázce judikatura SDEU a zda se tedy jedná o tzv. acte 
éclairé.
34. Článek 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, který je, jak již bylo uvedeno, identický s čl. 5 odst. 3 
nařízení Brusel I a čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, upravuje jak mezinárodní, tak místní 
příslušnost soudů pro případ žaloby na náhradu újmy způsobené deliktním či kvalizideliktním 
jednáním žalovaného.  
35. V tomto ohledu je třeba v souladu s ustálenou judikaturou SDEU připomenout, že čl. 5 bod 3 
Luganské úmluvy II musí být vykládán autonomně a restriktivně (viz rozsudek SDEU ze dne 28. 
1. 2015, ve věci C-375/13, Harald Kolassa proti Barclays Bank plc, bod 43). K založení deliktní 
nebo kvazideliktní odpovědnosti může dojít jen tehdy, existuje-li příčinná souvislost mezi újmou 
a příčinou této újmy (viz rozsudek SDEU ze dne 5. 2. 2004, ve věci C-18/02, Danmarks 
Rederiforening, jednající za DFDS Torline A/S proti LO Landsorganisationen i Sverige, jednající 
za SEKO Sjöfolk Facket för Service och Kommunikation, bod 32). Výraz „místo, kde došlo nebo 
může dojít ke škodné události“, který je uveden v čl. 5 bodě 3 Luganské úmluvy II, se vztahuje k 
místu, kde došlo ke škodě, a zároveň k místu příčinné události, v níž má tato škoda původ, takže 
žalovaný může být podle volby žalobce žalován u soudu jednoho nebo druhého místa (viz 
rozsudek SDEU ze dne 16. 5. 2013, ve věci C-228/11, Melzer proti MF Global UK Ltd, bod 25, a 
rozsudek SDEU ve věci C-375/13, Harald Kolassa, bod 45). Pravidlo pro určení příslušnosti 
stanovené v čl. 5 bodě 3 uvedené úmluvy se zakládá na existenci zvláště úzké vazby mezi sporem 
a soudy místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, kterážto vazba odůvodňuje určení 
příslušnosti uvedených soudů z důvodů řádného výkonu spravedlnosti a užitečné organizace 
řízení (viz rozsudek SDEU ve věci C-228/11, Melzer, bod 26, a rozsudek SDEU ze dne 3. 4. 
2014, ve věci C-387/12, Hi Hotel HCF SARL proti Uwe Spoering, bod 28). Ve věcech týkajících 
se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti má totiž soud místa, kde došlo nebo může dojít ke 
škodné události, obvykle nejlepší předpoklady pro rozhodnutí, a to zejména z důvodů blízkosti 
sporu a snadnosti provádění důkazů (viz rozsudek SDEU ve věci C-228/11, Melzer, bod 27). 
Identifikace jednoho z hraničních určovatelů uznaných judikaturou SDEU shora uvedenou musí 
tedy umožnit založení příslušnosti soudu, který má objektivně nejlepší předpoklady pro 
posouzení, zda skutečnosti zakládající odpovědnost žalované osoby jsou splněny, takže platně 
může rozhodnout pouze soud, v jehož obvodu se nachází relevantní hraniční určovatel (viz 
rozsudek SDEU ze dne 5. 6. 2014, ve věci C-360/12, Coty Germany GmbH proti First Note 
Perfumes NV, bod 48, a rozsudek SDEU ve věci C-375/13, Harald Kolassa, bod 47).  
36. Výsledkem výše zmíněného restriktivního výkladu čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II je to, že 
škoda, která je pouze nepřímým důsledkem škody původně vzniklé jiným přímo poškozeným 
osobám, u nichž se škoda projevila na jiném místě, než na kterém nepřímo poškozený následně 
utrpěl škodu, nemůže založit soudní příslušnost na základě tohoto ustanovení (viz rozsudek SDEU 
ve věci C-220/88, Dumez France SA a Tracoba SARL, body 14 a 22), což platí i pro poměry újmy 
vzniklé v důsledku porušení unijního práva hospodářské soutěže (viz rozsudek SDEU ve věci C-
451/18, Tibor-Trans Fuvarozó és Kereskedelmi Kft., bod 29).  
37. S žalobci lze proto souhlasit v tom, že vyloučil-li odvolací soud zcela možnost nepřímých 
poškozených založit mezinárodní příslušnost podle čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II, dospěl k 
závěru, který z judikatury SDEU výslovně neplyne. Z té totiž plyne pouze to, že místem vzniku 
škody nemůže být místo, kde nepřímí poškození pociťují svou újmu, je-li odlišné od místa vzniku 
újmy primárního poškozeného.  
38. Na druhou stranu odvolací soud dospěl ke správnému závěru, že příčinou žalobci tvrzené 
újmy nemohou být pravidla FFP, neboť mezi nimi a údajnou újmou žalobců není dostatečně úzká 
vazba, která je pro aplikaci jurisdikčního pravidla obsaženého v čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II 
judikaturou SDEU vyžadována. Samotným přijetím daných pravidel totiž žalobcům žádná újma 
nevzniká. Újma by jim vznikla teprve tehdy, pokud by aplikace daných pravidel způsobila újmu 
některému z fotbalových klubů a žalobci by mohli předložit konkrétní tvrzení, ze kterého by bylo
zřejmé, že újmu daného fotbalového klubu mohou důvodně pociťovat jako újmu vlastní. Taková 
tvrzení přitom v žalobě i v dalších podáních žalobců absentují.  
39. Výše uvedené přitom platí i v případě zdržovacího nároku, který sice rovněž obecně spadá 
pod čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II (viz rozsudek SDEU ze dne 1. 10. 2002, ve věci C-167/00, 
Verein für Konsumenteninformation proti Karlu Heinzi Henkelovi), ale na nějž se také uplatní 
požadavek úzké vazby mezi sídlem soudu a místem, kde by mělo ke vzniku škody dojít. Pro 
založení mezinárodní příslušnosti podle daného pravidla by museli žalobci tvrdit hrozící újmu 
konkrétnímu fotbalovému klubu, kterou by mohli oprávněně pociťovat jako újmu vlastní, což, jak 
již bylo výše uvedeno, žalobci netvrdili.  
40. Právní posouzení věci odvolacím soudem není nijak v rozporu se závěry judikatury 
Nejvyššího soudu, jíž se žalobci dovolávají (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. 
zn. 28 Cdo 797/2013, a ze dne 12. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 2953/2013), neboť v žádném z daných 
rozhodnutí nebyla otázka použitelnosti čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II na žalobu podanou 
sekundárním poškozeným řešena.  
41. Z těchto všech důvodů je zjevné, že právní konstrukce mezinárodní příslušnosti vystavěná 
žalobci nemůže obstát. Odpovědi na otázky, pro něž bylo dovolání připuštěno, přitom plynou 
přímo z výše uvedené judikatury SDEU a Nejvyššímu soudu proto nevznikla povinnost ve smyslu 
čl. 267 SFEU se s žádostí o jejich zodpovězení obrátit na SDEU.  
42. Žalobcům se nepodařilo zpochybnit závěr odvolacího soudu o tom, že mezinárodní příslušnost 
českých soudů neplyne z čl. 5 odst. 3 Luganské úmluvy II. Protože jiné důvody zakládající 
mezinárodní příslušnost českých soudů žalobci neuvádějí, dospěl Nevyšší soud k závěru o 
nedůvodnosti jejich dovolání.  
43. Podle § 242 odst. 3 o. s. ř. je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám 
uvedeným v § 229 odst. 1, odst. 2 písm. a), b) a odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám řízení, které 
mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Nejvyšší soud však v posuzované věci 
takové vady neshledal.  
44. Námitka žalobců týkající se překvapivosti napadeného rozhodnutí odvolacího soudu není 
důvodná, když podle ustálené judikatury dovolacího soudu je za překvapivé považováno takové 
rozhodnutí, které nebylo možno na základě zjištěného skutkového stavu věci, postupu odvolacího 
soudu a dosud přednesených tvrzení účastníků předvídat. Tak je tomu tehdy, kdy odvolací soud 
(oproti soudu prvního stupně) posuzoval skutečnost, kterou žádný z účastníků řízení nikdy 
netvrdil či nepopíral, popř. která nebyla předmětem posuzování soudu prvního stupně (srov. 
rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. 3. 2010, sp. zn. 32 Cdo 1019/2009). O takový případ se v 
projednávané věci ovšem nejedná, neboť odvolací soud se zabýval stejnými otázkami jako soud 
prvního stupně.  
45. Pokud žalobci namítají, že došlo k zásahu do jejich práva na spravedlivý proces dle čl. 36 
odst. 1 Listiny, spočívajícím v nerovném přístupu soudu k žalobcům a žalované, jde rovněž o 
námitku nedůvodnou. Právo na přístup k soudu není právem absolutním, ale může být omezeno 
(srov. stanovisko pléna Ústavního soudu ze dne 28. 11. 2017, sp. zn. Pl. ÚS-st. 45/16, bod 27). 
Stanovení pravidel mezinárodní příslušnosti mezinárodní úmluvou, kterou je Česká republika jako 
členský stát EU vázána, je jedním z takových omezení. Žalobcům přitom nic nebrání v tom, aby 
své nároky uplatnili u soudu, který je mezinárodně příslušný a který jim soudní ochranu poskytne.  
46. Důvodná není ani námitka žalobců týkající se odepření věcného projednání jejich žaloby před 
Městským soudem v Praze, neboť rozhodnutí o zastavení řízení z důvodu mezinárodní
nepříslušnosti českých soudů není zásahem do ústavního principu zákonného soudce jako jednoho 
z atributů práva na spravedlivý proces (viz výše).  
 
VI. Závěr 
 
47. Nejvyšší soud z výše uvedených důvodů dovolání žalobců v rozsahu výroku I usnesení 
Vrchního soudu v Praze ze dne 31. 5. 2017, č. j. 3 Cmo 74/2017-191, kterým byl potvrzen výrok I 
Městského soudu v Praze ze dne 23. 2. 2017, č. j. 1 Cm 15/2016-146, o zastavení řízení, podle 
ustanovení § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl. V rozsahu, v jakém bylo odvolacím soudem rozhodnuto 
o náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů, Nejvyšší soud dovolání odmítl podle § 243c 
odst. 1 o. s. ř.  
48. O náhradě nákladů dovolacího řízení Nejvyšší soud rozhodl podle § 243b, § 151 odst. 1 části 
věty před středníkem a § 142 odst. 1 o. s. ř. a zavázal žalobce, jejichž dovolání bylo zamítnuto, k 
náhradě nákladů dovolacího řízení vzniklých žalované v souvislosti s podáním vyjádření k 
dovolání, jež sestávají z odměny advokáta v částce 750 Kč [§ 6 odst. 1, § 7 bod 4, § 9 odst. 1 a § 
11 odst. 2 písm. c/ a odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb., o odměnách advokátů a náhradách 
advokátů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve znění pozdějších předpisů], náhrady 
hotových výdajů advokáta stanovených paušální částkou 300 Kč (§ 13 odst. 3 advokátního tarifu) 
a náhrady za daň z přidané hodnoty z odměny a z náhrady v částce 220,50 Kč (§ 137 odst. 3 písm. 
a/ o. s. ř.).  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 31. 1. 2020 
 
 
JUDr. Pavel Simon 
předseda senátu