Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 04/15/2020 
Spisová značka: 27 Cdo 3456/2019 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2020:27.CDO.3456.2019.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Příslušnost soudu mezinárodní 
Zaměstnanci 
Statutární orgán 
Jednatel 
Náhrada škody 
Pracovní poměr 
Dotčené předpisy: čl. 7 odst. 1 Nařízení (EU) č. 1215/2012 
čl. 7 odst. 2 Nařízení (EU) č. 1215/2012 
čl. 22 Nařízení (EU) č. 1215/2012 
Kategorie rozhodnutí: C EU 
 
27 Cdo 3456/2019-105  
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Filipa Cilečka a 
soudců JUDr. Marka Doležala a JUDr. Petra Šuka v právní věci žalobkyně První konkursní v. o. 
s., se sídlem v Praze 4, Severozápadní II. 32/306, PSČ 141 00, identifikační číslo osoby 
26424568, jako insolvenční správkyně dlužnice E. A. S. I. East European Central s. r. o., se 
sídlem v Praze 6, Na Kodymce 1524/16, PSČ 16000, identifikační číslo osoby 27153002, 
zastoupené Mgr. Janem Vydrželem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Opletalova 1535/4, PSČ 110 
00, proti žalovanému T. D., narozenému XY, bytem XY, zastoupenému JUDr. Tomášem 
Leuchterem, advokátem, se sídlem v Praze 1, Mikulandská 122/4, PSČ 110 00, o zaplacení 
1.355.409 Kč s příslušenstvím, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 74 Cm 162/2018, o 
dovolání žalovaného proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 27. 5. 2019, č. j. 6 Cmo 
2/2019-72, takto: 
 
Dovolání se zamítá. 
 
Odůvodnění: 
 
 
[1] Městský soud v Praze usnesením ze dne 21. 11. 2018, č. j. 74 Cm 162/2018-57, zastavil řízení 
pro nedostatek pravomoci českých soudů (výrok I.) a rozhodl o náhradě nákladů řízení (II. výrok).  
[2] Soud prvního stupně vyšel z toho, že žalobkyně uplatňuje vůči žalovanému – bývalému 
jednateli dlužnice (dále také „společnost“), nárok z bezdůvodného obohacení, když si nechával 
dlužnicí vyplácet finanční částky za výkon funkce jednatele, aniž by měl uzavřenu smlouvu o 
výkonu funkce nebo výplaty schváleny valnou hromadou dlužnice. Žalovaný, ačkoliv je stále 
občanem České republiky, má zde zrušen trvalý pobyt a v současné době bydlí v Rakouské 
republice. Žalovaný vznesl při prvním úkonu v řízení námitku nedostatku pravomoci českých 
soudů.
[3] Na takto ustaveném skutkovém základu soud prvního stupně uzavřel, že podle článku 4 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení 
Brusel I bis“) jsou k projednání žaloby v posuzované věci příslušné soudy místa bydliště 
žalovaného, tedy soudy rakouské.  
[4] Soud vyloučil aplikaci článku 7 nařízení Brusel I bis (představující výjimku z obecné 
příslušnosti podle článku 4), podle kterého může být žalovaný žalován i v místě, kde vznikla 
škodní událost, protože žalovaný je žalován z titulu bezdůvodného obohacení, a nikoliv z titulu 
náhrady škody. Uzavřel, že žaloba nebyla podána z titulu porušení právní povinnosti, nýbrž z toho 
důvodu, že „žalovaný nakládal s prostředky společnosti (k čemuž měl z pozice statutárního 
orgánu v dané době oprávnění) v domnění, že zde je platný právní titul k poskytnutí plnění.“  
[5] K odvolání žalobkyně Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným rozhodnutím usnesení soudu 
prvního stupně změnil tak, že se řízení pro nedostatek pravomoci českých soudů nezastavuje.  
[6] Odvolací soud se neztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, podle něhož není v 
projednávané věci dána zvláštní příslušnost českého soudu podle článku 5 odst. 3 nařízení Rady 
(ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech dále jen „nařízení Brusel I“ (článek 7 odst. 2 Nařízení Brusel I 
bis), podle kterého osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném 
členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu 
místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události.  
[7] Odvolací soud vysvětlil, že pojem „delikt“ ve smyslu uvedeného článku nařízení Brusel I 
vzhledem k systematice a cílům tohoto nařízení typově odpovídá nároku na náhradu škody, včetně 
nároku na odškodnění majetkové a nemajetkové újmy a „kvazideliktem“ může být nárok z 
bezdůvodného obohacení.  
[8] Odvolací soud konstatoval, že předmětný nárok je nutno posoudit jako nárok na náhradu 
škody proti jednateli ve smyslu § 53 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a 
družstvech (zákona o obchodních korporacích), a uzavřel že za situace, kdy žalobce využil 
možnost (ve smyslu článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I) uplatnit nárok na náhradu škody vůči 
žalovanému, jenž má bydliště na území některého členského státu (Rakouské republice), která 
vznikla na území České republiky, u českých soudů je závěr soudu, že není dána mezinárodní 
příslušnost českých soudů, nesprávný.  
[9] Proti usnesení odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 
zákona č. 99/1963 Sb. občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř“), maje za to, že napadené 
rozhodnutí spočívá na řešení:  
1) otázky posouzení uplatněného nároku jako nároku mimosmluvního, při jejímž řešení se 
odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu a Soudního dvora 
Evropské unie, podle které nelze z téže věci dovodit mezinárodní příslušnosti zároveň z 
ustanovení článku 5 odst. 1 a článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I, neboť ty se navzájem aplikačně 
vylučují (v jednom případě je podstatná existence smlouvy, ve druhém je podstatná její 
neexistence), a dále  
2) otázky, která dosud nebyla dovolacím soudem vyřešena, a to, zda v případě „pracovní smlouvy 
jednatele nebo smlouvy o výkonu funkce odkazující na pracovněprávní předpisy“ se aplikuje 
článek 22 nařízení Brusel I bis o výlučné příslušnosti.
[10] Dovolatel namítá, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci 
(uplatňuje dovolací důvod podle § 241a odst. 1 o. s. ř.), a navrhuje, aby Nejvyšší soud napadené 
rozhodnutí „zrušil“.  
[11] Ve vztahu k první otázce dovolatel odkazuje mimo jiné na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, a namítá, že nárok v projednávané věci nelze posuzovat 
současně jako smluvní závazek a závazek mimosmluvní. Brojí tak proti závěru odvolacího soudu 
(vyplývající ze závěru o aplikaci článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I) o mimosmluvním charakteru 
projednávaného nároku, resp. závěru o možnosti žalobce nárok uplatnit (ve smyslu citovaného 
článku) u českých soudů, tedy v místě, kde škodní událost vznikla.  
[12] Dovolatel konstatuje, že sama žalobkyně v žalobě odkazuje na mzdové listy a uzavřený 
pracovněprávní vztah s dovolatelem. Tato skutečnost – podle názoru dovolatele – vyplývá i z 
provedeného dokazování. Dovolatel má tak za to, že s ohledem na existenci smluvního závazku je 
vyloučena aplikace článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I, resp. článku 7 odst. 2 Brusel I bis.  
[13] Jde-li o druhou otázku, dovolatel se domnívá, že za situace, kdy s dlužnicí uzavřel pracovní 
smlouvu, je na daný smluvní vztah nutno aplikovat článek 22 nařízení Brusel I bis, tedy výlučnou 
příslušnost soudu státu, v němž má zaměstnanec bydliště.  
[14] I v případě, když by pracovní smlouva měla být posouzena ve smyslu rozsudku Nejvyššího 
soudu ze dne 11. 4. 2018, sp. zn. 31 Cdo 4831/2017, uveřejněného pod číslem 35/2019 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek (dále též jen „R 35/2019“), jako smlouva o výkonu funkce, pro 
kterou si strany zvolily pracovněprávní režim, má dovolatel za to, že podřízením smlouvy o 
výkonu funkce pracovnímu právu si strany „zvolily i výlučnou pracovněprávní příslušnost“.  
[15] Žalobkyně ve vyjádření vyvrací dovolací námitky a uvádí, že v době podání žaloby měl 
dovolatel podle výpisu z obchodního rejstříku trvalé bydliště na adrese XY, a ve smyslu § 11 o. s. 
ř. tak žalobkyně podala žalobu u věcně i místně příslušného Obvodního soudu pro Prahu 6. 
Následnou změnu trvalého bydliště ze strany dovolatele považuje žalobkyně za obstrukční a 
navrhuje, aby Nejvyšší soud dovolání odmítl, případně zamítl.  
[16] Nejvyšší soud předesílá, že ve smyslu článku 66 odst. 1 a článku 81 nařízení Brusel I bis, s 
přihlédnutím k datu podání žaloby (21. 9. 2017), se v projednávané věci aplikuje nařízení Brusel I 
bis.  
[17] Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. k zodpovězení obou dovoláním otevřených otázek; 
není však důvodné.  
[18] Z článku 4 odst. 1 nařízení Brusel I bis plyne, že nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být 
osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost 
žalovány u soudů tohoto členského státu.  
[19] Podle článku 7 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel I bis může být osoba, která má bydliště v 
některém členském státě, být v jiném členském státě žalována, pokud předmět sporu tvoří 
smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být 
splněn.  
[20] Podle článku 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis může být osoba, která má bydliště v některém 
členském státě, být v jiném členském státě žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo 
kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události.
[21] Z ustálené judikatury Nejvyššího soudu k článku 5 odst. 3 nařízení Brusel I jejíž závěry se 
prosadí také v poměrech nařízení Brusel I bis (článku 7 odst. 2) se podává, že:  
1/ Pojem „věci týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ podle článku 5 odst. 3 
nařízení Brusel I je nezbytné vykládat autonomně, a to především s přihlédnutím k systematice a 
cílům tohoto nařízení (srov. např. rozsudek Soudního dvora ze dne 27. 9. 1988, ve věci 189/87, 
Athanasios Kalfelis proti Banque Schröder, Münchmeyer, Hengst & Co. a dalším, bod 16; nebo 
rozsudek ze dne 25. 11. 2011, ve věcech C-509/09 a C-161/10, eDate Advertising GmbH proti X a 
Olivier Martinez a Robert Martinez proti MGN Limited, bod 38). Uvedený pojem tedy Soudní 
dvůr vnímá „jako nezávislý koncept, který se vztahuje na všechny žaloby, jež mají za cíl založit 
odpovědnost žalovaného a jež nesouvisejí se smlouvou ve smyslu článku 5 odst. 1“ (viz rozsudek 
Kalfelis, bod 18).  
2/ S ohledem na výše uvedené lze dovodit, že pojmu „delikt“ typově odpovídá nárok na náhradu 
škody, včetně nároku na odškodnění majetkové a nemajetkové újmy. „Kvazidelikt“ se od deliktu 
pak odlišuje tím, že ne vždy vyžaduje protiprávní jednání na straně žalovaného. Kvazideliktem ve 
smyslu nařízení Brusel I tak může být nárok z jednatelství bez příkazu nebo právě z 
bezdůvodného obohacení, a to za podmínky, že nesouvisí se smlouvou podle článku 5 odst. 1 
nařízení Brusel I.  
[22] Srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013, ze 
dne 12. 3. 2014, sp. zn. 28 Cdo 2953/2013, a ze dne 28. 8. 2019, sp. zn. 27 Cdo 4352/2017.  
[23] Z ustálené rozhodovací praxe Soudního dvora Evropské unie k článku 5 odst. 1 nařízení 
Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis se podává, že:  
1/ Pojem „nároky ze smlouvy“ ve smyslu článku 5 bodu 1 nařízení Brusel I předpokládá existenci 
svobodně přijatého závazku jedné strany vůči druhé straně. Příslušnost soudu k rozhodování o 
sporech týkajících se existence smluvního závazku se určí dle tohoto ustanovení i tehdy, pokud 
vznik smlouvy, která dala podnět k podání žaloby, je mezi účastníky sporný.  
2/ Žaloba o náhradu škody vzniklé porušením smluvní povinnosti je žalobou ze smlouvy ve 
smyslu článku 5 odst. 1 nařízení Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis a příslušný je soud, 
v jehož obvodu měla být splněna ona smluvní povinnost, v důsledku jejíhož orušení vznikla 
žalobci škoda.  
3/ Žaloba společnosti proti jejímu bývalému jednateli z důvodu údajného neplnění povinnosti 
řádně vykonávat funkci, která je mu uložena právem obchodních korporací, spadá pod pojem 
„nároky ze smlouvy“ ve smyslu článku 5 odst. 1 nařízení Brusel I/článku 7 odst. 1 nařízení Brusel 
I bis.  
[24] Srovnej např. rozsudek Soudního dvora Evropské unie ze dne 14. 3. 2013, ve věci C-419/1, 
Česká spořitelna a. s. proti Geraldu Fichterovi, bod 46; ze dne 20. 1. 2005, ve věci C-27/02, 
Petra Engler proti Janus Versand GmbH, bod 46; dále ze dne 13. 3. 2014, ve věci C-548/12, 
Marc Brogsitter proti Fabrication de Montres Normandes EURL, Karsten Fräßdorf, body 22 až 
27; a ze dne 10. 9. 2015, ve věci C-47/14, Holterman Ferho Exploitatie BV proti Friedrich 
Leopold Freiherr Spies von Büllesheim, body 53 a 54. V judikatuře Nejvyššího soudu viz 
usnesení ze dne 28. 8. 2019, sp. zn. 27 Cdo 4352/2017.  
[25] Promítnuto do poměrů projednávané věci to znamená, že nárok uplatněný žalobou odpovídá 
pojmu „nárok ze smlouvy“ ve smyslu článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis, a nikoliv pojmu „věc 
týkající se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti“ ve smyslu článku 7 odst. 2 tohoto nařízení
(jak nárok kvalifikoval odvolací soud). Příslušný k projednání a rozhodnutí o nároku (kromě 
obecně příslušného soudu podle článku 4 nařízení Brusel I bis) je tak soud místa, kde měla být 
splněna ona smluvní povinnost (povinnost vykonávat funkci jednatele s péčí řádného hospodáře). 
Takovým místem je místo skutečného sídla společnosti (místo, kde, resp. odkud jednatel 
společnost skutečně řídil); z obsahu spisu se přitom nepodává, že by se skutečné sídlo společnosti 
lišilo od sídla zapsaného. Příslušným je tedy (podle článku 7 odst. 1 nařízení Brusel I bis) český 
soud.  
[26] Závěr odvolacího soudu, podle něhož žalobce mohl uplatnit nárok na náhradu škody vůči 
žalovanému, jenž má bydliště na území některého členského státu (Rakouské republice), která 
vznikla na území České republiky, u českých soudů, je tudíž – ve výsledku – správný.  
[27] Ve vztahu k (druhé) dovolatelem předestřené otázce aplikace článku 22 nařízení Brusel I bis 
z ustálené judikatury Soudního dvora Evropské unie vyplývá, že předpokladem pracovního 
poměru je vztah podřízenosti mezi zaměstnancem a jeho zaměstnavatelem a existence takového 
vztahu musí být posouzena v rámci každého konkrétního případu. Smluvní vztah mezi členem 
statutárního orgánu a společností zásadně nenaplňuje znaky individuální pracovní smlouvy ve 
smyslu nařízení Brusel I bis a nevztahuje se na něj jurisdikční ochrana dle článků 20 až 23 tohoto 
nařízení (viz např. rozsudek ze dne 11. 4. 2019, ve věci C-603/17, Peter Bosworth, Colin Hurley 
proti Arcadia Petroleum Limited a další; či rozsudek Holterman Ferho Exploitatie BV, body 43 až 
49).  
[28] V poměrech projednávané věci se tak na vztah mezi žalobcem, v postavení jednatele 
společnosti, a společností úprava výlučné příslušnosti podle článku 22 nařízení Brusel I bis – i za 
existence smlouvy o výkonu funkce s odkazem na pracovněprávní předpisy – neuplatní.  
[29] Jelikož se dovolateli prostřednictvím uplatněného dovolacího důvodu a jeho obsahového 
vymezení správnost rozhodnutí odvolacího soudu zpochybnit nepodařilo a Nejvyšší soud v řízení 
neshledal ani vady, k jejichž existenci u přípustného dovolání přihlíží z úřední povinnosti (§ 242 
odst. 3 o. s. ř.), dovolání podle § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.  
[30] O náhradě nákladů dovolacího řízení Nejvyšší soud nerozhodoval, když rozhodnutí 
Nejvyššího soudu není rozhodnutím, kterým se řízení končí, a řízení nebylo již dříve skončeno 
(srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. července 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, 
uveřejněné pod číslem 48/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).  
[31] Rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení (od 30. 9. 2017) se podává z 
části první, článku II bodu 2 zákona č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních 
soudních, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony.  
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
V Brně dne 15. 4. 2020 
 
 
JUDr. Filip Cileček 
předseda senátu