62020CJ0354_RES
Spojené věci C‑354/20 PPU a C‑412/20 PPU
LaP
(žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Rechtbank Amsterdam)
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 17. prosince 2020
„Řízení o předběžné otázce – Naléhavé řízení o předběžné otázce – Policejní a justiční spolupráce v trestních věcech – Evropský zatýkací rozkaz – Rámcové rozhodnutí 2002/584/SVV – Článek 1 odst. 3 – Článek 6 odst. 1 – Postupy předávání mezi členskými státy – Podmínky výkonu – Listina základních práv Evropské unie – Článek 47 druhý pododstavec – Právo na přístup k nezávislému a nestrannému soudu – Systémové nebo celoplošné nedostatky – Pojem ‚vystavující justiční orgán‘ – Zohlednění vývoje situace po vydání příslušného evropského zatýkacího rozkazu – Povinnost vykonávajícího justičního orgánu ověřit konkrétním a přesným způsobem existenci závažných a prokazatelných důvodů se domnívat, že dotyčná osoba bude v případě předání vystavena skutečnému nebezpečí porušení jejího práva na spravedlivý proces“
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Zásada vzájemného uznávání – Dopad
(Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, bod 6 odůvodnění a čl. 1 odst. 2, článek 3, 4, 4a a 5)
(viz body 35–37, 40)
Policejní spolupráce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Pojem ‚vystavující justiční orgán‘ ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí – Soud – Zahrnutí – Systémové nebo celoplošné nedostatky týkající se nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu – Nedostatky, které existují v okamžiku vydání evropského zatýkacího rozkazu nebo po jeho vydání – Podmínky zohlednění
(Rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 6 odst. 1)
(viz body 38, 41–45, 48–50, 69 a výrok)
Justiční spolupráce v trestních věcech – Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy – Předávání odsouzených nebo podezřelých osob vystavujícím justičním orgánům – Povinnost ctít základní práva a obecné právní zásady – Právo na přístup k nezávislému a nestrannému soudu – Systémové nebo celoplošné nedostatky týkající se nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu – Nedostatky, které existují v okamžiku vydání evropského zatýkacího rozkazu nebo po jeho vydání – Domněnka porušení uvedeného práva – Neexistence – Ověření vykonávajícím justičním orgánem – Dopad – Důsledky
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 47 druhý pododstavec; rámcové rozhodnutí Rady 2002/584, ve znění rámcového rozhodnutí 2009/299, čl. 1 odst. 3)
(viz body 52, 53, 56–61, 63, 64, 66–69 a výrok)
Shrnutí
Existence důkazů o systémových nebo celoplošných nedostatcích týkajících se nezávislosti soudnictví v Polsku nebo důkazů o prohloubení těchto nedostatků sama o sobě neodůvodňuje, aby justiční orgány ostatních členských států odmítly vykonat jakýkoli evropský zatýkací rozkaz vydaný polským justičním orgánem.
Výkon evropského zatýkacího rozkazu vydaného polským justičním orgánem však musí být odmítnut, pokud s ohledem na individuální situaci dotyčné osoby, povahu dotčeného trestného činu a skutkové okolnosti vystavení tohoto zatýkacího rozkazu existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že z důvodu těchto nedostatků bude tato osoba po předání těmto orgánům vystavena skutečnému nebezpečí porušení svého práva na spravedlivý proces.
V srpnu 2015 a v únoru 2019 vydaly polské soudy evropské zatýkací rozkazy (dále jen „EZR“) proti dvěma polským státním příslušníkům za účelem trestního stíhání a výkonu trestu odnětí svobody. Vzhledem k tomu, že se dotčené osoby nacházely v Nizozemsku, podal officier van justitie (zástupce úřadu státního zástupce, Nizozemsko) u rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu, Nizozemsko) v souladu s nizozemským právem návrhy na výkon těchto EZR.
Tento soud má však pochybnosti o tom, zda má povinnost těmto návrhům vyhovět. Přesněji řečeno, klade si otázku ohledně významu rozsudku Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (
1
), vydaného v souvislosti reformami polského soudního systému. V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že výkon EZR může být výjimečně odmítnut, pokud je prokázáno, že dotyčná osoba může být v případě předání do členského státu, který EZR vydal, vystavena nebezpečí porušení práva na nezávislý soud, které je základní složkou práva na spravedlivý proces (
2
).
Takové odmítnutí je však možné až po provedení dvoufázového přezkumu: vykonávající justiční orgán poté, co obecně posoudí, zda existují objektivní skutečnosti, které mohou prokázat existenci nebezpečí porušení tohoto práva z důvodu systémových nebo celoplošných nedostatků nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu, musí ověřit, do jaké míry mohou mít tyto nedostatky konkrétní dopad na osobní situaci dotyčné osoby, pokud bude předána soudním orgánům tohoto členského státu.
Vzhledem k nedávným událostem (
3
) – k některým došlo až po vydání dotčených EZR – má rechtbank Amsterdam (soud v Amsterodamu) za to, že nedostatky polského soudnictví jsou takové povahy, že nezávislost celé polské justice, a tudíž i právo na nezávislý soud náležející všem polským jednotlivcům, již nejsou zaručeny. V této souvislosti si klade otázku, zda toto zjištění samo o sobě postačuje k odůvodnění odmítnutí výkonu EZR vydaného polským soudem, aniž je nutné zkoumat dopad těchto nedostatků za okolností projednávané věci.
V rámci naléhavého řízení o předběžné otázce odpověděl Soudní dvůr ve složení velkého senátu záporně a potvrdil svou ustálenou judikaturu vyplývající z rozsudku Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému).
Závěry Soudního dvora
Zaprvé Soudní dvůr rozhodl, že systémové nebo celoplošné nedostatky dotýkající se nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu, jakkoli závažné, samy o sobě nepostačují k tomu, aby vykonávající justiční orgán mohl mít za to, že žádný soud tohoto vystavujícího členského státu nespadá pod pojem „vystavující justiční orgán“ EZR (
4
), který v zásadě znamená, že příslušný orgán jedná nezávisle.
V této souvislosti Soud nejprve uvádí, že takové nedostatky nemusí mít nezbytně vliv na všechna rozhodnutí, která mohou soudy tohoto členského státu přijmout. Dále uvádí, že i když za výjimečných okolností mohou být zásady vzájemné důvěry a vzájemného uznávání, které jsou základem fungování mechanismu EZR, omezeny, odepřít postavení „vystavujícího justičního orgánu“ všem soudům tohoto členského státu, jichž se tyto nedostatky týkají, by vedlo k obecnému vyloučení použití těchto zásad v rámci EZR vydaných těmito soudy. Takové řešení by navíc s sebou neslo i jiné velmi důležité důsledky, jelikož by zejména znamenalo, že soudy tohoto členského státu již nemohou předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (
5
). Konečně Soudní dvůr také potvrzuje, že jeho nedávná judikatura, podle níž státní zastupitelství některých členských států nemají s ohledem na vztah podřízenosti vůči moci výkonné dostatečné záruky nezávislosti, aby mohla být považována za „vystavující justiční orgány“ (
6
), není relevantní pro soudy členských států. V Unii práva totiž požadavek nezávislosti soudů vylučuje již ze své povahy jakýkoli vztah tohoto typu vůči této moci výkonné.
Zadruhé Soudní dvůr potvrzuje, že existence nebo prohloubení systémových nebo celoplošných nedostatků týkajících se nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu, které se projevují nebezpečím porušení práva na spravedlivý proces, neumožňuje ještě předpokládat (
7
), že osoba, na kterou se vztahuje EZR, bude v případě předání skutečně vystavena takovému nebezpečí. Soudní dvůr tak trvá na požadavku dvoufázového přezkumu stanoveného v rozsudku Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) a uvádí, že zjištění těchto nedostatků musí sice vést vykonávající justiční orgán k obezřetnosti, ale nemůže jej zprostit povinnosti provést v souladu s druhou fází tohoto přezkumu konkrétní a přesné posouzení daného nebezpečí. Toto posouzení musí zohlednit situaci vyžádané osoby, povahu dotčeného trestného činu a takové skutkové okolnosti vydání EZR, jako jsou prohlášení orgánů veřejné moci, která by mohla zasáhnout do způsobu, jakým má být řešen konkrétní případ. Soudní dvůr v této souvislosti připomíná, že obecné pozastavení mechanismu EZR vůči členskému státu, které by mu umožnilo vyhnout se provedení takového posouzení a automaticky odmítnout výkon EZR vydaných tímto členským státem, je možné pouze tehdy, shledá-li Evropská rada jednoznačně, že tento členský stát nedodržuje zásady, na nichž je založena Unie (
8
).
Kromě toho Soudní dvůr upřesňuje, že byl-li EZR vydán pro účely trestního stíhání, musí vykonávající justiční orgán případně zohlednit i systémové nebo celoplošné nedostatky týkající se nezávislosti soudní moci vystavujícího členského státu, k nimž by došlo po vydání příslušného EZR, a dále posoudit, do jaké míry mohou mít tyto nedostatky dopad na úrovni soudů tohoto členského státu, příslušných v případě řízení, která se budou na dotyčnou osobu vztahovat. V případě EZR vydaného, aby bylo dosaženo předání vyžádané osoby za účelem výkonu trestu odnětí svobody nebo ochranného opatření spojeného s odnětím osobní svobody, musí vykonávající justiční orgán přezkoumat, do jaké míry systémové nebo celoplošné nedostatky, které existovaly ve vystavujícím členském státu v okamžiku vydání EZR za okolností projednávané věci ovlivnily nezávislost soudu tohoto členského státu, který uložil trest či ochranné opatření spojené s odnětím osobní svobody, jehož výkon je předmětem tohoto EZR.
(
1
) – Rozsudek ze dne 25. července 2018, Minister for Justice and Equality (Nedostatky soudního systému) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586).
(
2
) – Toto právo je zaručeno v čl. 47 druhém pododstavci Listiny základních práv Evropské unie.
(
3
) – Předkládající soud mimo jiné skutečnosti zmiňuje zejména nedávnou judikaturu Soudního dvora v této oblasti [rozsudek ze dne 19. listopadu 2019, A. K. a další. (Nezávislost kárného kolegia Nejvyššího soudu) (C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18, EU:C:2019:982), rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz et Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234)], jakož i žalobu pro nesplnění povinností podanou Evropskou komisí proti Polské republice (probíhající řízení ve věci C‑791/19).
(
4
) – Ve smyslu čl. 6 odst. 1 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34), ve znění rámcového rozhodnutí Rady 2009/299/SVV ze dne 26. února 2009 (Úř. věst. 2009, L 81, s. 24).
(
5
) – Toto řešení by totiž znamenalo, že by již žádný soud vystavujícího členského státu nemohl být považován za splňující požadavek nezávislosti, který je inherentní pojmu „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
(
6
) – Viz zejména rozsudek ze dne 27. května 2019, OG a PI (Státní zastupitelství v Lübecku a Cvikově) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
7
) – Podle čl. 1 odst. 3 rámcového rozhodnutí o EZR.
(
8
) – Tento postup je stanoven v čl. 7 odst. 2 SEU.