null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 12. března 2026(1)
Věc C‑11/25
Jelgavas valstspilsētas pašvaldība
proti
Konkurences padome
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Augstākā tiesa (Senāts) (Nejvyšší soud, Lotyšsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Pravomoc – Článek 102 SFEU – Zneužití dominantního postavení – Pojem ‚hospodářská činnost‘ a ‚podnik‘ – Organizace služby nakládání s odpady v obci a pravomoc zvolit systém výběru poskytovatele – Rozhodnutí, která jsou součástí výkonu výsad veřejné moci – Postup pro výběr poskytovatele, který bude poskytovat služby nakládání s komunálním odpadem – Přímé zadání zakázky – Poskytovatel služeb částečně ve vlastnictví obce“
1.        V roce 2004 uzavřelo Jelgavas valstspilsētas pašvaldība (obecní zastupitelstvo v Jelgavě, Lotyšsko) se společností, v níž je většinovým akcionářem, smlouvu o poskytování služeb v oblasti sběru a zpracování odpadů v obci.
2.        Výběr poskytovatele proběhl bez vyhlášení zadávacího řízení. Doba platnosti smlouvy byla prodloužena do roku 2029.
3.        V roce 2021 Konkurences padome (Rada pro hospodářskou soutěž, Lotyšsko) prohlásila, že přímým výběrem poskytovatele porušila obec zákaz zneužívání dominantního postavení, a uložila jí proto pokutu.
4.        Předkládající soud žádá o výklad článku 102 SFEU, aby mohl v podstatě určit, zda obec jedná jako „podnik“, když přijímá rozhodnutí o způsobu organizace poskytování služby nakládání s odpady na svém území.
I.      Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Směrnice 75/442/EHS(2)
5.        Článek 5 stanoví:
„Členské státy ustaví nebo určí příslušný orgán nebo orgány zodpovědné ve stanovené oblasti za plánování, organizaci, povolování a kontrolování postupů odstraňování odpadů.“
2.      Směrnice 2008/98/ES(3)
6.        Článek 13, nadepsaný „Ochrana lidského zdraví a životního prostředí“, stanoví:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění nakládání s odpady způsobem, který neohrožuje lidské zdraví a nepoškozuje životní prostředí, a zejména:
a)      neohrožuje vodu, ovzduší, půdu nebo rostliny nebo živočichy;
b)      nezpůsobuje obtěžování hlukem nebo zápachem; a
c)      nemá nepříznivý vliv na krajinu nebo místa zvláštního zájmu“.
B.      Lotyšské právo
1.      Zákon o hospodářské soutěži(4)
7.        Článek 1 odst. 1 považuje za „dominantní postavení“ hospodářské postavení jednoho nebo více hospodářských subjektů na daném trhu, pokud mohou významně vyloučit, omezit nebo narušit hospodářskou soutěž na tomto trhu po dostatečně dlouhou dobu tím, že jednají zcela nebo částečně nezávisle na soutěžitelích, zákaznících, dodavatelích nebo spotřebitelích.
8.        Článek 1 odst. 9 definuje jako „hospodářský subjekt“ jakoukoli osobu, včetně zahraničních osob, která vykonává nebo hodlá vykonávat hospodářskou činnost na území Lotyšska nebo jejíž činnost ovlivňuje nebo může ovlivnit hospodářskou soutěž na lotyšském území.
9.        Článek 13 má stejný obsah jako článek 102 SFEU(5).
2.      Zákon o organizaci veřejné správy(6)
10.      Podle čl. 1 bodu 2 se „odvozenou veřejnoprávní právnickou osobou“ rozumí obec nebo jiná veřejnoprávní právnická osoba zřízená zákonem nebo na základě zákona.
11.      Článek 87 stanoví, že veřejnoprávní právnická osoba jedná v oblasti soukromého práva, pokud i) provádí činnosti nezbytné pro její fungování; II) poskytuje služby, nebo iii) zakládá kapitálovou společnost nebo nabývá podíl v již existující kapitálové společnosti. Veřejnoprávní právnická osoba, která jedná v oblasti soukromého práva, podléhá zákonům, které upravují soukromoprávní operace obecně, pokud tato činnost není omezena jinými pravidly.
3.      Obecní zákon(7)
12.      V souladu s článkem 15 mají obce jako jednu ze svých autonomních funkcí organizovat služby veřejného zájmu pro obyvatelstvo, mezi které patří i nakládání s komunálním odpadem.
4.      Zákon o nakládání s odpady(8)
13.      Podle článku 9 obce organizují na svém správním území nakládání s komunálním odpadem, včetně nebezpečného odpadu, v souladu s plány nakládání s odpady.
14.      Článek 15 upravuje pravomoc místního orgánu vybrat provozovatele, který bude provádět sběr, přepravu, manipulaci a skladování komunálních odpadů v příslušné oblasti nakládání s odpady, v souladu s postupem stanoveným v předpisech o veřejných zakázkách, a to prostřednictvím organizace veřejného zadávacího řízení týkajícího se nakládání s komunálními odpady v určité oblasti(9).
5.      Zákon o veřejných zakázkách státu nebo obcí(10)
15.      Podle čl. 1 odst. 3 písm. a) se „zadavatelem“ rozumí veřejná správa, jiný orgán veřejné moci, odvozená veřejnoprávní právnická osoba, jakož i soukromoprávní subjekt, který současně splňuje následující kritéria:
–        byl zřízen za účelem nebo má za úkol uspokojovat veřejnou potřebu a není obchodní povahy,
–        je podřízen nebo pod rozhodujícím vlivem veřejné správy, jiného orgánu veřejné moci, odvozené veřejnoprávní právnické osoby nebo soukromoprávního subjektu, který splňuje tato kritéria (v němž má většinu hlasovacích práv při volbě členů dozorčích nebo řídících orgánů nebo při jmenování vedoucích pracovníků), nebo jehož činnost je z více než 50 % financována státem, odvozenou veřejnoprávní právnickou osobou nebo soukromoprávní osobou, která splňuje tato kritéria.
16.      Článek 4 obsahuje výjimky z použití zákona a opravňuje zadavatele, aby jej neuplatňoval v případě zadání zakázky, jejímž předmětem je mimo jiné služba poskytovaná orgánem zřízeným za účelem výkonu funkcí zadavatele, který je zcela ovládán nebo podřízen zadavateli a poskytuje služby převážně (v rozsahu více než 80 % své činnosti) zadavateli a plně dodržuje požadavky zákona ve vztazích s třetími osobami.
II.    Skutkový stav, spor a předběžná otázka
17.      Skutkový stav obsažený v předkládacím rozhodnutí je následující:
–        Dne 27. září 2004 byla do obchodního rejstříku Lotyšské republiky zapsána společnost SIA Jelgavas komunālie pakalpojumi (dále jen „SIA JKP“), 51 % jejího základního kapitálu vlastní obecní zastupitelstvo v Jelgavě a 49 % soukromoprávní právnická osoba.
–        Dne 1. listopadu 2004 uzavřelo obecní zastupitelstvo v Jelgavě se společností SIA JKP smlouvu o poskytování služeb, jejímž předmětem bylo nakládání s odpady a rozvoj a podpora systému nakládání s odpady v obci Jelgava do 31. prosince 2029 (dále jen „smlouva o poskytování služeb“).
–        Obecní zastupitelstvo v Jelgavě uzavřelo tuto smlouvu o poskytování služeb bez vypsání zadávacího řízení, protože využilo výjimku stanovenou v zákoně o veřejných zakázkách platném v té době, tj. postup in house.
–        Dne 25. května 2020 obdržela Rada pro hospodářskou soutěž stížnost jednotlivce, který tvrdil, že výběr poskytovatele služeb v oblasti nakládání s odpady v obci Jelgava byl protiprávní, a proto by měla být smlouva o poskytování služeb ukončena a mělo by být uspořádáno nové zadávací řízení na výběr poskytovatele.
–        Dne 22. července 2021 vydala Rada pro hospodářskou soutěž rozhodnutí, v němž konstatovala, že obecní zastupitelstvo v Jelgavě porušilo čl. 13 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži (zákaz zneužívání dominantního postavení), a uložila mu pokutu.
18.      Obecní zastupitelstvo v Jelgavě podalo proti tomuto rozhodnutí žalobu k Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud, Lotyšsko). V podstatě tvrdilo, že zadání zakázky na poskytování služeb sběru odpadu prostřednictvím postupu in house nepředstavuje rozhodnutí účastníka trhu. Při přijímání rozhodnutí o postupu výběru správce komunálního odpadu obec vykonávala veřejné pravomoci (podléhající veřejnému právu), které nepodléhají kontrole orgánu pro hospodářskou soutěž.
19.      Žaloba byla zamítnuta soudem prvního stupně, který přijal úvahy Rady pro hospodářskou soutěž a potvrdil, že obecní zastupitelstvo v Jelgavě bylo účastníkem trhu a zneužilo svého dominantního postavení.
20.      Obecní zastupitelstvo v Jelgavě podalo proti rozsudku soudu prvního stupně kasační opravný prostředek k Augstākā tiesa (Senāts) (Nejvyšší soud, Lotyšsko).
21.      Za těchto okolností pokládá Augstākā tiesa (Senāts) (Nejvyšší soud) Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 102 [SFEU] vykládán v tom smyslu, že s ohledem na okolnosti projednávané věci spadá do jeho působnosti i rozhodnutí přijaté veřejnoprávní právnickou osobou o způsobech organizace nakládání s odpady na území obce, které v projednávané věci spočívalo v rozhodnutí o organizaci poskytování této služby tak, že právo poskytovat tuto službu bylo in house
postupem uděleno podniku, který je částečně vlastněn obcí?
Konkrétně, lze obec považovat za účastníka trhu nebo podnik ve smyslu článku 102 [SFEU], pokud přijme rozhodnutí o organizaci poskytování služeb nakládání s komunálním odpadem tak, že právo poskytovat tuto službu je in house
postupem uděleno podniku, který je částečně vlastněn obcí?“
III. Řízení před Soudním dvorem
22.      Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána do rejstříku kanceláře Soudního dvora dne 9. ledna 2025.
23.      Písemná vyjádření předložily obecní zastupitelstvo v Jelgavě, Rada pro hospodářskou soutěž, lotyšská vláda a Evropská komise. Všechny zúčastněné strany se zúčastnily ústního jednání, které se konalo dne 10. prosince 2025.
IV.    Posouzení
A.      Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
24.      Předkládající soud podrobně vysvětluje(11) důvody, které podle jeho názoru svědčí o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce:
–        Uznává, že v projednávané věci nemůže zneužívání dominantního postavení ovlivnit obchod mezi členskými státy, neboť skutkové okolnosti se týkají čistě vnitrostátní situace. V zásadě se použijí pouze vnitrostátní pravidla, a sice zákon o hospodářské soutěži.
–        Uvádí, že lotyšské právní předpisy o hospodářské soutěži jsou formulovány tak, aby byly v souladu s unijním právem. Zákon o hospodářské soutěži přijatý v roce 2001 v zásadě odpovídá článkům 81 a 82 Smlouvy o ES (nyní články 101 a 102 SFEU).
–        Pokud jde o zákaz zneužití dominantního postavení, zdůrazňuje, že čl. 13 odst. 1 bod 2 zákona o hospodářské soutěži je obdobný článku 102 SFEU, s výjimkou ovlivnění obchodu mezi státy. Výklad vnitrostátního práva týkající se tohoto ustanovení by se proto neměl odchylovat od způsobu, jakým je uplatňováno unijní právo.
–        Tvrdí, že Soudní dvůr prohlásil, že má pravomoc odpovědět na žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení unijního práva „v situacích, kdy se skutkový stav v původním řízení nacházel mimo rozsah přímé působnosti unijního práva, ale kdy se uvedená ustanovení tohoto práva stala použitelnými v důsledku vnitrostátních právních předpisů, jež upravovaly řešení čistě vnitrostátních situací v souladu s řešením upraveným unijním právem“(12).
25.      Souhlasím s přístupem předkládajícího soudu. Bez dalších úvah postačí pro potvrzení přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odkázat na rozsudek ze dne 5. prosince 2024 vydaný v rámci obdobné žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Administratīvā apgabaltiesa (krajský správní soud)(13).
26.      Ve věci C-606/23:
–        Bylo požádáno o výklad čl. 101 odst. 1 SFEU ve vztahu k okolnostem, které sice nespadají do přímé působnosti unijního práva, ale řídí se vnitrostátními předpisy, které se při řešení čistě vnitrostátní situace opírají o unijní právo.
–        Lotyšský předkládající soud považoval výklad unijního práva za nezbytný pro rozhodnutí o použití čl. 11 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži. Výklad tohoto ustanovení by se podle jeho názoru neměl lišit od výkladu čl. 101 odst. 1 SFEU, protože obě ustanovení stanoví v podstatě obdobný právní rámec.
27.      Soudní dvůr na tuto žádost odpověděl:
–        Uznal svou pravomoc rozhodnout, protože z tehdy předloženého předkládacího rozhodnutí „[...] vyplývá, že čl. 11 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži stanoví právní rámec totožný s rámcem zavedeným v čl. 101 odst. 1 SFEU a že uvedený čl. 11 odst. 1 je v lotyšském právním řádu vykládán stejně jako čl. 101 odst. 1 SFEU“(14).
–        Připomněl, že již prohlásil, že má pravomoc rozhodnout o žádostech o rozhodnutí o předběžné otázce týkajících se výkladu čl. 101 odst. 1 SFEU, které předložily lotyšské soudy v podobných situacích(15).
28.      Tyto úvahy se použijí mutatis mutandis na takovou věc, jako je projednávaná věc, v níž se jedná o výklad článku 102 SFEU.
B.      Analýza předběžné otázky
29.      Rozhodnutí Rady pro hospodářskou soutěž vychází ze dvou předpokladů, že obecní zastupitelstvo v Jelgavě při zadávání sporné zakázky jednalo jako podnik a zneužilo svého dominantního postavení na trhu poskytování služeb sběru komunálního odpadu na svém území(16).
30.      Není však jasné, zda rozhodnutí Rady pro hospodářskou soutěž zohledňovalo pouze okamžik (1. listopadu 2004)(17), kdy byla zadána zakázka na služby, nebo zda se vztahovalo i na okamžik (25. května 2020), kdy byla podána stížnost, která vedla k jednání tohoto orgánu.
31.      Určení, který okamžik byl zohledněn při posuzování zneužití dominantního postavení, by mohlo mít důsledky z hlediska použitelného unijního práva(18).
32.      Konkrétně článek 102 SFEU nebyl v roce 2004 v platnosti. Naopak v platnosti byl článek 82 Smlouvy o ES. Jelikož se obsah obou článků v podstatě shoduje, nemám námitky proti tomu, abych se zaměřil na ustanovení unijního primárního práva, na která se táže předkládající soud (článek 102 SFEU).
1.      Povaha smlouvy
33.      Na jednání se diskutovalo o tom, zda lze spornou operaci kvalifikovat jako zakázku na služby, nebo jako koncesi.
34.      Vyřešení této otázky by mohlo být vhodné pro objasnění, zda z hlediska unijního práva upravujícího veřejné zakázky platí směrnice 2014/24/EU(19) nebo směrnice 2014/23/EU(20).
35.      Je na předkládajícím soudu, aby s ohledem na přesný obsah smlouvy, o níž má k dispozici všechny rozhodující informace, vyjasnil její povahu(21).
36.      Volba jednoho nebo druhého řešení nemá vliv na odpověď na otázku týkající se výkladu článku 102 SFEU. Pokud obecní zastupitelstvo v Jelgavě jednalo jako podnik a zneužilo svého dominantního postavení, není podle mého názoru rozhodující, zda toto (hypotetické) zneužití vyplývalo ze smlouvy o poskytování služeb nebo z koncese.
37.      Rovněž se nedomnívám, že by toto rozlišení bylo v této věci relevantní pro posouzení právního režimu in house zadáním, k nimž se vyjádřím níže. Ať už se použije článek 12 směrnice 2014/2024 (pro smlouvy o poskytování služeb) nebo článek 17 směrnice 2014/24 (pro koncese)(22), tento právní režim je podobný.
38.      V každém případě v souladu s terminologií použitou předkládajícím soudem budu v tomto stanovisku odkazovat na „smlouvu o poskytování služeb“.
2.      Předmět sporu a stanovisko předkládajícího soudu
39.      Předkládající soud uvádí následující důvody, které jej vedou k předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce Soudnímu dvoru:
–        Aby obec podléhala povinnosti stanovené v čl. 13 odst. 1 zákona o hospodářské soutěži, musí být považována za podnik a navíc musí mít dominantní postavení na relevantním trhu.
–        Veřejnoprávní právnická osoba může jednat v oblasti soukromého práva. Pokud jedná jako podnik, musí dodržovat pravidla hospodářské soutěže.
–        V kontextu článku 102 SFEU závisí to, zda je subjekt považován za podnik, na tom, zda lze jeho činnosti kvalifikovat jako hospodářskou činnost, nebo naopak jako činnost související s výkonem veřejné moci.
–        Poskytování služeb nakládání s odpady je samo o sobě hospodářskou činností. Obec při založení soukromoprávní právnické osoby nebo při nabytí podílu v existující kapitálové společnosti jedná v oblasti soukromého práva.
–        Existují však pochybnosti o tom, zda obec při rozhodování o způsobu organizace nakládání s odpady na území obce jedná v oblasti soukromého práva.
–        Podle lotyšského práva je organizace nakládání s odpady samostatnou funkcí a veřejnoprávní povinností obce. Jedná se o výkon výsad veřejné moci, jak je stanoví vnitrostátní právní předpisy(23).
–        Obec jakožto veřejnoprávní právnická osoba, která je ze zákona povinna organizovat nakládání s odpady, musí vybrat správce těchto odpadů v souladu s postupem stanoveným zákonem, který odkazuje na postupy stanovené v předpisech o veřejných zakázkách(24).
–        V době zadání zakázky na služby (2004) neobsahoval vnitrostátní právní řád žádné ustanovení o postupu, kterým by obec vybírala provozovatele, který by tuto službu zajišťoval. Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko) však prohlásil, že právní předpisy o zadávání veřejných zakázek se na výběr poskytovatelů služeb sběru odpadů vztahují od roku 2002.
–        V souladu se zákonem o veřejných zakázkách mohou obce neuplatňovat předpisy upravující veřejné zakázky, pokud uzavírají smlouvu se subjektem, který je zcela pod jejich kontrolou. Pokud nejsou splněny nezbytné požadavky pro in house postup, je třeba použít postup zadávání veřejných zakázek.
40.      Na základě těchto předpokladů se předkládající soud přiklání k názoru, že „obec nejedná v podmínkách hospodářské soutěže, ale vykonává výsady veřejné moci“(25), když rozhoduje(26) o způsobu poskytování služeb v oblasti nakládání s odpady.
41.      V tomtéž duchu dodává předkládající soud, že ověření, zda obec správně vykonala veřejnoprávní pravomoc, je něco, co by mohlo být posouzeno v rámci porušení předpisů v oblasti zadávání veřejných zakázek. Implicitně se tedy zdá, že vylučuje, aby toto ověření bylo provedeno ve světle vnitrostátních pravidel hospodářské soutěže, která přebírají obsah článku 102 SFEU.
3.      Dopad článku 102 SFEU
a)      Pojem „podnik“ a „veřejnoprávní subjekty vykonávající činnosti související s výkonem výsad veřejné moci“
42.      Soudní dvůr nejprve vycházel z organického pojetí, podle kterého se „podnikem“ rozumí jednotná organizace osobních, hmotných a nehmotných prvků spojených s právně samostatným subjektem, který dlouhodobě sleduje určitý hospodářský cíl(27).
43.      Později se přístup změnil na funkční perspektivu. Těžiště se přesunulo ze subjektu na hospodářskou činnost, kterou vykonává: „[…] pojem ‚podnik‘ označuje jakýkoliv subjekt vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právním postavení tohoto subjektu a způsobu jeho financování […]“(28).
44.      Podle Soudního dvora „[...] je to nabízení zboží nebo služeb na daném trhu, které charakterizuje pojem hospodářské činnosti [...]“(29). Jedná se obvykle o služby poskytované za úplatu, která „představuje hospodářské protiplnění za dotyčné plnění“(30).
45.      Na tomto základě je možné, že veřejnoprávní subjekt jedná jako podnik ve smyslu článku 102 SFEU(31). Přitom „činnosti, které se pojí s výkonem výsad veřejné moci, nevykazují hospodářský charakter, který by odůvodňoval použití pravidel Smlouvy [...] v oblasti hospodářské soutěže [...]“(32).
46.      Výkon činností spadajících pod výkon výsad veřejné moci nevylučuje, že veřejnoprávní osoba může současně vykonávat soukromé hospodářské činnosti, pro které je považována za podnik(33).
47.      Proto bude nutné provést analýzu ad casum, aby se objasnilo, zda v konkrétní situaci veřejnoprávní subjekt jedná jako podnik, či nikoli.
b)      Organizace nakládání s komunálním odpadem
48.      Pokud jde o organizaci nakládání s odpady, referenčním pravidlem unijního práva v roce 2004, kdy obecní zastupitelstvo v Jelgavě zadalo zakázku na nakládání s komunálními odpady, byla směrnice 75/442.
49.      Článek 4 směrnice 75/442 ukládal členským státům povinnost přijmout nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady budou odstraňovány bez ohrožení lidského zdraví a bez poškozování životního prostředí. Článek 5 jim ukládal povinnost ustavit nebo určit příslušný orgán nebo orgány zodpovědné mimo jiné za kontrolování postupů odstraňování odpadů(34).
50.      Směrnice 75/442 nestanovila zvláštní veřejný nebo soukromý systém nakládání s komunálními odpady. Ani pozdější směrnice 2008/98 takový systém nezavedla. V rámci Unie existují pod záštitou těchto směrnic různé modely regulace tohoto nakládání, podle preferencí jednotlivých členských států.
51.      V členských státech, které se rozhodly pro model bez outsourcingu, tj. systém spravovaný jejich veřejnými orgány (obvykle místními samosprávami), mohou tyto orgány buď převzít odpovědnost za poskytování služby samy, s využitím vlastních lidských a materiálních zdrojů, nebo svěřit správu vnitřnímu provozovateli pod jejich kontrolou, a to za podmínek přípustných pro zadání in house(35).
52.      V souvislosti se zásadami soběstačnosti a blízkosti při nakládání s odpady a v souladu se „zásadou, že škody na životním prostředí mají být přednostně napravovány přímo u zdroje“, zdůraznil Soudní dvůr úlohu místních samospráv, které mají v této oblasti pravomoci(36).
53.      Z hlediska unijního práva tedy nic nebrání tomu, aby vnitrostátní právní předpisy svěřily místní samosprávě jako subjektu vykonávajícímu výsady veřejné moci organizaci sběru, přepravy, zpracování a odstraňování komunálního odpadu.
54.      Stejně tak nelze příslušnou místní samosprávu považovat za „podnik“ podléhající pravidlům hospodářské soutěže stanoveným ve Smlouvě o FEU (zejména v článku 102 SFEU).
55.      Ačkoli lze tuto místní samosprávu v souvislosti s jinými hospodářskými činnostmi označit za podnik, není tomu tak, opakuji, pokud organizuje nakládání s komunálním odpadem v rámci právního režimu, který toto nakládání spojuje s výkonem výsad veřejné moci.
56.      Z informací poskytnutých Soudnímu dvoru v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že obce mají v Lotyšské republice při organizování služeb nakládání s odpady funkční autonomii(37).
57.      S výhradou posouzení vnitrostátního práva předkládajícím soudem je na obci, aby rozhodla, jakým způsobem bude na jejím území prováděno nakládání s komunálním odpadem, včetně výběru provozovatele, který bude provádět jeho sběr, přepravu, údržbu a skladování(38).
58.      Při posuzování jednání obecního zastupitelstva v Jelgavě bude samozřejmě na předkládajícím soudu, aby vyjasnil, zda organizace nakládání s komunálním odpadem spadá do výkonu výsad veřejné moci, a pokud ano, zda se obec řídila právními předpisy, které tuto oblast upravují.
59.      Pokud předkládající soud potvrdí (jak naznačuje v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce), že obec nejedná v podmínkách hospodářské soutěže, ale vykonává výsady veřejné moci při rozhodování o tom, jak organizovat nakládání s komunálním odpadem, bude použití článku 102 SFEU jednoduše vyloučeno: obec nejednala jako podnik.
60.      A fortiori, jak správně uvádí předkládající soud, v této situaci nelze shledat „dominantní postavení [obce] na trhu, neboť pravomoc přijmout takové rozhodnutí (resp. schopnost ovlivňovat trh) z povahy věci nevyplývá z jejího ekonomického postavení na relevantním trhu, ale ze skutečnosti, že ze zákona podléhá veřejnoprávní povinnosti organizovat nakládání s odpady na dotčeném území“(39).
61.      Z výše uvedeného vyplývá, že pro zodpovězení předběžné otázky tak, jak byla položena, stačí konstatovat, že obec, která při výkonu výsad veřejné moci přijme rozhodnutí o organizaci poskytování služby sběru a zpracování odpadů na svém území, nelze považovat za podnik ve smyslu článku 102 SFEU. To je ve skutečnosti podstatou otázky této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
62.      Aby však byla tato odpověď úplná, měla by se zabývat také problematikou související s obsahem smlouvy uzavřené mezi obecním zastupitelstvem v Jelgavě a společností SIA JKP v rámci in house postupu. Tato problematika je předmětem druhé části žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
4.      Uplatňování právních předpisů v oblasti veřejných zakázek
63.      Podle informací poskytnutých Soudnímu dvoru poskytuje vnitrostátní právo místním samosprávám určitou volnost při volbě způsobu organizace poskytování služeb v oblasti nakládání s odpady.
64.      Tento prostor pro uvážení umožňoval obecnímu zastupitelstvu v Jelgavě zadat zakázku na služby na základě zadávacího řízení (externě) nebo poskytovat služby sběru odpadů samo (internalizace služby)(40).
65.      Pokud se obecní zastupitelstvo v Jelgavě rozhodlo pro internalizaci služby, mohlo ji poskytovat vlastními prostředky, a to buď přímo, nebo v rámci interního postupu, který je obecně známý jako postup in house.
66.      Obecní zastupitelstvo v Jelgavě tvrdí, že se v roce 2004 rozhodlo poskytovat služby nakládání s komunálním odpadem prostřednictvím podniku, v němž mělo většinový podíl, a to v rámci in house postupu.
67.      Judikatura týkající se realizovatelnosti tohoto typu in house zadávání je bohatá(41). Jak Soudní dvůr zopakoval, výjimka in house „[...] je odůvodněna úvahou, že orgán veřejné správy, který je veřejným zadavatelem, má možnost vykonat úkoly veřejného zájmu, které mu přísluší, vlastními prostředky, správními, technickými a jinými, aniž je povinen se obrátit na vnější subjekty nenáležející k jeho organizačním složkám [...]“(42).
68.      Tato výjimka, dodává Soudní dvůr, „[…] může být rozšířena na situace, v nichž smluvní partner je subjektem právně odlišným od veřejného zadavatele, pokud veřejný zadavatel vykonává nad subjektem, jemuž je veřejná zakázka zadána, kontrolu obdobnou té, kterou vykonává nad vlastními organizačními složkami, a pokud tento subjekt s veřejným zadavatelem či zadavateli, které jej vlastní, uskutečňuje převážnou část své činnosti […]“, v takových případech lze mít za to, že „veřejný zadavatel využívá vlastních prostředků“(43).
69.      V rozsudku Undis Servizi, jehož dopad na spor byl předmětem diskuse na jednání, Soudní dvůr zopakoval tyto úvahy a dodal, že uznání výjimky in house
je odůvodněno „[…] zvláštní interní vazbou, která v takovém případě existuje mezi veřejným zadavatelem a subjektem, jemuž je veřejná zakázka zadávána, i když je posledně uvedený subjekt právně odlišný od veřejného zadavatele […] V takových případech lze mít za to, že veřejný zadavatel ve skutečnosti využívá vlastních prostředků [...] a že subjekt, jemuž je zakázka zadávána, je téměř součástí jeho interních organizačních složek“(44).
70.      Předkládající soud nepožaduje výklad předpisů unijního práva týkajících se zadávání in house, které jsou vyloučeny z právní úpravy zadávání veřejných zakázek(45). Neobrací se na Soudní dvůr, aby mu pomohl objasnit, zda vnitřní provozovatel, kterému obecní zastupitelstvo v Jelgavě přímo zadalo správu služby sběru odpadu, splňoval specifické požadavky pro využití zadání in house.
71.      Rada pro hospodářskou soutěž a lotyšská vláda však tvrdí, že uplatnění pravidel pro zadávání veřejných zakázek nevylučuje, aby orgány odpovědné za ochranu hospodářské soutěže posoudily soulad určitého jednání, na které se tato právní úprava vztahuje, s právem hospodářské soutěže (jehož součástí je článek 102 SFEU).
72.      Toto posouzení by podle nich umožnilo zjistit, zda došlo k porušení zákazu zneužívání dominantního postavení stanoveného v článku 102 SFEU, a to bez ohledu na to, zda posuzovaná činnost spadá do působnosti odvětvových předpisů (v tomto případě předpisů o zadávání veřejných zakázek)(46).
73.      Na jednání Rada pro hospodářskou soutěž a lotyšská vláda uznaly, že Rada pro hospodářskou soutěž nemá pravomoc sama posoudit protiprávnost rozhodnutí obce, která svěřila správu služby svému vnitřnímu provozovateli v rámci smlouvy. Toto rozhodnutí podléhá kontrole Iepirkumu uzraudzības birojs (Úřad pro dohled nad veřejnými zakázkami, Lotyšsko) a následnému soudnímu přezkumu(47).
74.      V této souvislosti a za předpokladu, že Rada pro hospodářskou soutěž nemá pravomoc posoudit, zda došlo k neoprávněnému in house zadání (tj. v rozporu s článkem 12 směrnice 2014/24 nebo článkem 17 směrnice 2014/234), se diskuse soustředí na to, zda by toto (údajné) protiprávní zadání stačilo k prohlášení existence zneužití dominantního postavení.
75.      Podle mého názoru by „dvojí kontrola“, kterou zastává Rada pro hospodářskou soutěž a lotyšská vláda, nemohla vést k prohlášení, že postup zadávání veřejných zakázek in house
sám o sobě představuje zneužití dominantního postavení.
76.      Pokud by teze Rady pro hospodářskou soutěž a lotyšské vlády měla obecný dosah, vedl by in house postup k posouzení zneužití dominantního postavení, protože místní samospráva si vyhrazuje hospodářskou činnost na určitém trhu a vylučuje soutěžitele z tohoto trhu na více či méně dlouhé období.
77.      Lotyšská vláda v tomto smyslu tvrdí, že použití in house postupu vedlo k vyloučení soutěžitelů a mělo negativní dopad na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu(48) .
78.      Smyslem postupů zadávání in house, které unijní právo připouští a upravuje (článek 12 směrnice 2014/24 a článek 17 směrnice 2014/23), je za přísných podmínek umožnit výběr vlastního nástroje orgánů veřejné moci jako prostředku k poskytování služby. V témže rozsahu výběr (vnitřního) poskytovatele pro plnění úkolu poskytování služeb znamená eo ipso vyloučení všech ostatních hypotetických soutěžitelů.
79.      Jsem si vědom toho, že některé orgány pro hospodářskou soutěž v členských státech se staví k využívání postupů zadávání zakázek in house zdrženlivě. Je logické, že si kladou otázku ohledně negativních účinků, které může mít rozšíření těchto postupů na trhy (zejména na trhy se službami)(49).
80.      Připuštění in house zadávání však bylo vědomým rozhodnutím unijního normotvůrce, který na základě vlastních politických rozhodnutí posoudil, zda je vhodné v určitých případech osvobodit veřejné orgány členských států od povinnosti využívat soutěžní postupy při zadávání zakázek.
81.      Opakuji, že toto rozhodnutí opravňuje veřejné orgány členských států, aby svěřily svým vnitřním subjektům (pokud nad nimi mimo jiné vykonávají stejnou kontrolu jako nad svými vlastními organizačními složkami) určité úkoly, aniž by se obracely na trh za účelem poskytnutí stavebních prací, služeb nebo dodávek(50).
82.      Něco jiného je, že jednotlivá rozhodnutí veřejného orgánu, který svěří poskytování služby svému vlastnímu vnitřnímu subjektu, nejsou v souladu se směrnicemi 2014/24 nebo 2014/23
83.      Tak by tomu mohlo být v případě, že by in house postup nebyl uplatněn za podmínek stanovených zákonem, zejména pokud jde o „úplnou kontrolu vykonávanou místní samosprávou nad společností, což není možné, pokud soukromá společnost vlastní podíl ve společnosti“(51). Rada pro hospodářskou soutěž tedy kritizuje „protiprávní použití zásady internalizace“(52).
84.      V tomto bodě se mi stanovisko předkládajícího soudu jeví jako správné: rozhodnutí o tom, zda obec správně uplatnila své veřejnoprávní pravomoci při zadání zakázky in house provozovateli, by mohlo být posouzeno v rámci řízení o porušení právních předpisů v oblasti zadávání veřejných zakázek(53).
85.      Rozhodnutí obecního zastupitelstva v Jelgavě, které bylo označeno za protiprávní, lze napadnout u orgánů příslušných k posuzování jednání orgánů veřejné správy v oblasti zadávání veřejných zakázek(54). V rámci tohoto napadení lze namítat, že opatření není v souladu se zákonem, není nezbytné nebo je nepřiměřené, o čemž by měly v konečném důsledku rozhodnout příslušné soudy.
86.      V každém případě je toto všechno samo o sobě mimo působnost článku 102 SFEU. Na jedné straně proto, že jak jsem již uvedl, se toto ustanovení nevztahuje na obec, která přijímá rozhodnutí o nakládání s odpady v rámci výkonu výsad veřejné moci. Na druhé straně proto, že (případné) porušení pravidel zadávání veřejných zakázek nemusí nutně znamenat zneužití dominantního postavení na vnitřním trhu nebo na jeho podstatné části.
V.      Závěry
87.      S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl Augstākā tiesa (Senāts) (Nejvyšší soud, Lotyšsko) následovně:
„Obec, která při výkonu výsad veřejné moci přijímá rozhodnutí organizovat poskytování služby sběru a zpracování odpadů na svém území tím, že ji přidělí vnitřním postupem (in house postup) subjektu podléhajícímu kontrole obdobné té, kterou obec vykonává nad vlastními organizačními složkami, nemůže být kvalifikována jako ‚podnik‘ ve smyslu článku 102 SFEU“.
1      Původní jazyk: španělština.
2      Směrnice Rady ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. 1975, L 194, s. 47; Zvl. vyd. 15/01 s. 23).
3      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech a o zrušení některých směrnic (Úř. věst. 2008, L 312, s. 3). Mezi zrušenými směrnicemi je uvedena směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/12/ES ze dne 5. dubna 2006 o odpadech (Úř. věst. 2006, L 114, s. 9).
4      Konkurences likums ze dne 4. října 2001 (Latvijas Vēstnesis, 2001, č. 151). K dispozici na adrese https://likumi.lv/ta/id/54890-konkurences-likums.
5      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. září 2017, Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, bod 6).
6      Valsts pārvaldes iekārtas likums ze dne 6. srpna 2002 (Latvijas Vēstnesis, 2002, č. 94). K dispozici na adrese https://likumi.lv/ta/id/63545-valsts-parvaldes-iekartas-likums.
7      Likums „Par pašvaldībām“ ze dne 19. května 1994 (Latvijas Vēstnesis, 1994, č. 61). K dispozici na adrese https://likumi.lv/ta/id/57255-par-pasvaldibam. Dne 1. ledna 2023 přestal platit.
8      Atkritumu apsaimniekošanas likums ze dne 14. prosince 2000 (Latvijas Vēstnesis, 2000, č. 473/476). K dispozici na adrese https://likumi.lv/ta/id/14012-atkritumu-apsaimniekosanas-likums. Dne 18. listopadu 2010 přestal platit.
9      Znění přijaté dne 22. června 2005, které vstoupilo v platnost dne 26. července 2005.
10      Likums „Par iepirkumu valsts vai pašvaldību vajadzībām“ ze dne 5. července 2001 (Latvijas Vēstnesis, 2001, č. 110). K dispozici na adrese https://likumi.lv/ta/id/26309-par-iepirkumu-valsts-vai-pasvaldibu-vajadzibam. Následně byl nahrazen zákonem o veřejných zakázkách z roku 2006 (Publisko iepirkumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2006, č. 65) a z roku 2016 (Publisko iepirkumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2016, č. 254).
11      Bod 8 předkládacího rozhodnutí.
12      Předkládající soud se za tímto účelem dovolává rozsudku ze dne 26. listopadu 2015, Maxima Latvija (C‑345/14, EU:C:2015:784, bod 12) a citovaná judikatura.
13      Věc Tallinna Kaubamaja Grupp a KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004).
14      Rozsudek ze dne 5. prosince 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp a KIA Auto (C‑606/23, EU:C:2024:1004, bod 20).
15      Rozsudek ze dne 18. listopadu 2021, Visma Enterprise (C‑306/20, EU:C:2021:935, bod 47) a citovaná judikatura.
16      Podle Rady pro hospodářskou soutěž (poznámka pod čarou 27 jejího písemného vyjádření) je relevantním trhem v této věci trh se sběrem a přepravou komunálního odpadu na správním území obce Jelgava.
17      K tomuto dni již Lotyšsko přistoupilo k Evropské unii. Akt o podmínkách přistoupení Lotyšské republiky byl zveřejněn v Úředním věstníku Evropské unie dne 23. září 2003 (Úř. věst. 2003, L 236, s. 33).
18      Mohlo by to mít případně důsledky i pro uplatňování vnitrostátního práva. V bodě 16 předkládacího rozhodnutí předkládající soud poukazuje na dopad, který by z hlediska vnitrostátního práva mohlo mít jedno nebo druhé datum: podle obecního zastupitelstva v Jelgavě se na něj v roce 2004 nevztahovaly předpisy o veřejných zakázkách, protože neexistovala žádná pravidla pro postup, který mělo při výběru poskytovatele použít.
19      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. 2014, L 94, s. 65).
20      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 26. února 2014 o udělování koncesí (Úř. věst. 2014, L 94, s. 1).
21      Rozsudek ze dne 29. dubna 2025, Fastned Deutschland (C‑452/23, EU:C:2025:284), bod 41: „[…] otázka, zda má být určité plnění kvalifikováno jako ‚veřejná zakázka‘ ve smyslu směrnice 2014/24, nebo jako ‚koncese‘ ve smyslu směrnice 2014/23, musí být posuzována výlučně z hlediska unijního práva […]“.
22      Rozsudek ze dne 29. dubna 2025, Fastned Deutschland (C‑452/23, EU:C:2025:284), bod 48: „[p]oužití pravidel unijního práva v oblasti koncesí je vyloučeno, pokud je kontrola vykonávaná nad koncesionářem veřejným zadavatelem obdobná kontrole, kterou veřejný zadavatel vykonává nad vlastními organizačními složkami, a zároveň pokud koncesionář vykonává většinu činnosti s veřejným zadavatelem, který jej vlastní […]. V případě takového in house zadávání je totiž třeba mít za to, že veřejný zadavatel využívá vlastních prostředků, jelikož, i když je od něj koncesionář právně odlišný, může být v praxi považován za vnitřní složku veřejného zadavatele, takže koncesní řízení není povinné [...]. Tyto zásady jsou nyní zakotveny a upřesněny v článku 17 směrnice 2014/23, který stanoví podmínky, za nichž koncese mezi subjekty ve veřejném sektoru nespadá do oblasti působnosti této směrnice“.
23      Předkládající soud upřesňuje, že tato povinnost je rovněž v souladu s veřejnoprávními povinnostmi stanovenými v článku 8 směrnice 75/442 (a v článku 8 a čl. 15 odst. 1 směrnic 2006/12 a 2008/98).
24      Článek 15 odst. 1 zákona o nakládání s odpady ze dne 14. prosince 2000 stanoví, že obce musí vybrat společnost pověřenou nakládáním s odpady v souladu s postupy stanovenými v předpisech upravujících veřejné zakázky. Podobné ustanovení je obsaženo v zákoně o nakládání s odpady ze dne 28. října 2010.
25      Bod 18 předkládacího rozhodnutí.
26      Podle lotyšské vlády a Rady pro hospodářskou soutěž, které to uvedly v několika pasážích svých písemných vyjádření a zopakovaly to na jednání, není ve spise obsažen akt obecního zastupitelstva v Jelgavě, kterým by bylo před uzavřením smlouvy rozhodnuto o využití in house postupu. Předkládací rozhodnutí však předpokládá existenci takového aktu, na což odkazuje v bodech 13 a 18. V každém případě samotný podpis smlouvy mezi obecním zastupitelstvem v Jelgavě a společností SIA JKP bez nutnosti jakéhokoli listinného důkazu prokazuje, že obec se rozhodla pro tento systém zadávání služeb; smlouva není ničím jiným než vyjádřením vůle obce v tomto smyslu.
27      Rozsudek ze dne 13. července 1962, Mannesmann v. Vysoký úřad (19/61, EU:C:1962:31, s. 705 a 706).
28      Rozsudek ze dne 23. dubna 1991, Höfner a Elser (C‑41/90, EU:C:1991:161, bod 21).
29      Rozsudek ze dne 11. července 2006, FENIN v. Komise (C‑205/03 P, EU:C:2006:453, bod 25).
30      Rozsudek ze dne 10. července 2025, INTERZERO a další (C‑254/23, EU:C:2025:569, bod 48).
31      Rozsudek ze dne 12. července 2012, Compass-Datenbank, (C‑138/11, EU:C:2012:449, bod 35).
32      Rozsudky ze dne 12. července 2012, Compass-Datenbank (C‑138/11, EU:C:2012:449, bod 36); ze dne 19. ledna 1994, SAT Fluggesellschaft (C‑364/92, EU:C:1994:7, body 30 a 31); a ze dne 10. července 2025, INTERZERO a další (C‑254/23, EU:C:2025:569, bod 49).
33      Rozsudek ze dne 1. července 2008, MOTOE (C‑49/07, EU:C:2008:376, bod 25): „[…] okolnost, že jednotka při výkonu části svých činností disponuje výsadami veřejné moci, nebrání sama o sobě tomu, aby byla kvalifikována jako podnik ve smyslu práva Společenství v oblasti hospodářské soutěže, pokud jde o zbývající část jejích hospodářských činností […]. Kvalifikace jako činnost spadající pod výkon výsad veřejné moci či jako hospodářská činnost totiž musí být provedena odděleně pro každou činnost vykonávanou danou jednotkou“.
34      Viz článek 13 směrnice 2008/98, přepsaný v bodě 6 tohoto stanoviska. Článek 16 téže směrnice ukládá členským státům povinnost vybudovat jednotnou a odpovídající síť zařízení na zpracování odpadu určeného k odstranění a „směsného komunálního odpadu sebraného v soukromých domácnostech, včetně případů, kdy tento sběr odpadu zahrnuje rovněž směsný komunální odpad od jiných původců“.
35      Viz Legal Assistance on the Application of Public Procurement Rules in the Waste Sector Final Report, zveřejněná Komisí v srpnu 2016. Při shrnutí situace existující v členských státech uvádí: „Local authorities have the possibility to perform the provision of services themselves (direct public management) or to delegate it to other public or private entities (delegated public or private management). Delegated public management is mainly organised through direct contract awards to a separate public entity under the control of the authority (under the exclusions provided by the EU Public Procurement Directive for in-house provision or public-public cooperation). Delegated private management is organised by outsourcing the public task to a private operator through public contracts and concession contracts, whereby the contract is awarded as a result of public procurement procedures“ (s. 1).
36      Rozsudek ze dne 11. listopadu 2021, Regione Veneto (Přeprava směsného komunálního odpadu) (C‑315/20, EU:C:2021:912, bod 25): „[…] členské státy [mají] prostor k uvážení ohledně výběru územního základu, který považují za vhodný k dosažení vnitrostátní soběstačnosti, pokud jde o zpracování odpadů, o které se jedná. [Nicméně], [...] jedno z nejdůležitějších opatření, která musí být přijata členskými státy, zejména prostřednictvím místních samospráv, jež mají v tomto ohledu pravomoci, spočívá v usilování o zpracování uvedených odpadů v zařízení nacházejícím se co možná nejblíže od místa jejich vzniku [...]“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
37      Článek 15 obecního zákona ze dne 19. května 1994.
38      Články 9 a 15 zákona o nakládání s odpady ze dne 14. prosince 2000.
39      Bod 18 předkládacího rozhodnutí.
40      V písemném vyjádření (bod 17) Rada pro hospodářskou soutěž uznává, že podle vnitrostátního práva mohou obce samy organizovat nakládání s odpady, a to buď tím, že jej svěří svému vlastnímu provozovateli, nebo tím, že jej zadají soukromým provozovatelům. Předkládací rozhodnutí označuje nakládání s odpady prováděné místní samosprávou jako „internalizaci“ služby.
41      Zejména na základě rozsudků ze dne 18. listopadu 1999, Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562), a ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, EU:C:2005:5).
42      Rozsudek ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303, bod 25) a citovaná judikatura. V nedávné době rozsudek ze dne 8. prosince 2016, Undis Servizi (C‑553/15, EU:C:2016:935; dále jen „rozsudek Undis Servizi“, bod 30).
43      Rozsudek ze dne 8. května 2014, Datenlotsen Informationssysteme (C‑15/13, EU:C:2014:303) bod 25) a citovaná judikatura.
44      Rozsudek Undis Servizi (bod 30).
45      Článek 12 směrnice 2014/24 upřesňuje, za jakých podmínek je veřejná zakázka zadaná veřejným zadavatelem jiné soukromoprávní nebo veřejnoprávní právnické osobě vyloučena z působnosti této směrnice. Ve stejném smyslu se vyjadřuje i článek 17 směrnice 2014/23.
46      Rada pro hospodářskou soutěž na podporu svého tvrzení cituje rozsudek ze dne 27. února 2025, Aeroportul Internaţional „Avram Iancu“ Cluj (C‑220/24, EU:C:2025:124), body 30 a 31. V této věci byla použitelnou odvětvovou právní úpravou směrnice Rady 96/67/ES ze dne 15. října 1996 o přístupu na trh odbavovacích služeb na letištích Společenství (Úř. věst. 1996, L 272, s. 36; Zvl. vyd. 07/02, s. 496). Soudní dvůr rozhodl, že články 1 a 6 směrnice 96/67 „nebrání použití článku 102 SFEU za okolností, kdy byl poskytovateli služeb pozemního odbavování odepřen přístup k letištní infrastruktuře, která je pro výkon této činnosti nezbytná, na letišti Evropské unie, jehož roční objem provozu byl v době, kdy byl tento přístup odepřen, nižší než dva miliony cestujících“(výrok).
47      Bod 28 písemného vyjádření Rady pro hospodářskou soutěž.
48      Bod 12 písemného vyjádření lotyšské vlády: „Zneužití dominantního postavení ze strany obecního zastupitelstva v [Jelgavě] se projevilo ve formě vyloučení a mělo negativní dopad na hospodářskou soutěž na dotčeném trhu. Jednání obce, která si bez objektivní nutnosti (odůvodnění) vyhradila hospodářské činnosti na dotčeném trhu a chránila svou dceřinou společnost před konkurencí, vedlo k vyloučení soutěžitelů z tohoto trhu po delší dobu“.
49      Viz například zpráva Národní komise pro trhy a hospodářskou soutěž (Španělsko) ze dne 19. června 2013 s názvem „Vlastní prostředky a správní úkoly: důsledky jejich použití z hlediska podpory hospodářské soutěže“. V této zprávě se uvádí: „Omezení hospodářské soutěže znemožňuje přístup k dané službě všem uchazečům kromě vnitřního provozovatele, čímž omezuje jejich schopnost nabízet své produkty správním orgánům, které mohou být v mnoha případech významným odběratelem tohoto druhu zboží a služeb“ (bod VI, druhý závěr, s. 94). „Použití tohoto nástroje, který je ze své podstaty omezující pro hospodářskou soutěž, musí být odůvodněno jak správným přiznáním postavení vnitřního provozovatele veřejnému subjektu, tak použitím pověření správou v každém konkrétním případě zadání zakázky“ (oddíl VII, s. 97). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska. Zpráva je k dispozici na adrese https://pmt-eu.hosted.exlibrisgroup.com/primo-explore/fulldisplay?docid= 34CNMC_BKM000007612_3&context=L&vid= 34CNMC_V1&lang=es_ES&search_scope=LOCAL_full&adaptor=Local%20Search%20Engine&tab=default_tab&query=any_contains_informe%20 %22medios%20propios%22&offset= 0.
50      V tomto bodě se vracím k úvahám, které jsem formuloval ve stanovisku ve věci LitSpecMet (C‑567/15, EU:C:2017:319, bod 69).
51      Bod 7 předkládacího rozhodnutí.
52      Bod 7 předkládacího rozhodnutí.
53      Bod 18 předkládacího rozhodnutí. Na konci tohoto bodu předkládající soud zdůrazňuje, že „předběžné otázky týkající se platnosti použití in house
postupu obvykle vyvstávají v rámci řízení, v nichž je napadeno rozhodnutí orgánu přistoupit k přímému zadání zakázky v rámci zadávacího řízení“. Pokud jde o in house zadání, které vedlo k žádostem o rozhodnutí o předběžné otázce v odvětví odpadů, viz mimo jiné rozsudky ze dne 10. září 2009, Sea (C‑573/07, EU:C:2009:532); ze dne 29. listopadu 2012, Econord (C‑182/11 a C‑183/11, EU:C:2012:758), a ze dne 12. května 2022, Comune di Lerici (C‑719/20, EU:C:2022:372).
54      V bodě 28 písemného vyjádření Rada pro hospodářskou soutěž uznává, že „odůvodnění a uplatnění volby každé formy poskytování služeb podléhá právním kritériím, a tudíž kontrole dozorových orgánů (a následně soudů). Například v rámci trhu se sběrem a přepravou komunálního odpadu podléhá relevantnost použití čl. 3 odst. 1 bodu 7 [zákona o veřejných zakázkách] ze strany obce, která poskytuje službu samostatně, soudnímu přezkumu“.