62019TO0066
USNESENÍ TRIBUNÁLU (devátého senátu)
10. prosince 2019 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost – Vnitřní trh – Základní svobody – Nařízení (EU) 2018/1724 – Zřízení jednotné digitální brány pro poskytování přístupu k informacím, postupům a k asistenčním službám a službám pro řešení problémů – Orgán působící na nižší než celostátní úrovni – Aktivní legitimace – Osobní dotčení – Nepřípustnost“
Ve věci T‑66/19,
Vlaamse Gemeenschap (Belgie),
Vlaams Gewest (Belgie),
zastoupení T. Eyskensem, N. Bonbledem a P. Geysensem, advokáty,
žalobci,
proti
Evropskému parlamentu, zastoupenému I. McDowell, R. van de Westelakenem a M. Peternel, jako zmocněnci,
a
Radě Evropské unie, zastoupené K. Michoel a O. Segnanou, jako zmocněnci,
žalovaným,
jejímž předmětem je návrh podaný na základě článku 263 SFEU znějící na zrušení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 ze dne 2. října 2018, kterým se zřizuje jednotná digitální brána pro poskytování přístupu k informacím, postupům a k asistenčním službám a službám pro řešení problémů a kterým se mění nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. 2018, L 295, s. 1),
TRIBUNÁL (devátý senát),
ve složení M. J. Costeira, předsedkyně, D. Gratsias (zpravodaj) a T. Perišin, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
1
Dne 6. května 2015 vydala Evropská komise sdělení nazvané „Strategie pro jednotný digitální trh v Evropě“ [COM (2015) 192 final]. V bodě 4.3.2 tohoto sdělení, nazvaném „Elektronická veřejná správa“ Komise poznamenává, že „[K]ontaktní místa mezi orgány veřejné moci a občany či podniky jsou […] nejednotná a neúplná“ a že „[p]otřebám podniků a občanů při jejich přeshraničních činnostech by se dalo lépe vyhovět, pokud by se navázalo na infrastruktury digitálních služeb v rámci Nástroje pro propojení Evropy, rozšířily se a integrovaly stávající evropské portály, sítě, služby a systémy […] a napojily se na ‚jednotnou digitální bránu‘.“
2
Komise se tak zavázala předložit nový akční plán pro elektronickou veřejnou správu na období 2016–2020, který zahrne mimo jiné „rozšíření a integraci evropských a národních portálů“ směřující k vytvoření dotčené jednotné digitální brány.
3
Dne 28. října 2015 kromě toho Komise vydala sdělení nazvané „Zlepšování jednotného trhu: více příležitostí pro lidi a podniky“ [COM(2015) 550 final]. Tímto sdělením Komise stanovila svou strategii pro jednotný trh.
4
Komise v této souvislosti předložila legislativní návrh, který vedl k přijetí nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1724 ze dne 2. října 2018, kterým se zřizuje jednotná digitální brána pro poskytování přístupu k informacím, postupům a k asistenčním službám a službám pro řešení problémů a kterým se mění nařízení (EU) č. 1024/2012 (Úř. věst. 2018, L 295, s. 1).
5
Podle bodu 4 odůvodnění nabízí nařízení 2018/1724 občanům a podnikům snadný přístup k informacím, postupům a asistenčním službám a službám pro řešení problémů, které potřebují k výkonu svých práv na vnitřním trhu. Brána zřízená na základě tohoto nařízení by tak mohla přispět k větší transparentnosti pravidel a předpisů týkajících se různých situací v podnikání a životě v oblastech, jako je cestování, důchod, vzdělávání, zaměstnání, zdravotní péče, práva spotřebitele a rodinná práva.
6
V bodě 6 odůvodnění je uvedeno, že nařízení 2018/1724 sleduje trojí cíl, a sice snížit veškerou dodatečnou administrativní zátěž občanů a podniků, kteří vykonávají nebo chtějí vykonávat svá práva na vnitřním trhu, včetně volného pohybu občanů, v plném souladu s vnitrostátními pravidly a postupy, odstranit diskriminaci a zajistit fungování vnitřního trhu, pokud jde o poskytování informací, postupů a asistenčních služeb a služeb pro řešení problémů.
7
V bodě 7 odůvodnění nařízení 2018/1724 se uvádí, že aby občané a podniky v Unii mohli využívat svého práva na volný pohyb v rámci vnitřního trhu, měla by Unie přijmout zvláštní nediskriminační opatření, jež občanům a podnikům umožní snadný přístup k dostatečně komplexním a spolehlivým informacím o jejich právech podle práva Unie a k informacím o platných vnitrostátních pravidlech a postupech, které musejí dodržet, pokud se přestěhují, budou žít či studovat v jiném než vlastním členském státě, nebo pokud se v něm usadí nebo budou vykonávat podnikatelskou činnost.
8
Jak se přitom uvádí v bodě 9 odůvodnění nařízení 2018/1724, je zřejmé, že občané a podniky z jiných členských států mohou být znevýhodněni kvůli své neznalosti vnitrostátních pravidel a administrativních systémů, používání odlišných jazyků a větší zeměpisné vzdálenosti příslušných orgánů v jiných než vlastních členských státech. V tomtéž bodě odůvodnění je uvedeno, že nejúčinnějším způsobem, jak snížit následné překážky na vnitřním trhu, je umožnit jak uživatelům, kteří nejsou přeshraničními uživateli, tak přeshraničním uživatelům, aby získali přístup k informacím online v jazyce, kterému jsou schopni rozumět a tím jim umožnit, aby splnili postupy nutné k dodržení vnitrostátních pravidel zcela online, a nabídnout jim asistenční služby pokud pravidla a postupy nejsou dostatečně jasné nebo pokud při výkonu svých práv narazí na překážky.
9
V bodě 12 odůvodnění je uvedeno, že by nařízení 2018/1724 mělo zřídit jednotnou digitální bránu, která by měla být jednotným vstupním místem, jehož prostřednictvím budou občané a podniky moci získávat informace o pravidlech a požadavcích, které musí splnit v souladu s právem Unie nebo s vnitrostátním právem.
10
V této souvislosti se v bodě 35 odůvodnění nařízení 2018/1724 uvádí, že přístupnost informací pro přeshraniční uživatele lze výrazně zlepšit, pokud budou dané informace dostupné i v jiném úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů.
11
V článku 2 nařízení 2018/1724 se stanoví:
„1.   Komise a členské státy zřídí v souladu s tímto nařízením jednotnou digitální bránu (dále jen ‚brána‘). Brána sestává ze společného uživatelského rozhraní spravovaného Komisí (dále jen ‚společné uživatelské rozhraní‘), které je zařazeno do portálu ‚Vaše Evropa‘ a poskytuje přístup k relevantním unijním a vnitrostátním odkazům internetových stránek.
2.   Brána poskytuje přístup k:
a)
informacím o právech, povinnostech a pravidlech, které jsou stanoveny právem Unie a vnitrostátním právem a které platí pro uživatele, vykonávající nebo hodlající vykonávat svá práva odvozená z práva vnitřního trhu Unie v oblastech uvedených v příloze I;
b)
informacím o online a offline postupech zavedených na úrovni Unie nebo na vnitrostátní úrovni a odkazům na online postupy, včetně postupů, na něž se vztahuje příloha II, s cílem umožnit uživatelům výkon práv a splnění povinností a pravidel vnitřního trhu v oblastech uvedených v příloze I;
c)
informacím o asistenčních službách a službách pro řešení problémů a odkazům na tyto služby uvedené na seznamu v příloze III nebo v článku 7, na které se občané a podniky mohou obrátit s dotazy či problémy souvisejícími s právy, povinnostmi, pravidly nebo postupy podle písm. a) a b) tohoto odstavce.“
12
Podle čl. 4 odst. 1 nařízení 2018/1724 členské státy zajistí, aby uživatelé měli na svých vnitrostátních odkazech internetových stránek snadný online přístup k informacím uvedeným v čl. 2 odst. 2 téhož nařízení (viz bod 11 výše).
13
Kromě toho podle čl. 6 odst. 1 nařízení 2018/1724 „[k]aždý členský stát zajistí, aby uživatelé měli přístup k postupům uvedeným v příloze II a mohli je provést zcela online, byly-li příslušné postupy v dotčeném členském státě zavedeny.“
14
Články 9 až 11 nařízení 2018/1724 stanoví řadu požadavků na kvalitu informací zveřejněných podle čl. 2 odst. 2 a článku 4 nařízení 2018/1724 pro účely co možná nejpřesnější informace o výkonu práv a zahájení řízení uvedených v přílohách I a II téhož nařízení, jako je právo cestovat, pracovat, pobývat, studovat nebo přemístit podnik do jiného členského státu nebo zaslat správnímu orgánu žádosti týkající se bydliště, studia nebo profesního života.
15
V této souvislosti čl. 9 odst. 2, čl. 10 odst. 4 a čl. 11 odst. 2 nařízení 2018/1724 stanoví, že členské státy zpřístupní tyto informace v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů.
16
Kromě toho podle čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení 2018/1724 členské státy zajistí, aby při postupech uvedených v čl. 2 odst. 2 písm. b) téhož nařízení byl uživatelům umožněn přístup k pokynům pro splnění postupu v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů.
17
Článek 12 odst. 1 nařízení 2018/1724 stanoví, že pokud členský stát neposkytuje informace, vysvětlení a pokyny stanovené v článcích 9, 10 a 11 a v čl. 13 odst. 2 písm. a) v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů, tento členský stát požádá Komisi, aby mu poskytla překlad do tohoto jazyka, a to v rámci dostupných rozpočtových prostředků Unie.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
18
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. února 2019 podali žalobci, Vlaamse Gemeenschap (Vlámské společenství) a Vlaams Gewest (Vlámský region), projednávanou žalobu.
19
Samostatnými podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 26. dubna a 29. dubna 2019 vznesly Evropský parlament a Rada Evropské unie námitky nepřípustnosti na základě článku 130 jednacího řádu Tribunálu. Žalobci předložili svá vyjádření k těmto námitkám nepřípustnosti dne 11. června 2019.
20
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 15. května 2019 podala Komise návrh na vstup do tohoto řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.
21
Žalobci navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil nařízení 2018/1724;
–
uložil Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení.
22
Evropský parlament a Rada navrhují, aby Tribunál:
–
odmítl žalobu jako nepřípustnou;
–
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
23
Podle čl. 130 odst. 1 a 7 jednacího řádu může Tribunál, požaduje-li to žalovaný, vydat rozhodnutí o nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti, aniž se zabývá věcí samou. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada v projednávané věci navrhly, aby bylo rozhodnuto o přípustnosti, a Tribunál má věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, rozhodne o tomto návrhu bez pokračování v řízení.
24
Parlament a Rada tvrdí, že žalobci nejsou nařízením 2018/724 osobně dotčeni, takže nejsou aktivně legitimováni k podání žaloby na neplatnost tohoto nařízení.
25
Je třeba uvést, že žalobci jsou belgické regionální celky. Jak vyplývá z jeho první a páté preambule, bylo nařízení 2018/1724 přijato na základě čl. 21 odst. 2 a čl. 114 odst. 1 SFEU, a tudíž řádným legislativním postupem ve smyslu čl. 289 odst. 1 a článku 294 SFEU.
26
Z toho vyplývá, že v souladu s čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU jsou žalobci jakožto entity nižší než celostátní úrovně aktivně legitimováni k podání žaloby na neplatnost nařízení 2018/1724 za podmínky, že jsou tímto nařízením bezprostředně a osobně dotčeni ve smyslu tohoto ustanovení. Žalobu regionální nebo místní entity totiž nelze postavit na roveň s žalobou členského státu, jelikož pojem „členský stát“ ve smyslu čl. 263 druhého pododstavce SFEU se vztahuje pouze na vládní orgány členských států. Tento pojem nemůže být rozšířen na vlády regionů nebo jiných entit na nižší než celostátní úrovni, aniž ohrozí institucionální rovnováhu stanovenou Smlouvou (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 26. listopadu 2009, Região autónoma dos Açores v. Rada, C‑444/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:733, body 31 a 33 a citovaná judikatura).
27
Z ustálené judikatury kromě toho vyplývá, že vnitrostátní ústavní pravidla přiznávající pravomoc nemohou určit aktivní legitimaci ve smyslu článku 263 SFEU, pokud jde o regionální entity (viz usnesení ze dne 26. listopadu 2009, Região autónoma dos Açores v. Rada, C‑444/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:733, bod 63 a citovaná judikatura). Pouhá skutečnost, že má regionální orgán určité pravomoci v oblasti, která je dotčena aktem, který napadá, mu proto nepřiznává aktivní legitimaci k podání žaloby, pokud se jej dotyčný akt bezprostředně nebo případně osobně nedotýká.
28
Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada namítají nepřípustnost žaloby z důvodu, že žalobci nejsou aktem osobně dotčeni, je třeba přezkoumat, zda je žaloba přípustná s ohledem na tuto podmínku.
29
V tomto ohledu je třeba uvést, že podmínka, která je stanovena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, podle níž fyzické nebo právnické osoby jiné než adresáti aktu jím musí být osobně dotčeny, vyžaduje, aby byly napadeným opatřením dotčeny z důvodu určitých vlastností, které jsou pro ně zvláštní, nebo faktické situace, která je vymezuje vzhledem ke všem ostatním osobám, a tím je individualizuje způsobem obdobným tomu, jakým by byl individualizován adresát takového aktu (viz usnesení ze dne 26. listopadu 2009, Região autónoma dos Açores v. Rada, C‑444/08 P, nezveřejněné, EU:C:2009:733, bod 36 a citovaná judikatura).
30
V projednávané věci z bodů 29, 35, 52, 57 a 72 žaloby vyplývá, že ačkoli se žalobci formálně domáhají zrušení nařízení 2018/1724 v plném rozsahu, zaměřují svoji argumentaci na údajné protiprávnosti, jimiž jsou stiženy jeho ustanovení, na jejichž základě jsou členské státy povinny vydat některé dostupné informace v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů (viz body 15 a 16 výše).
31
Zároveň z bodů 20 a 22 žaloby vyplývá, že žalobci tvrdí, že jsou aktivně legitimováni k podání žaloby na neplatnost nařízení 2018/1724 tím, že odkazují na účinky, které, pokud jde o jejich pravomoci, vyvolávají ustanovení tohoto nařízení, která mají za cíl uložit povinnosti uvedené v bodě 30 výše.
32
Je tudíž třeba posoudit, zda jsou žalobci článkem 9 odst. 2, čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 2 a čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení 2018/1724 osobně dotčeni ve smyslu uvedeném v bodě 29 výše.
33
V tomto ohledu žalobci tvrdí, že dotčená ustanovení zpochybňují politiky prováděné na základě řady aktů, jejichž jsou původci a jejichž cílem je potvrdit nebo zavést výlučné používání nizozemštiny ve sděleních mezi nimi a veřejností. Vzhledem k tomu, že ustanovení citovaná v bodě 32 výše mají za následek používání jiného jazyka než nizozemštiny ve vztazích mezi žalobci a adresáty veřejné správy, brání tak žalobcům podle jejich názoru ve výkonu jejich pravomocí jimi zamýšleným způsobem a dokonce jim ukládají, aby je vykonávali v rozporu s použitelnými právními předpisy, jejichž některé aspekty mají ústavní rozměr.
34
Ustanovení citovaná v bodě 32 výše ohrožují kromě toho podle žalobců účinnost politiky občanské integrace zavedené žalobci, podle které jsou cizinci, kteří se usadí ve Flandrech (Belgie), motivováni ke studiu nizozemštiny.
35
Žalobci dodávají, že jejich aktivní legitimace vyplývá z rozdělení Belgického království do jazykových oblastí a rozdělení pravomocí v jazykové oblasti stanovených belgickou ústavou, které bylo vytvořeno v souvislosti s „jazykovým konfliktem“, ke kterému v ostatních členských státech nedochází.
36
Je třeba poukázat zaprvé na to, že povinnost stanovená na základě čl. 4 odst. 1 nařízení 2018/1724 zajistit, aby uživatelé měli na svých vnitrostátních odkazech internetových stránek snadný online přístup k informacím uvedeným v čl. 2 odst. 2 téhož nařízení (viz body 11 a 12 výše), se vztahuje bez rozdílu na všechny členské státy.
37
Zadruhé, z článku 9 odst. 2, čl. 10 odst. 4 a čl. 11 odst. 2 nařízení 2018/1724 obdobně vyplývá, že povinnost zpřístupnit dotčené informace v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů, se vztahuje bez výjimky na všechny vnitrostátní orgány příslušné v této oblasti. Tak je tomu i v případě povinnosti umožnit uživatelům podle čl. 13 odst. 2 písm. a) téhož nařízení přístup k pokynům pro splnění postupů upravených v čl. 2 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení v úředním jazyce Unie, kterému obecně rozumí co nejvyšší počet přeshraničních uživatelů.
38
Z toho vyplývá, že každý vnitrostátní orgán příslušný k provedení pravidel stanovených nařízením 2018/1724 je tímto nařízením dotčen stejným způsobem jako žalobci v postavení orgánů, které mají takové pravomoci podle belgického práva.
39
V tomto ohledu je pravda, že orgán působící na nižší než celostátní úrovni lze považovat za osobně dotčený unijním aktem, který se dotýká aktu, jehož je uvedený orgán autorem, a který mu tak brání vykonávat jím zamýšleným způsobem jeho pravomoci, které mu svěřuje vnitrostátní právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. října 2005, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, T‑366/03 a T‑235/04, EU:T:2005:347, bod 28).
40
S ohledem na definici osobního dotčení ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU (viz bod 29 výše), však tyto okolnosti mohou odůvodnit takové dotčení orgánu působícího na nižší než celostátní úrovni pouze v kontextu, v němž je výlučným cílem napadeného aktu výkon pravomoci Unie z hlediska aktu vydaného uvedeným orgánem (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. dubna 1998, Vlaams Gewest v. Komise, T‑214/95, EU:T:1998:77, body 17 a 29; ze dne 23. října 2002, Diputación Foral de Álava a další v. Komise, T‑346/99 až T‑348/99, EU:T:2002:259, body 14 a 37, a ze dne 5. října 2005, Land Oberösterreich a Rakousko v. Komise, T‑366/03 a T‑235/04, EU:T:2005:347, body 11 až 14 a 27 až 30).
41
Nařízení 2018/1724 přitom bylo přijato v rámci pravomocí Unie směřujících k dosažení cílů uvedených v článcích 21 a 114 SFEU, a sice zlepšit fungování vnitřního trhu usnadněním podmínek pro výkon práv, která z něj vyplývají. V této souvislosti se nařízení 2018/1724, jak vyplývá z ustanovení uvedených v bodech 36 a 37 výše, týká poskytnutí některých podstatných informací ze strany členských států pro účely výkonu práv volného pohybu a pobytu, která občanům plynou z některých ustanovení unijního práva. Cílem přijetí tohoto nařízení tedy není výkon pravomoci Unie ve vztahu ke konkrétním aktům přijatým žalobci ve věci používání nizozemštiny ve vztazích mezi správou a občany.
42
Kromě toho by přístup, podle kterého jakýkoli zásah do oblasti působnosti unijního aktu a oblasti působností aktů přijatých orgánem působícím na nižší než celostátní úrovni vede k tomu, že tento orgán je osobou, která je osobně dotčena unijním aktem, prakticky povýšil takto dotčené orgány působící na nižší než celostátní úrovni na úroveň členských států, které jsou adresáty aktů Unie. Takový přístup by tak narušil institucionální rovnováhu stanovenou Smlouvou (viz bod 26 výše), takže na rozdíl od toho, co tvrdí žalobci, nemůže být přijat.
43
Tento závěr není zpochybněn skutečností, že belgické právní předpisy týkající se používání jazyků ve správní oblasti jsou podle žalobců výsledkem řady kompromisů, kterých bylo dosaženo po dlouhých náročných jednáních a které se v současné době částečně projevují v ústavě tohoto členského státu. Jak bylo uvedeno v bodě 27 výše, úprava pravomocí podle vnitrostátních ústavních pravidel přiznávajících pravomoc totiž nemůže určovat aktivní legitimaci entit nižší než celostátní úrovně.
44
V poslední řadě je třeba připomenout, že žalobní důvody vznesené žalobci se týkají výlučně údajných protiprávností, kterými jsou stiženy čl. 9 odst. 2, čl. 10 odst. 4, čl. 11 odst. 2 a čl. 13 odst. 2 písm. a) nařízení 2018/1724. Mimoto žalobci tvrdí, že jsou aktivně legitimováni k podání žaloby na neplatnost nařízení 2018/1724 tím, že odkazují výlučně na účinky, které, pokud jde o jejich pravomoci, vyvolávají dotčená ustanovení tohoto nařízení (viz body 30 a 31 výše).
45
Za těchto okolností je třeba konstatovat, jak tvrdí Parlament a Rada, že nařízení 2018/1724 se žalobců osobně nedotýká, takže žaloba musí být odmítnuta jako nepřípustná.
46
Článek 144 odst. 3 jednacího řádu stanoví, že vznese-li žalovaný námitku nepřípustnosti, nedostatku pravomoci nebo nepříslušnosti podle čl. 130 odst. 1 jednacího řádu, rozhodne se o návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení až po zamítnutí námitky nebo po rozhodnutí o jejím přezkoumání spolu s věcí samou. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci byla žaloba odmítnuta jako nepřípustná v plném rozsahu, není namístě rozhodnout o návrhu Komise na vstup do řízení jako vedlejší účastnice v souladu s čl. 142 odst. 2 jednacího řádu.
K nákladům řízení
47
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník řízení, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobci neměli ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedeným uložit povinnost nést vlastní náklady řízení a nahradit náklady řízení vynaložené Parlamentem a Radou.
48
Kromě toho podle čl. 144 odst. 10 jednacího řádu platí, že v případě, jako je tomu v projednávané věci, skončí-li hlavní řízení před tím, než je rozhodnuto o návrhu na vstup vedlejšího účastníka do řízení, ponesou navrhovatel i hlavní účastníci řízení vlastní náklady řízení související s návrhem na vstup vedlejšího účastníka do řízení. Vzhledem k tomu, že návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastník nebyl oznámen hlavním účastníkům řízení, a nemohly jim tudíž vzniknout náklady, je třeba mít za to, že Komise ponese vlastní náklady řízení v tomto ohledu.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.
2)
Není důvodné rozhodovat o žádosti Evropské komise o vstup do řízení jako vedlejší účastnice.
3)
Vlaamse Gemeenschap a Vlaams Gewest ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropským parlamentem a Radou Evropské unie.
4)
Komise ponese vlastní náklady řízení související s návrhem na vstup vedlejšího účastníka do řízení.
V Lucemburku dne 10. prosince 2019.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předsedkyně
M. J. Costeira
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.