62004CJ0419_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑419/04,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím cour d’appel de Poitiers (Francie) ze dne 21. září 2004, došlým Soudnímu dvoru dne 30. září 2004, v řízení
Conseil général de la Vienne
proti
Directeur général des douanes et droits indirects,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení A. Rosas, předseda senátu, J.-P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (zpravodaj) a A. Ó Caoimh, soudci,
generální advokát: A. Tizzano,
vedoucí soudní kanceláře: L. Hewlett, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 28. září 2005,
s ohledem na vyjádření předložená:
– za conseil général de la Vienne J.-M. Salvou a R. Barazzou, avocats,
– za francouzskou vládu G. de Berguesem a A. Colomb, jako zmocněnci,
– za slovenskou vládu R. Procházkou, jako zmocněncem,
– za Komisi Evropských společenství J. Hottiaux a X. Lewisem, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. listopadu 2005,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 871 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307), ve znění nařízení Komise (ES) č. 1677/98 ze dne 29. července 1998 (Úř. věst. L 212, s. 18; Zvl. vyd. 02/09, s. 30, dále jen „prováděcí nařízení“).
2. Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi conseil général de la Vienne (krajské zastupitelstvo kraje Vienne) a directeur général des douanes et droits indirects (ředitel krajské správy cel a nepřímých daní) ve věci platby částky 221 286 eur odpovídající dovoznímu clu, které bylo directeur général des douanes et droits indirects posouzeno jako clo, jehož platbě se conseil général de la Vienne vyhnul.
Právní rámec
3. Článek 220 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex Společenství“) zní následovně:
„S výjimkou případů uvedených v čl. 217 odst. 1 druhém a třetím pododstavci se dodatečné zaúčtování neprovede [cla vyplývajícího z celního dluhu], pokud:
[…]
b) částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení;
[…]“
4. Podle článku 235 celního kodexu Společenství:
„Platí následující definice:
[…]
b) ‚prominutím‘ se rozumí rozhodnutí nevybírat celou částku celního dluhu nebo její část nebo rozhodnutí prohlásit zaúčtování celé částky dovozního nebo vývozního cla nebo její části za neplatné, jestliže toto clo ještě nebylo zaplaceno.“
5. Článek 236 odst. 1 druhý a třetí pododstavec celního kodexu Společenství stanoví:
„Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
Clo se nevrátí ani nepromine, jestliže skutečnosti, které vedly k zaplacení nebo k zaúčtování částky, která nebyla dlužná ze zákona, vyplývají z úmyslného jednání zúčastněné osoby.“
6. Článek 869 prováděcího nařízení stanoví:
„Celní orgány samy rozhodnou o tom, že nevybrané clo po proclení nezaúčtují,
[…]
b) v případech, kdy se domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) [celního] kodexu [Společenství] jsou splněny, a kdy částka cla nezaúčtovaná jednomu hospodářskému subjektu v důsledku jediné chyby či omylu týkajícího se jedné nebo více vývozních či dovozních operací nedosahuje 50 000 [eur];
[…]“
7. Článek 871 prováděcího nařízení zní následovně:
„Pokud se celní orgány v jiných případech než uvedených v článku 869 domnívají, že podmínky uvedené v čl. 220 odst. 2 písm. b) [celního] kodexu [Společenství] jsou splněny, nebo mají v určitém případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto ustanovení, předloží věc Komisi, aby rozhodla postupem podle článků 872 až 876. Spis předložený Komisi musí obsahovat všechny informace nezbytné pro plné prozkoumání věci. Spis musí též obsahovat prohlášení, které zúčastněná osoba podepsala a ve kterém potvrzuje, že spis četla a že buď nehodlá nic doplnit, nebo že uvádí všechny doplňující údaje, které by podle jejího názoru do spisu měly být zahrnuty.
Jakmile Komise věc obdrží, neprodleně o tom vyrozumí zúčastněný členský stát.
Jestliže Komise zjistí, že informace poskytnuté členským státem nepostačují, aby mohla rozhodnout na základě plné znalosti předložené věci, může požádat o poskytnutí doplňujících informací.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
8. Conseil général de la Vienne jakožto člen dozorčí rady společnosti se smíšenou majetkovou účastí, která spravuje park Futuroscope (dále jen „Futuroscope“) několikrát od kanadského dodavatele, společnosti IMAX Corporation (dále jen „IMAX“), nakoupil audiovizuální vybavení. Conseil général de la Vienne zůstává vlastníkem tohoto vybavení, jehož provozování bylo svěřeno Futuroscope.
9. V průběhu března a dubna 1993 conseil général de la Vienne na základě dohody, kterou uzavřel s IMAX, dovezl na účet Futuroscope projekční systém nazvaný „Solido“. Podle této dohody činila kupní cena dotčeného vybavení 3 431 650 USD. Krom toho měl být IMAX za každé zaplacené vstupné do Futuroscope uhrazen dodatečný poplatek 1,8 FRF (0,27 EUR).
10. Conseil général de la Vienne uvedl v celním prohlášení jako hodnotu dováženého vybavení částku 3 431 650 USD. Při kontrole provedené francouzskou celní správou (dále jen „správa“) bylo následně po proclení zjištěno, že dodatečné poplatky vybrané ze vstupného během let 1993 až 1995 nebyly v celním prohlášení uvedeny jako součást celní hodnoty uvedeného vybavení. V měsíci červenci 1997 bylo vyšetřování ukončeno protokolem o zjištění porušení právních předpisů, kterým byl učiněn závěr o nepravdivém prohlášení celní hodnoty uvedeného vybavení.
11. Conseil général de la Vienne věc předložil smírčí a odborné daňové komisi, která v dubnu 1999 dospěla k závěru, že celní hodnota dovezeného vybavení byla podceněna o částku dodatečných poplatků ve výši 5 517 281 FRF. Během měsíce září 1999 conseil général de la Vienne předložil direction générale des douanes et droits indirects (generální ředitelství cel a nepřímých daní) na základě článků 236 a 239 celního kodexu Společenství žádost o prominutí uplatňovaného celního dluhu. Tato žádost byla v červnu 2000 zamítnuta.
12. Následně podal conseil général de la Vienne u ministra hospodářství, financí a průmyslu správní odvolání k nadřízenému orgánu. Po přezkumu spisu a na základě pokynu tohoto ministerstva directeur général des douanes et droits indirects dne 16. července 2001 informoval conseil général de la Vienne o svém rozhodnutí předložit věc Komisi. Sdělením ze dne 18. září 2001 správa Komisi předala dopis, ve kterém vysvětlila důvody, které ji vedly k zahrnutí částky dodatečných poplatků do celní hodnoty dovezeného vybavení a dotazuje se, zda Komise sdílí tentýž přístup. Tato žádost zůstala bez odpovědi.
13. Dne 19. července 2001 podala správa proti conseil général de la Vienne u tribunal d'instance de Poitiers (soud prvního stupně v Poitiers) žalobu a požadovala, aby bylo conseil général de la Vienne uloženo zaplatit dovozní clo posouzené jako clo, jehož platbě se conseil général de la Vienne vyhnul. Rozsudkem ze dne 20. prosince 2002 tento soud uložil conseil général de la Vienne zaplatit zpochybňovanou částku.
14. Conseil général de la Vienne podal proti tomuto rozsudku u předkládajícího soudu odvolání. Cour d’appel de Poitiers, který měl za to, že spor, který mu byl předložen, vyžaduje výklad článku 871 celního kodexu Společenství, se rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 871 celního kodexu Společenství týkající se výběru částky celního dluhu vykládán tak, že upravuje pod sankcí neplatnosti nezbytný a povinný postup, jestliže vnitrostátní celní orgány daly v jakémkoli okamžiku postupu vybírání celního dluhu najevo, že mají pochybnosti ohledně osoby v dobré víře povinné zaplatit clo, pokud jde o působnost kritérií vztahujících se k výběru nebo k prominutí cla vyplývajícího z celního dluhu, jehož platbě se povinný vyhnul, neboť nebyl zaúčtován k datu, kdy měl být tento dluh vybrán, přičemž jde o dluh týkající se případného zahrnutí paušálního poplatku zahrnutého povinně do ceny vstupného do zábavního parku, ve kterém je toto vybavení provozováno, do nákupní ceny audiovizuálního vybavení dodaného kanadským dodavatelem, bez ohledu na to, zda návštěvník, který uhradil tento poplatek, měl či neměl prospěch z tohoto provozování?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
15. Francouzská vláda se domnívá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce musí být prohlášena za nepřípustnou.
16. Zaprvé uplatňuje, že použití článku 871 prováděcího nařízení celními orgány členského státu předpokládá, že se celní orgány domnívají, že jsou splněny podmínky stanovené v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu Společenství nebo že mají v konkrétním případě pochybnosti o působnosti kritérií tohoto posledně uvedeného ustanovení.
17. Podle francouzské vlády se přitom spor v původním řízení netýká žádosti o prominutí cla předložené na základě druhého případu upraveného v čl. 236 odst. 1 druhém pododstavci celního kodexu Společenství použitelného v případě, kdy byla zaúčtována částka dovozního cla v rozporu s čl. 220 odst. 2 uvedeného kodexu, ale týká se zpochybnění opodstatněnosti celního dluhu. Conseil général de la Vienne totiž podle této vlády požádal o prominutí dovozního cla na základě prvního případu uvedeného ve zmíněném čl. 236 odst. 1 druhém pododstavci, podle kterého se přizná prominutí tohoto cla, jestliže v době, kdy bylo zaúčtováno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona. Tato vláda dodává, že hospodářský subjekt nemůže zároveň zpochybňovat částku celního dluhu a požadovat, aby její část nebyla dodatečně zaúčtována z důvodu údajné chyby správy.
18. Zadruhé francouzská vláda poznamenává, že žádost o stanovisko předaná Komisi správou dne 18. září 2001 se týkala celní hodnoty vybavení dovezeného v roce 1993 a směřovala k získání potvrzení analýzy provedené správou, pokud jde o částku cla dlužnou ze zákona v projednávaném případě. Pokud by naopak správa měla v úmyslu věc předložit Komisi na základě článku 871 prováděcího nařízení, což by způsobilo to, že dotyčný členský stát by již věc nemohl dále projednávat, neučinila by to bývala pouhým sdělením, ale měla by bývala předat spis tomuto orgánu.
19. V tomto ohledu je namístě připomenout, že v rámci řízení upraveného v článku 234 ES založeného na jasné dělbě činností mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem spadá posouzení skutkových okolností věci do pravomoci vnitrostátního soudu. Stejně tak je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jež musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky ze dne 25. února 2003, IKA, C‑326/00, Recueil, s. I‑1703, bod 27, a ze dne 12. dubna 2005, Keller, C‑145/03, Sb. rozh. s. I‑2529, bod 33).
20. Soudní dvůr však rovněž rozhodl, že za výjimečných okolností přísluší jemu, za účelem ověření jeho vlastní pravomoci, aby přezkoumal podmínky, za kterých se na něj vnitrostátní soud obrátil (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil, s. 3045, bod 21). Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 39, a ze dne 22. ledna 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Recueil, s. I‑607, bod 19).
21. Tak tomu ve sporu v původním řízení není.
22. V projednávaném případě je pravdou, že se jeví, že přezkum písemností předložených Soudnímu dvoru v tomto řízení, mezi nimiž je sdělení ze dne 18. září 2001, které správa zaslala Komisi, ukazuje, že se spor v původním řízení týká žádosti o prominutí dovozního cla na základě prvního případu stanoveného v čl. 236 odst. 1 druhém pododstavci celního kodexu Společenství, tedy případu, kdy částka cla nebyla dlužná ze zákona, a nikoli na základě druhého případu stanoveného v tomto ustanovení, které odůvodňuje použití článku 871 prováděcího nařízení vnitrostátními celními orgány.
23. Je však třeba poukázat na to, že cour d'appel de Poitiers měl s ohledem zejména na tytéž písemnosti jednak za to, že uvedené orgány měly pochybnosti o dosahu podmínek umožňujících osobě povinné zaplatit clo mít prospěch z toho, že se dodatečně nezaúčtuje clo, které podle nich mělo být touto osobou uváděno v celním prohlášení po dobu několika následujících let, k čemuž však nedošlo z důvodu, že osoba povinná zaplatit clo měla za to, aniž by bylo uplatňováno, že nejednala v dobré víře, že není dlužníkem uplatňovaného cla, a jednak, že spor v původním řízení nemůže být jednoznačným způsobem pokládán za postup prominutí celního dluhu, neboť může být také považován za postup vybírání celního dluhu.
24. Krom toho je třeba připomenout, že Soudnímu dvoru přísluší, aby vzal v rámci rozdělení pravomocí mezi soudy Společenství a vnitrostátními soudy v úvahu takový skutkový a legislativní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jaký vyplývá z předkládacího rozhodnutí (viz zejména rozsudky ze dne 25. října 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Recueil, s. I‑8089, bod 10, a ze dne 2. června 2005, Dörr a Ünal, C‑136/03, Sb. rozh. s. I‑4759, bod 46).
25. Jeví se tedy, že položená otázka souvisí s předmětem sporu v původním řízení, jak je vymezen předkládajícím soudem a že odpověď na položenou otázku může být užitečná pro tento soud, aby rozhodl, zda správa měla věc předložit Komisi, či nikoli na základě článku 871 prováděcího nařízení, aby posledně uvedená rozhodla.
26. Z toho vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.
K věci samé
27. S ohledem na skutkové okolnosti sporu v původním řízení a na znění položené otázky se musí její přezkum týkat pouze výkladu článku 871 prováděcího nařízení, a nikoli otázky, zda dodatečné poplatky hrazené IMAX mají být zahrnuty do celní hodnoty dovezeného vybavení.
28. Předkládající soud totiž v tomto ohledu nevyjádřil nejistotu a omezil se na to, aby se Soudního dvora dotázal na rozsah povinnosti uložené vnitrostátním celním orgánům článkem 871 prováděcího nařízení, jestliže daly v jakémkoli okamžiku postupu vybírání celního dluhu nebo postupu prominutí celního dluhu najevo pochybnosti ohledně toho, že clo nevybrané za přesně vymezených okolností nebylo dodatečně zaúčtováno.
29. Je tedy třeba mít za to, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 871 prováděcího nařízení vykládán v tom smyslu, že vnitrostátním celním orgánům ukládá povinnost předložit věc Komisi, aby rozhodla, jestliže uvedené orgány v jakémkoli okamžiku postupu vybírání celního dluhu nebo postupu prominutí celního dluhu daly najevo pochybnosti ohledně toho, že nevybrané clo vyplývající z toho, že dovozce v dobré víře neuvedl v celním prohlášení poplatky, které měly být zahrnuty do celní hodnoty dovezeného zboží, nebylo zaúčtováno, a oznámily svůj úmysl věc předložit Komisi.
30. Předtím, než bude odpovězeno na takto přeformulovanou otázku, je namístě určit znění článku 871 prováděcího nařízení, které je z hlediska časové působnosti použitelné na skutkové okolnosti sporu v původním řízení. Ve svém vyjádření totiž francouzská vláda uplatňuje, že předmětem výkladu Soudního dvora musí být znění uvedeného článku 871 vyplývající z nařízení Komise (ES) č. 1335/2003 ze dne 25. července 2003, kterým se mění nařízení č. 2454/93 (Úř. věst. L 187, s. 16; Zvl. vyd. 02/13, s. 463), a nikoli znění uváděné předkládajícím soudem, a to z důvodu, že toto ustanovení vyjadřuje procesní pravidlo, a tudíž se má za to, že se použije na všechny spory projednávané k datu, ke kterému vstoupilo v účinnost.
31. Francouzská vláda v tomto ohledu tvrdí, že na základě čl. 2 druhého pododstavce nařízení č. 1335/2003 se změny zavedené tímto nařízením v prováděcím nařízení použijí na všechny případy, které nebyly předloženy Komisi k rozhodnutí přede dnem 1. srpna 2003. Vzhledem k tomu, že podmínky uvedené v článcích 869 a 871 prováděcího nařízení k předložení věci Komisi byly změněny, a zvláště jelikož dolní hranice výše cla nevybraného od dotyčného hospodářského subjektu byla zvýšena na 500 000 eur, z toho vyplývá, že správa nebyla oprávněna věc předložit Komisi, neboť uplatňovaná výše cla v rámci sporu v původním řízení činí 221 286 eur.
32. Takovou argumentaci nelze přijmout.
33. Ačkoli je pravdou, že podle ustálené judikatury jsou procesní pravidla obecně považována za použitelná na všechny spory projednávané v okamžiku jejich vstupu v účinnost, na rozdíl od hmotněprávních pravidel, která jsou obvykle vykládána jako nevztahující se na situace existující před jejich vstupem v účinnost [viz zejména rozsudky ze dne 6. července 1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux v. Komise, C‑121/91 a C‑122/91, Recueil, s. I‑3873, bod 22; ze dne 7. září 1999, De Haan, C‑61/98, Recueil, s. I‑5003, bod 13, a ze dne 14. listopadu 2002, Ilumitrónica, C‑251/00, Recueil, s. I‑10433, bod 29], nic to nemění na tom, jak uvedl generální advokát v bodech 33 a 34 svého stanoviska, že se nový zákon může použít okamžitě pouze na situace, které, i když vznikly za působnosti předcházejícího zákona, i nadále vyvolávají své účinky v okamžiku, kdy se nový zákon stane účinným.
34. Je přitom nutno konstatovat, že 1. srpna 2003, kdy změny zavedené v prováděcím nařízení nařízením č. 1335/2003 vstoupily v účinnost, relevantní právní situace v projednávaném případě již nevyvolávala účinky. V tomto ohledu vyplývá z dokumentů založených do spisu, že dne 16. července 2001 directeur général des douanes et droits indirects informoval conseil général de la Vienne o svém rozhodnutí předložit věc Komisi, že conseil général de la Vienne byl v průběhu měsíce července 2001 žalován u tribunal d'instance de Poitiers a že správa předložila Komisi žádost o stanovisko dne 18. září 2001.
35. Za účelem poskytnutí odpovědi předkládajícímu soudu, která mu umožní rozhodnout, zda správa měla z důvodu, že dala v jakémkoli okamžiku postupu vybírání celního dluhu nebo postupu prominutí celního dluhu najevo pochybnosti ohledně toho, že nevybrané clo nebylo dodatečně zaúčtováno, předložit věc Komisi, aby rozhodla na základě článku 871 prováděcího nařízení, tedy musí Soudní dvůr vyložit ustanovení prováděcího nařízení v jeho znění vyplývajícím z nařízení č. 1677/98, které zejména stanovilo na 50 000 eur dolní hranici nevybraného cla potřebnou k tomu, aby věc mohla být předložena Komisi.
36. Článek 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu Společenství uvádí podmínky, které musejí být splněny pro to, aby vnitrostátní celní orgány nemusely dodatečně zaúčtovat částku celního dluhu. Pokud jde o postup prominutí cla, článek 236 uvedeného kodexu odkazuje na tytéž podmínky, jelikož jako jeden z případů umožňujících celním orgánům rozhodnout o nevybírání celního dluhu stanoví okolnost, že částka tohoto celního dluhu byla zaúčtována v rozporu s uvedeným čl. 220 odst. 2.
37. Uvedené podmínky jsou tři, a to chyba ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit daň přiměřeným způsobem zjistit; dobrá víra této osoby a dodržení všech ustanovení platných předpisů týkajících se celního prohlášení touto osobou.
38. Tyto tři podmínky byly již jako takové uvedeny v čl. 5 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1697/79 ze dne 24. července 1979 o dodatečném výběru dovozního nebo vývozního cla, které nebylo od osoby povinné zaplatit clo vyžadováno za zboží, které bylo uvedeno v celním prohlášení v rámci daňového režimu zahrnujícího povinnost takové clo platit (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 197, s. 1), kteréžto nařízení bylo zrušeno celním kodexem Společenství. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musejí být tyto tři podmínky splněny kumulativně (viz zejména rozsudky ze dne 14. května 1996, Faroe Seafood a další, C‑153/94 a C‑204/94, Recueil, s. I‑2465, bod 83; ze dne 26. listopadu 1998, Covita, C‑370/96, Recueil, s. I‑7711, bod 24; ze dne 19. října 2000, Sommer, C‑15/99, Recueil, s. I‑8989, bod 35, a výše uvedený rozsudek Ilumitrónica, bod 37).
39. Ze znění článku 871 prováděcího nařízení vykládaného ve vzájemném spojení s článkem 869 uvedeného nařízení vyplývá, že jsou-li v rámci postupu vybírání nevybraného cla, jehož výše dosahuje dolní hranice 50 000 eur, vnitrostátní celní orgány přesvědčeny, že uvedené podmínky nejsou splněny, musejí přímo přikročit k vybrání cla.
40. Z uvedených ustanovení rovněž vyplývá, že je-li dosažena dolní hranice 50 000 eur, celní orgány nemohou jednat samy, ale mají povinnost předložit věc Komisi a jednat ve shodě s ní ve dvou případech, a to pokud se domnívají, že za okolností daného případu jsou uvedené podmínky splněny nebo pokud mají v dotčeném případě pochybnosti o působnosti kritérií uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu Společenství. Stejně tomu tak je, pokud jde o postup prominutí cla zahájený zúčastněnou osobou na základě článku 236 uvedeného kodexu ve vzájemném spojení s čl. 220 odst. 2 písm. b) tohoto kodexu.
41. V případě předložení věci Komisi je postup stanovený prováděcím nařízením ukončen rozhodnutím, které stanoví, zda zkoumaná situace umožní dodatečně nezaúčtovat dotčené clo nebo přiznat jeho prominutí. V rámci tohoto postupu je právo dotčených osob být vyslechnut účinně zajištěno a na základě článku 873 prováděcího nařízení Komise rozhodne po konzultaci s odbornou skupinou složenou ze zástupců všech členských států.
42. Jak to Soudní dvůr upřesnil ohledně článku 5 nařízení č. 1697/79, je cílem přiznání rozhodovací pravomoci Komisi v oblasti dodatečného vybírání cla zajištění jednotného používání práva Společenství. V případech, kdy je vyhověno žádosti o upuštění od dodatečného výběru, hrozí, že toto jednotné používání práva Společenství bude zpochybněno, neboť hrozí, že posouzení, z kterého může vycházet členský stát, když vydává příznivé rozhodnutí, ve skutečnosti z důvodu pravděpodobné neexistence opravného prostředku k soudu unikne přezkumu, který by umožnil zajistit jednotné použití podmínek stanovených právními předpisy Společenství. Naopak tak tomu není v případě, kdy vnitrostátní orgány provedou výběr, a to bez ohledu na dotčenou částku. Zúčastněná osoba je pak oprávněna zpochybnit takové rozhodnutí u vnitrostátních soudů. Jednotnost práva Společenství tedy bude moci být zajištěna Soudním dvorem v rámci řízení o předběžné otázce (rozsudky ze dne 26. června 1990, Deutsche Fernsprecher, C‑64/89, Recueil, s. I‑2535, bod 13, ze dne 27. června 1991, Mecanarte, C‑348/89, Recueil, s. I‑3277, bod 33, a výše uvedený rozsudek Faroe Seafood a další, bod 34).
43. Z toho vyplývá, že pokud jde o druhý případ, tedy ten, kdy celní orgány mají pochybnosti, musejí tyto orgány věc předložit Komisi pouze v případě, že se pochybnosti týkají působnosti kritérií uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu Společenství v dotčeném případě, a pouze z důvodu existence takových pochybností. Naopak pokud by byly následně takové pochybnosti rozptýleny, a to i poté, co vnitrostátní celní orgány vyjádřily svůj úmysl předložit věc Komisi, tyto orgány by již nebyly povinny předkládat věc Komisi a měly by samy provést výběr nebo odmítnout prominutí.
44. V každém případě jestliže se v určitém případě pochybnosti vnitrostátních celních orgánů týkají otázky jiné než otázky působnosti kritérií uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) uvedeného kodexu v dotčeném případě, jako například možnosti, že se dodatečně nezaúčtuje nevybrané clo, vyplývající z toho, že dovozce neuvedl v celním prohlášení poplatky, které měly být zahrnuty do celní hodnoty dovezeného zboží, i když je tento dovozce v dobré víře, článek 871 prováděcího nařízení se nepoužije, a tudíž uvedené orgány nejsou povinny předložit věc Komisi, aby rozhodla.
45. Vzhledem k tomu, že dobrá víra osoby povinné zaplatit clo je pouze jednou z podmínek, které musejí být nezbytně splněny, aby nemuselo být provedeno dodatečné zaúčtování cla, nemůže sama o sobě dát vznik povinnosti vnitrostátních celních orgánů předložit věc Komisi na základě článku 871 prováděcího nařízení.
46. V důsledku toho je namístě na položenou otázku odpovědět tak, že článek 871 prováděcího nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci postupu vybírání celního dluhu nebo prominutí nevybraného cla nejsou vnitrostátní celní orgány povinny předložit věc Komisi, aby rozhodla, jestliže pohybnosti, které měly v dotčeném případě, pokud jde o působnost kritérií uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) celního kodexu Společenství, byly rozptýleny, a to i poté, co uvedené orgány vyjádřily svůj úmysl předložit věc Komisi, nebo jestliže se pociťované pochybnosti týkají dodatečného zaúčtování nevybraného cla vyplývajícího z toho, že dovozce v dobré víře neuvedl v celním prohlášení poplatky, které měly být zahrnuty do celní hodnoty dovezeného zboží.
K nákladům řízení
47. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
Článek 871 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství, ve znění nařízení Komise (ES) č. 1677/98 ze dne 29. července 1998 musí být vykládán v tom smyslu, že v rámci postupu vybírání celního dluhu nebo prominutí nevybraného cla nejsou vnitrostátní celní orgány povinny předložit věc Komisi, aby rozhodla, jestliže pochybnosti, které měly v dotčeném případě, pokud jde o působnost kritérií uvedených v čl. 220 odst. 2 písm. b) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, byly rozptýleny, a to i poté, co uvedené orgány vyjádřily svůj úmysl předložit věc Komisi, nebo jestliže se pociťované pochybnosti týkají dodatečného zaúčtování nevybraného cla vyplývajícího z toho, že dovozce v dobré víře neuvedl v celním prohlášení poplatky, které měly být zahrnuty do celní hodnoty dovezeného zboží.