23 Cdo 823/2020-265 
 
 
 
 
ČESKÁ REPUBLIKA 
ROZSUDEK 
JMÉNEM REPUBLIKY 
  
 Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Jiřího Němce a soudců JUDr. 
Mgr. Marka Del Favera, Ph.D., a JUDr. Pavla Příhody ve věci žalobkyně Fio banky, a. s. , se 
sídlem v Praze 1, V Celnici 1028/10, identifikační číslo osoby 61858374, zastoupené JUDr. 
Lubomírem Procházkou, advokátem se sídlem v Jevanech, Lesní 15, proti žalovanému P. T. , 
narozenému XY, bytem v XY, zastoupenému JUDr. Tomášem Pokorným, advokátem se s ídlem 
v Praze 2, Lazarská 11/6, o zaplacení částky 21 951,56 Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního 
soudu pro Prahu 1 pod sp. zn. 55 C 408/2014, o dovolání žalovaného proti rozsudku Městského 
soudu v Praze ze dne 11. 9. 2019, č. j. 39 Co 144/2019-237, takto: 
 
Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 11. 9. 2019, č. j. 39 Co 144/2019 -237, a 
rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 1 ze dne 17. 1. 2019, č. j. 55 C 408/2014 -175, se zrušují a 
věc se vrací Obvodnímu soudu pro Prahu 1 k dalšímu řízení. 
 
Odůvodnění: 
I. Dosavadní průběh řízení 
1. Žalobkyně se v řízení (po částečném zastavení řízení) domáhala po žalovaném zaplacení 
částky 21 951,56 Kč s příslušenstvím jako nesplaceného úvěru a úroků na základě smlouvy o 
kontokorentním úvěru uzavřené se žalovaným dne 14. 2. 2012.  
2. Obvodní soud pro Prahu 1 rozsudkem ze dne 17. 1. 2019, č. j. 55 C 408/2014 -175, (již 
druhým v pořadí) uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobkyni částku 21 951,56 Kč s tam
specifikovanými úroky a úroky z prodlení (výrok I) a zavázal žalova ného k náhradě nákladů 
řízení žalobci ve výši 7 087,23 Kč (druhý výrok). 
3. Soud prvního stupně poté, co v návaznosti na závěry odvolacího soudu vyslovené v jeho 
předchozím zrušujícím usnesení konstatoval, že ve věci jsou k projednání a rozhodnutí příslušn é 
soudy České republiky, vyšel ze zjištění, že mezi žalobkyní a žalovaným byla dne 27. 12. 2011 
uzavřena smlouva o běžném účtu, na jejímž základě zřídila žalobkyně žalovanému běžný účet č. 
2700203668/2010. Dne 14. 2. 2012 uzavřela žalobkyně se žalovaným ja ko spotřebitelem 
smlouvu o úvěru, v níž se zavázala poskytnout žalovanému neúčelový kontokorentní úvěr ve 
výši 20 000 Kč, tj. možnost přečerpat zůstatek na zmíněném běžném účtu až do sjednané výše 
úvěru, a žalovaný se zavázal jej splatit včetně příslušenst ví do jednoho roku ode dne poskytnutí 
úvěrového rámce, pokud nedojde k jeho obnově. Ve smlouvě bylo dále sjednáno, že právní 
vztahy z ní plynoucí se budou řídit českým právním řádem a že veškeré spory ze smlouvy budou 
rozhodovány výhradně českými soudy. Ja ko místně příslušný byl sjednán místně příslušný soud 
banky. Žalovaný ve smlouvě o úvěru uvedl adresu svého bydliště: XY. Žalobkyně ke dni 14. 2. 
2014 smlouvu o úvěru vypověděla a požádala žalovaného o vrácení debetního zůstatku na účtu. 
Ke dni 31. 8. 2014 činil zůstatek na tomto účtu minus 25 006,48 Kč.  
4. Po právní stránce soud prvního stupně věc posoudil podle ustanovení § 497 a násl. 
zákona č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, zrušeného ke dni 1. 1. 
2014 (dále jen „obch. zák .“). Uzavřel, že žalovaný čerpal úvěr ve výši 20 000 Kč a nesplnil 
sjednané podmínky pro jeho vrácení. Nesplacený úvěr činil 15 269,85 Kč a nesplacené úroky 
připsané k jistině činily 6 681,71 Kč.  Celkem byla dlužná jistina tvořena částkou 21 951,56 Kč, 
kterou byl žalovaný podle soudu prvního stupně povinen vrátit žalobkyni včetně požadovaných 
úroků a úroků z prodlení.  
5. Městský soud v Praze v záhlaví označeným rozsudkem k odvolání žalovaného rozsudek 
soudu prvního stupně potvrdil (první výrok) a žalované mu uložil povinnost zaplatit žalobkyni na 
náhradu nákladů odvolacího řízení částku 6 117,60 Kč (druhý výrok). 
6. Odvolací soud vyšel ze skutkových závěrů soudu prvního stupně, které doplnil pouze ve 
vztahu k posouzení otázky příslušnosti českých soudů o zj ištění, že žalovaný v době uzavření 
smlouvy studoval dálkově bakalářské studium v Bratislavě, v České republice se zdržoval u 
kamaráda, centrum zájmů i bydliště měl na Slovensku. V obchodním registru Okresního soudu 
Bratislava I byla od 10. 8. 2010 zapsána Fio banka, a. s., pobočka zahraniční banky s předmětem 
činnosti (mimo jiné) poskytování úvěrů. V evidenci subjektů Národní banky Slovenska bylo 
uvedeno, že Fio banka, a. s., působí na území Slovenské republiky prostřednictvím pobočky 
zahraniční banky od 1 . 9. 2010 s rozsahem činností mimo jiné poskytování spotřebitelských 
úvěrů. Tato pobočka sdělila dne 26. 9. 2014 Národní bance Slovenska záměr vést nový druh 
bankovních obchodů – kontokorentní úvěry ode dne 29. 9. 2014 a o tom, že na Slovensku začíná 
poskytovat kontokorentní úvěry do 18 500 EUR, zveřejnila též tiskovou zprávu. V odpovědích 
na často kladené otázky pobočce žalobkyně na Slovensku bylo uvedeno, že ve Slovenské 
republice je možné zřízení běžného účtu pro fyzickou osobu s českým občanstvím za pod mínky, 
že nový klient ve slovenské Fio bance, a. s., pobočce zahraniční banky, už není klientem v české 
Fio bance, a. s. Takové zřízení běžného účtu nebylo možné pro právnickou osobu a fyzickou 
osobu – podnikatele, tedy živnostníka registrovaného v České republice.  
7. Námitku podjatosti soudkyně soudu prvního stupně, která věc vyřizovala, shledal 
odvolací soud nedůvodnou, neboť žalovaný neuvedl žádné skutečnosti, z nichž by bylo možné
dovodit, že má zájem na určitém výsledku řízení, či proč by měla mít pom ěr k účastníkům nebo 
jejich zástupcům. Ze samotné skutečnosti, že soudkyně má specializaci na spory z úvěrových 
smluv mezi žalobkyní a jejími klienty, podle odvolacího soudu její podjatost dovodit nelze. Tato 
skutečnost svědčí pouze o tom, že soudkyně opak ovaně rozhoduje věci, kde na jedné straně 
vystupuje žalobkyně, a pouze z toho zájem na určitém výsledku řízení či poměr soudkyně k 
tomuto účastníku (přátelský či nepřátelský) nevyplývá. Za nedůvodnou považoval odvolací soud 
též námitku žalovaného o porušen í práva na zákonného soudce. Rozvrh práce Obvodního soudu 
pro Prahu 1, který stanovil, že senát 55 C vyřizuje „věci posuzované podle obchodního zákoníku 
– spory mezi Fio bankou, a. s. a jejími klienty z úvěrových smluv v rozsahu 100 % specializace 
Fio bank a“, posoudil jako souladný s požadavky zákona i ústavnosti. Odvolací soud přitom 
odkázal na závěry nálezů Ústavního soudu, podle kterých je účelem a smyslem ústavně 
zaručeného práva na zákonného soudce bránit libovůli a účelové manipulaci při přidělování v ěcí 
jednotlivým soudcům, důraz je kladen na transparentnost a předvídatelnost rozvrhu práce, aby 
byla zachována zásada pevného přidělování soudní agendy a aby byl vyloučen výběr soudců ad 
hoc, a je zdůrazněn i prvek náhodnosti v té souvislosti, aby si účas tníci nemohli vybírat svého 
soudce či soudci projednávané věci. Z vymezení stanovení nápadu věcí do senátu 55 C podle 
předmětu sporu (úvěrové smlouvy) a dále podle účastníka (Fio banka, a. s.) v rozvrhu práce bylo 
podle odvolacího soudu předem zřejmé, že s por z úvěrové smlouvy, kde vystupuje žalobkyně, 
připadne k vyřízení do senátu 55 C. Rozvrh práce tak byl v tomto bodě transparentní a 
předvídatelný, možnost výběru ze strany účastníků či soudu nepřipouštěl, věc byla do 
příslušného senátu zapsána a tam uvedená soudkyně ji také projednala a rozhodla o ní.  
8. Odvolací soud posuzoval též námitku nedostatku pravomoci (mezinárodní příslušnosti) 
soudů České republiky, a to – vzhledem k datu zahájení řízení (7. 11. 2014) – podle nařízení 
Rady (ES) č. 44/2001 ze dn e 22. 12. 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních 
rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“). Dohodu účastníků 
o příslušnosti soudů České republiky nepovažoval podle čl. 17 odst. 3 nařízení Brusel I za 
účinnou, nebo ť smlouva o kontokorentním úvěru byla uzavřena v České republice (kde měla 
sídlo žalobkyně), avšak v době jejího uzavření (i v době podání žaloby) žalovaný bydlel na 
Slovensku a nebylo zjištěno, že by měl skutečné bydliště v České republice. Dále uzavřel, že se 
na věc nevztahují čl. 15 odst. 1 písm. a) a b) nařízení Brusel I, neboť nejde o spor ze smlouvy o 
koupi movitých věcí a úvěr nebyl poskytnut na koupi movitých věcí, ale bez uvedení účelu. Ve 
vztahu k možnosti aplikace čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení  Brusel I odkázal na rozsudek 
Soudního dvora Evropské unie (dále jen „Soudní dvůr“) ze dne 6. 9. 2012 ve věci C -190/11, D. 
M. proti A. Y. a W. Y., a na nutnost splnění dvou specifických podmínek – zaprvé, aby 
obchodník provozoval profesionální nebo podnika telskou činnost v členském státě, kde má 
spotřebitel své bydliště, nebo aby se taková činnost jakýmkoli způsobem na tento členský stát 
nebo na několik členských států včetně tohoto členského státu zaměřovala, a zadruhé, aby sporná 
smlouva spadala do rozsah u této činnosti. Na základě zjištění, že v době uzavření smlouvy o 
kontokorentním úvěru (ke dni 14. 2. 2012) měla žalobkyně svou pobočku na Slovensku, měl za 
splněnou první z uvedených podmínek. Druhá podmínka však podle něj splněna nebyla, neboť 
žalobkyně sice měla v předmětu podnikání zapsáno i poskytování úvěrů, avšak kontokorentní 
úvěry na Slovensku poskytovala až od 29. 9. 2014 (i žalovaný v odvolacím řízení potvrdil a 
dokládal, že slovenská pobočka mu úvěr odmítla poskytnout, podle něho proto, že měl účet u 
žalobkyně v České republice). Nebylo možno vycházet z formálního stavu, ale z toho zda 
příslušnou činnost na území Slovenska žalobkyně skutečně vykonávala. Jestliže žalobkyně 
kontokorentní úvěry v době uzavření smlouvy na Slovensku neposkytovala, ne mohla smlouva o
kontokorentním úvěru spadat do rozsahu činností, které žalobkyně na Slovensku vykonávala. Při 
nemožnosti použít čl. 16 nařízení Brusel I o příslušnosti soudu podle bydliště žalovaného 
spotřebitele v době zahájení řízení před soudem pak urči l příslušnost soudů České republiky 
podle čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) druhá odrážka nařízení Brusel I s ohledem na to, že úvěr byl 
žalovanému poskytnut v České republice. Ve věci samé se pak odvolací soud zcela ztotožnil s 
právním posouzením učiněným soudem prvního stupně.  
 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
9. Proti rozsudku odvolacího soudu, výslovně proti všem jeho výrokům, podal žalovaný 
včasné dovolání, majíc za to, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázek procesního práva, 
které v rozhodování do volacího soudu dosud nebyly vyřešeny. Navrhuje, aby Nejvyšší soud 
zrušil napadené rozhodnutí, též rozsudek soudu prvního stupně a věc vrátil tomuto soudu k 
dalšímu řízení, popř. aby řízení zastavil. 
10. Žalovaný vytýká odvolacímu soudu nesprávné právní  posouzení věci při určení 
mezinárodní příslušnosti českých soudů. Odvolací soud podle něj při zkoumání předpokladů 
aplikace čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I nesprávně vyložil pojem „podnikatelská 
činnost“, pokud jej ztotožnil s poskytovanou služb ou – konkrétním typem bankovního produktu. 
Dovolává se ochrany dobré víry v pravdivost zápisů v obchodním rejstříku Slovenské republiky 
a v rejstříku Národní banky Slovenska a skutečnost, že konkrétní bankovní produkt, na který 
měla již v dané době poskytn utou licenci, na Slovensku neposkytovala, považuje za 
nerozhodnou. Odkazuje na rozsudky Soudního dvora ve věcech C -190/11 (výše zmíněný) a 
C-218/12 (jde o rozsudek ze dne 13. 10. 2013 ve věci L. E. proti V. S.). Má též za to, že odvolací 
soud pochybil, pokud se spokojil s tím, že žalobkyně fakticky spotřebitelské úvěry na Slovensku 
neposkytovala, avšak zcela rezignoval na podrobnější zkoumání otázky „zaměření se banky na 
členský stát“. Předkládá k řešení tyto otázky: „Jsou splněny podmínky aplikace čl. 15 o dst. 1 
písm. c) Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 v případě, že osoba ve veřejném rejstříku deklaruje 
poskytnutí určité činnosti, byť ji fakticky neposkytuje? Je pojem ‚profesionální nebo 
podnikatelská činnost‘ ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) Nařízení Rady ( ES) č. 44/2001 totožný s 
pojmem poskytování konkrétní služby spadající do podnikatelské činnosti?“ Žalovaný je 
přesvědčen, že by tyto otázky měly být podle čl. 267 Smlouvy o fungování Evropské unie 
předloženy k rozhodnutí Soudnímu dvoru. 
11. Žalovaný dále namítá porušení svého práva na zákonného soudce a tím porušení čl. 38 
odst. 1 Listiny základních práv a svobod a čl. 6 Evropské úmluvy o lidských právech, pokud spor 
rozhodovala před soudem prvního stupně soudkyně Obvodního soudu pro Prahu 1 L. H., která 
měla podle rozvrhu práce pro rok 2014 rozhodovat ve 100 % sporů mezi žalobkyní a jejími 
klienty jako předsedkyně senátu 55 C. Nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že takto 
vymezený rozvrh práce naplňoval smysl ústavně zaručeného práva na zákonného soudce , a je 
přesvědčen o jeho protiústavnosti. Odkazuje přitom na závěry nálezu Ústavního soudu sp. zn. I. 
ÚS 2769/15 (jde o nález ze dne 15. 6. 2016, jež je veřejnosti dostupný na https://nalus.usoud.cz) 
a na rozpor s principem obecnosti. Tvrdí, že v případě a probace takto sestaveného rozvrhu práce 
má předseda soudu možnost vybrat konkrétnímu subjektu konkrétního soudce, který bude jeho 
případy rozhodovat po dobu platnosti rozvrhu práce, a tím může teoreticky takového soudce 
vybrat při zohlednění svých sympatií  či naopak antipatií k danému subjektu. Podle žalovaného 
též na straně takto určeného soudce roste riziko ztráty jeho nestrannosti a na straně daného
subjektu dochází k získání výhody oproti protistraně, neboť má opakovanou zkušenost s daným 
soudcem, zná j eho argumentaci, právní názory a způsob práce. Není zachována rovnost zbraní 
účastníků. Uvedený rozvrh práce pak podle žalovaného nemůže obstát v testu proporcionality, 
neboť legitimním cílem takové tvorby rozvrhu práce je zefektivnění, zrychlení rozhodová ní 
soudu, kdy konkrétní soudce má detailní znalost obchodních podmínek daného subjektu, avšak 
předseda soudu má nepochybně možnost vymezit přidělování obecnějším způsobem, případně 
určit alespoň dva nebo tři senáty, které budou o věcech daného subjektu roz hodovat, a bude tak 
zachován prvek nahodilosti, a to i vzhledem k velikosti daného soudu. Předkládá dovolacímu 
soudu k vyřešení otázku: „Je v souladu s právem na zákonného soudce rozvrh práce soudu, ve 
kterém je určen soudce, který bude rozhodovat 100 % ná padu týkajícího se konkrétně určené 
osoby? 
12. Žalobkyně navrhuje dovolání jako nepřípustné odmítnout. Poukazuje na to, že bylo na 
vůlí žalovaného uzavřít smlouvu v České republice, kde v předmětné době žil a musel si být 
vědom možných následků z toho vypl ývajících. Prezentuje názor, že soudkyně H. je podle 
rozvrhu práce specialistkou na spory vyplývající z úvěrových smluv a nerozhoduje pouze spory 
žalobkyně. Námitky žalovaného považuje za pouze teoretické a připomíná specifickou situaci 
Obvodního soudu pro Prahu 1, v jehož obvodu sídlí mnoho velkých institucionálních věřitelů, s 
čímž jsou spojeny nemalé organizační nároky.    
 
III. Přípustnost dovolání 
13. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 
99/1963 Sb., občanský  soudní řád, ve znění účinném od 1. 2. 2019 (srov. čl. II bod 1 zákona č. 
296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších 
předpisů, zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve znění pozdějších předp isů, a 
některé další zákony a čl. IV a XII zákona č. 287/2018 Sb., kterým se mění zákon č. 40/2009 Sb., 
trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony), dále jen „o. s. ř.“. 
14. Podle ustanovení § 237 o. s. ř. není -li stanoveno jinak , je dovolání přípustné proti 
každému rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené 
rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení se 
odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací p raxe dovolacího soudu nebo která v 
rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována 
rozdílně anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak. 
15. Námitka žalovaného, že ve věci rozhodoval nezák onný soudce (vzhledem k formulaci 
rozvrhu práce Obvodního soud pro Prahu 1 pro rok 2014), z obsahového hlediska vystihuje tzv. 
zmatečnostní vadu řízení ve smyslu ustanovení § 229 odst. 1 písm. f) o. s. ř. spočívající v tom, že 
soud byl nesprávně obsazen (s rov. například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 1. 2010, sp. 
zn. 21 Cdo 1316/2008, jež je veřejnosti dostupné – stejně jako dále citovaná rozhodnutí 
Nejvyššího soudu – na https://www.nsoud.cz). Tato „zmatečnostní“ vada však není způsobilým 
dovolacím důvodem (srov. § 241a odst. 1 větu druhou o. s. ř.), k jejímu prověření slouží žaloba 
pro zmatečnost. Uvedená výtka žalovaného proto nemůže založit přípustnost dovolání, i kdyby 
zahrnovala otázku procesního práva, jež by splňovala kritéria stanovená v § 237 o. s. ř. (srov. 
například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2002, sp. zn. 29 Odo 523/2002, ze dne 16. 10. 
2013, sp. zn. 32 Cdo 2171/2013, či ze dne 9. 4. 2019, sp. zn. 29 NSCR 181/2018).
16. Přípustnost dovolání podle § 237 o. s. ř. nemůže založit an i otázka výkladu pojmu 
„profesionální nebo podnikatelská činnost“ ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I, 
neboť její řešení nebylo pro rozhodnutí odvolacího soudu určující. Odvolací soud zjevně 
nezaložil své rozhodnutí na jiném výkladu pojmu „ profesionální nebo podnikatelská činnost“ 
[první z podmínek pro aplikaci čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I obsahující tento pojem 
měl odvolací soud za splněnou], ale na posouzení, zda smlouva uzavřená se žalovaným spadala 
do rozsahu činností poskyt ovaných žalobkyní na Slovensku, tj. na posouzení druhé z podmínek 
aplikace čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I. Skutečnost, že v dovolání vymezenou otázku 
odvolací soud řešil a že jeho rozhodnutí na jejím řešení závisí (pro napadené rozhodnutí bylo 
určující), je přitom jedním z předpokladů přípustnosti dovolání podle § 237 o. s. ř. (srov. 
například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. 7. 2013, sen. zn. 29 NSČR 53/2013). 
17. Žalovaný napadl rozsudek odvolacího soudu výslovně ve všech jeho výrocích, ted y i tu 
část prvního výroku a druhý výrok, kterými bylo rozhodováno o náhradě nákladů řízení. Podle § 
238 odst. 1 písm. h) o. s. ř. však dovolání není přípustné proti výrokům o nákladech řízení.  
18. Nejvyšší soud však shledal dovolání přípustným pro řešení  otázky splnění podmínek 
aplikace čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I, při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od 
ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu. 
 
IV. Důvodnost dovolání 
19. Dovolání je důvodné. 
20. Nejvyšší soud se předně ztotožňuje  se závěrem odvolacího soudu, podle něhož je třeba 
posoudit pravomoc (mezinárodní příslušnost) soudu věc projednat a rozhodnout podle nařízení 
Brusel I. Za situace, kdy mezi stranami nebylo sporné, že žalovaný uzavřel smlouvu o 
kontokorentním úvěru jako sp otřebitel a žalobce měl při jejím uzavření postavení podnikatele, 
přičemž se zjevně nejednalo o koupi movitých věcí na splátky či o úvěrový obchod určený k 
financování koupě takových movitých věcí, bylo rozhodné pro posouzení mezinárodní 
příslušnosti, zda byly naplněny podmínky stanovené v čl. 15 odst. 1 písm. c) Brusel I. 
21. Podle čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I se příslušnost podle oddílu 4 nařízení 
Brusel I určuje v případech, kdy byla smlouva uzavřena s osobou, která provozuje profesionální 
nebo podnikatelské činnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nebo 
pokud se jakýmkoliv způsobem taková činnost na tento členský stát nebo na několik členských 
států včetně tohoto členského státu zaměřuje, a smlouva spadá do rozsahu těchto činností.  
22. V usnesení ze dne 29. 3. 2016, sp. zn. 30 Cdo 2823/2015, Nejvyšší soud s odkazem na 
rozsudek Soudního dvora ze dne 23. 12. 2015 ve věci C -297/14, R. H. proti B. K. a dalším, 
dovodil, že pro použití čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brus el I musí být splněny dvě podmínky. 
Zaprvé je nezbytné, aby profesionál vykonával svoji profesionální nebo podnikatelskou činnost 
ve členském státě spotřebitele nebo aby jakýmkoliv způsobem zaměřil svoji činnost na uvedený 
členský stát, a zadruhé aby dotče ná smlouva spadala do rozsahu těchto činností (tj. 
vykonávaných v členském státě spotřebitele či jakkoliv zaměřených i na členský stát 
spotřebitele).  
23. Ke stejným závěrům ostatně dospěla judikatura Nejvyššího soudu (s odkazem na 
rozhodnutí Soudního dvora) i ve vztahu k pozdější obsahově rovnocenné úpravě uvedené v čl. 17 
odst. 1 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady EU č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012 o
příslušnosti a uznávání soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (přepracované 
znění) – srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 5. 2020, sp. zn. 30 Cdo 2084/2019, 
uveřejněné pod číslem 2/2021 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále jen „R 2/2021“).  
24. Již z dikce citovaného usnesení je přitom zřejmé, že uvedené podmínky nejs ou založeny 
na požadavku, aby profesionál (podnikatel) disponoval formálním oprávněním ve vztahu k 
činnosti, do jejíhož rozsahu spadá smlouva uzavřená se spotřebitelem. Rozhodné je faktické 
provozování (výkon) takové činnosti ve členském státě spotřebitele , příp. její zaměření 
(jakýmkoliv způsobem) i na tento členský stát. Z uvedeného pak zjevně vychází též Soudní dvůr 
ve svých rozhodnutích týkajících se výkladu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I. (srov. 
rozsudky ze dne 6. 9. 2012 ve věci C - 190/11, D. M. proti A. Y. a W. Y., ze dne 17. 10. 2013 ve 
věci C-218/12, L. E. proti V. S., ze dne 14. 5. 2009 ve věci C -180/06, R. I. proti M. D., ze dne 7. 
12. 2010 ve spojených věcech C -585/08 a C -144/09, P. P., proti R. K. S. GmbH & Co KG a 
Hotel Alpenhof GesmbH proti O. H., ze dne 23. 12. 2015, ve věci C -297/14, R. H. proti B. K. a 
dalším). 
25. Článek 15 odst. 1 písm. c) Nařízení Brusel I, přitom nevyžaduje, aby smlouva mezi 
spotřebitelem a podnikatelem byla uzavřena na dálku, a lze jej použít i na smlouvy, kt eré byly 
uzavřeny v jiném členském státě, než je členský stát, v němž má spotřebitel bydliště (srov. výše 
zmíněný rozsudek Soudního dvora ve věci C -190/11). Nevyžaduje ani existenci příčinné 
souvislosti mezi prostředkem použitým k zaměření podnikatelské ne bo profesionální činnosti na 
členský stát bydliště spotřebitele a uzavřením smlouvy s tímto spotřebitelem. Existence takové 
příčinné souvislosti však ukazuje na spojitost smlouvy s takovou činností (srov. výše citovaný 
rozsudek Soudního dvora ve věci C-218/12).  
26. Judikatura Soudního dvora dospěla též k závěru, že znění čl. 15 nařízení Brusel I 
neobsahuje definici zaměřování činnosti na členský stát, na jehož území má spotřebitel bydliště. 
Jde o pojem, který musí být vykládán autonomně, a to s přihlédnutí m k systematice a cílům 
uvedeného nařízení za účelem zajištění jeho plného účinku. Úlohou této úpravy je zajištění lepší 
ochrany spotřebitele jako smluvní strany považované za hospodářsky slabší a právně méně 
zkušenou – oproti dřívější úpravě v čl. 13 Úmlu vy o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech, přijaté dne 27. 9. 1968 v Bruselu (srov. R 2/2021 a rozsudky 
Soudního dvora v něm citované).  
27. V R 2/2021 Nejvyšší soud dále poukázal na závěry judikatury Soudního dvora, pod le 
kterých pro účely aplikovatelnosti č. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I musí podnikatel 
projevit svou vůli navázat obchodní vztahy se spotřebiteli z jednoho nebo více členských států, 
mezi kterými je i členský stát, na jehož území má spotřebitel své  bydliště, tj. musí být zřejmé, že 
podnikatel zamýšlel obchodovat se spotřebiteli s bydlištěm v jednom či více členských státech, 
včetně členského státu, ve kterém má spotřebitel bydliště, v tom smyslu, že byl připraven uzavřít 
s nimi smlouvu. K posouzení projevení takové vůle slouží indicie, které existovaly před 
uzavřením smlouvy se spotřebitelem. Patří mezi ně výslovné projevy vůle oslovit zákazníky z 
jiného členského státu a další demonstrativně uvedené skutečnosti, jež zahrnují mezinárodní 
povahu dotčené podnikatelské činnosti, uvedení telefonického spojení s mezinárodní předvolbou, 
použití jiného jména domény prvního řádu, než je doména členského státu, ve kterém má 
podnikatel sídlo, použití neutrálních jmen domén prvního řádu, popis cesty do místa pos kytování 
služeb, jakož i uvedení mezinárodní klientely složené ze zákazníků s bydlišti v jiných členských 
státech, zejména formou uvedení ocenění takových zákazníků. Pojem zaměřování ve smyslu čl. 
15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I se vztahuje, jak tomu  nasvědčuje slovní spojení „jakýmkoliv
způsobem“, k širší škále činností. Indicie, které prokazují takové zaměřování činnosti, mohou 
vyplývat nejen z internetových stránek, ale i z celkové činnosti podnikatele (srov. již výše 
citovaný rozsudek Soudního dvo ra ve spojených věcech C -585/08 a C -144/09). Za jednu z 
takových indicií pak ve výše citovaném R 2/2021 považoval Nejvyšší soud též skutečnost, že v 
České republice, kde bylo bydliště spotřebitelky a kde podnikatelka neměla svou pobočku, 
požádala podnikate lka o evidenci České národní banky jako zahraniční obchodník s cennými 
papíry, neboť podle příslušných směrnic Evropského parlamentu a Rady byla povinna svému 
domovskému orgánu sdělit, že chce poskytovat investiční služby též v České republice. Evidence 
k určitému podnikání, do jehož rozsahu spadá smlouva uzavřená se spotřebitelem, v členském 
státě, v němž má bydliště spotřebitel, tedy může být indicií nasvědčující tomu, že na tento stát 
podnikatel zaměřoval svou činnost ve smyslu čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I, a to i tehdy 
pokud podnikatel takovou činnost v daném členském státě přímo neprovozuje.  
28. Jelikož je odpověď na předkládanou otázku splnění podmínek aplikace čl. 15 odst. 1 
písm. c) nařízení Brusel I zjevná z ustálené judikatury Soudníh o dvora, jde tedy o acte éclairé, 
Nejvyšší soud, ač je v dané věci ve smyslu článku 267 Smlouvy o fungování Evropské unie 
soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle vnitrostátního práva, věc 
nepředložil Soudnímu dvoru (srov. rozsud ek Soudního dvora ze dne 6. 10. 1982 ve 
věciC-283/81, Srl CILFIT a Lanifico di Gavardo SpA proti Ministero della sanitá, a usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2019, sp. zn. 27 Cdo 3482/2017, či R 2/2021).  
29. V projednávané věci měl odvolací soud apli kovatelnost čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení 
Brusel I za vyloučenou na základě zjištění, že žalobkyně, která měla svou pobočku na 
Slovensku, tj. v členském státě, v němž měl žalovaný v době uzavření smlouvy o 
kontokorentním úvěru své bydliště, takové úvěry  spotřebitelům prostřednictvím své pobočky 
neposkytovala. Dospěl tedy k závěru, že smlouva uzavřená se žalovaným nespadala do rozsahu 
činností provozovaných žalobkyní v členském státě jeho bydliště. Zcela však opomněl se 
zabývat tím, zda žalobkyně svou čin nost spočívající v poskytování kontokorentních úvěrů na 
tento členský stát (Slovensko) v dané době zaměřovala, tj. zda smlouva uzavřená se žalovaným 
spadala do rozsahu činností žalobkyní zaměřovaných (také) na Slovensko. Jinak řečeno, zda byla 
žalobkyně připravena uzavírat se spotřebiteli ze Slovenska smlouvy o kontokorentním úvěru. K 
aplikovatelnosti čl. 15 odst. 1 písm. c) nařízení Brusel I totiž postačuje naplnění kterékoliv z výše 
uvedených alternativ stanovených podmínek.  
30. Při posouzení věci pak ne mohlo hrát podstatnou roli, že k uzavření smlouvy nedošlo na 
Slovensku (v členském státě bydliště žalovaného spotřebitele), ale v České republice, tj. ve státě 
sídla žalobkyně, neboť skutečnost, v jakém státě má dojít (kde skutečně dojde) k uzavření 
smlouvy při provozování podnikatelské činnosti, není pro použitelnost čl. 15 odst. 1 písm. c) 
nařízení Brusel I podle výše citované judikatury Soudního dvora zásadní. Pokud žalobkyně při 
provozování své podnikatelské činnosti na Slovensku žalovaného odkázala na možnost uzavření 
předmětné smlouvy v České republice, jak tvrdil žalovaný a jak na takové tvrzení odkázal i 
odvolací soud, tedy pokud nevyloučila možnost uzavření takové smlouvy s ním z důvodu, že jde 
o osobu s bydlištěm v jiném členském státě, pouze jej o dkázala na uzavření smlouvy na jiném 
místě (ve státě svého sídla), neznamená to, že by byla vyloučena aplikace čl. 15 odst. 1 písm. c) 
nařízení Brusel I. Nelze tedy vyloučit, že byť žalobkyně v době uzavření smlouvy kontokorentní 
úvěry přímo na Slovensku neposkytovala, nezaměřovala i na Slovensko svou činnost ve vztahu k 
možnosti uzavírání kontokorentních úvěrů (byť by taková smlouva mezi žalobkyní a 
spotřebitelem s bydlištěm ve Slovenské republice musela být uzavřena v České republice).
31. Z uvedených důvodů je právní posouzení otázky splnění podmínek aplikace čl. 15 odst. 1 
písm. c) nařízení Brusel I odvolacím soudem neúplné a tudíž nesprávné. Dovolací důvod 
nesprávného právního posouzení věci podle ustanovení § 241a odst. 1 o. s. ř. byl ža lovaným 
uplatněn právem.  
32. Za situace, kdy bylo dovolání shledáno přípustným, se Nejvyšší soud ve smyslu § 242 
odst. 3 o. s. ř. zabýval tím, zda ve věci existují vady uvedené v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. 
a) a b) a § 229 odst. 3 o. s. ř., případn ě jiné vady řízení, které mohly mít za následek nesprávné 
rozhodnutí ve věci. Žalobkyně namítala „zmatečnostní“ vadu nesprávného obsazení soudu 
založenou na argumentaci, že v řízení před soudem prvního stupně rozhodovala soudkyně určená 
rozvrhem práce nesp lňujícím kritéria nastavená judikaturou Ústavního soudu pro naplnění 
smyslu práva na zákonného soudce. Tento názor žalovaného však dovolací soud nesdílí, neboť 
pravidla, na základě kterých byla věc přidělena u Obvodního soudu pro Prahu 1 do soudního 
oddělení 55 C, nebyla v rozporu s právem žalovaného na zákonného soudce a naplňovala 
požadavky vymezené judikaturou Ústavního soudu (srov. nález ze dne 15. 6. 2016, sp. zn. I. ÚS 
2769/15). Tato pravidla byla stanovena přímo v rozvrhu práce (byl naplněn formální aspekt), 
ostatně tuto skutečnost žalovaný v dovolání ani nerozporoval. Tato pravidla byla též 
transparentní, obecná, určená předem a obsahovala záruky proti případnému zneužití (byl 
naplněn i materiální aspekt). Rozvrh práce jasně určoval konkrétní soudkyn i, která má dané věci 
projednávat a rozhodovat, pravidlo bylo rozvrhem práce určeno předem, přidělení věcí do tohoto 
soudního oddělení bylo definováno jasnými kritérii, nevztahovalo se k jediné konkrétní věci, ale 
obecně ke všem věcem ze smluv o úvěru posuzovaným podle obchodního zákoníku, v nichž byla 
poskytovatelem úvěru žalobkyně, přičemž takto vymezená pravidla vylučovala riziko podezření 
z jakékoliv účelové manipulace se složením rozhodujícího tělesa při následném nápadu věci i 
rizika, že k  účelové ma nipulaci ze strany soudu (soudních funkcionářů) či účastníků takto 
skutečně dojde. Takové vymezení umožňovalo snadné ověření toho, nakolik byla předem 
stanovená pravidla v konkrétní věci dodržena, a uvedené pravidlo zamezovalo libovůli při 
přidělování věcí jednotlivým soudcům. Pro úplnost je třeba dodat, že z rozvrhu práce Obvodního 
soudu pro Prahu 1 účinného v rozhodném období též vyplývá, že daná soudkyně nevyřizovala 
výlučně veškeré věci žalobkyně, jak tvrdí žalovaný v dovolání, ale pouze věci obchodní t ýkající 
se smluv o úvěru (kritérium konkrétního účastníka řízení nebylo jediným kritériem pro 
přidělení). Rozhodovala též spory z úvěrových smluv jiných poskytovatelů (i bez jejich 
konkrétního označení), byť tyto věci byly (zjevně z organizačních důvodů) přidělovány do jiných 
soudních oddělení, v nichž tato soudkyně také sama působila. Pouze ze skutečnosti, že v 
soudním oddělení 55 C byla jedním z kritérií pro přidělení věci osoba konkrétního účastníka, 
nelze dovozovat neústavnost takového pravidla, byť se může jevit vhodnějším použití pravidla 
pro nahodilé přidělování věcí téhož účastníka mezi více soudců. Namítá -li žalovaný v teoretické 
rovině možnost ztráty nestrannosti soudce způsobené tím, že si při takovém způsobu přidělování 
věcí vytvoří vztah (poziti vní či negativní) k danému subjektu, nelze (opět v teoretické rovině) 
vyloučit existenci uvedeného rizika ani při způsobu přidělování věcí, na který poukazuje 
žalovaný v dovolání, tj. při nahodilém přidělování věcí téhož účastníka více soudcům. Uvedené 
teoretické riziko je totiž spíše než se způsobem přidělování věcí spojeno s větším množstvím 
věcí téhož účastníka vyřizovaných u jednoho soudu. Navíc taková námitka primárně nesměřuje k 
porušení práva na zákonného soudce, ale k případné podjatosti soudce. V projednávané věci však 
žalobkyně žádné konkrétní skutečnosti, z nichž by bylo možno dovozovat důvodnou pochybnost 
o nepodjatosti soudkyně pro vztah k žalobkyni, neuvedla. Její námitky byly činěny výlučně v 
teoretické rovině.
33. Nejvyšší soud, aniž nařizov al jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), z výše 
uvedených důvodů rozsudek odvolacího soudu podle § 243e odst. 1 o. s. ř. zrušil. Jelikož 
důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, platí i na rozsudek soudu prvního 
stupně, Nejvyšší soud zrušil i jej a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (§ 243e odst. 
2 věta druhá o. s. ř.).  
34. Právní názor Nejvyššího soudu je pro soudy nižších stupňů závazný (§ 243g odst. 1, část 
věty první za středníkem, ve spojení s § 226 odst. 1 o. s. ř.). 
35. O náhradě nákladů dovolacího řízení nebylo rozhodováno, neboť tímto rozsudkem 
dovolacího soudu se řízení nekončí (srov. § 151 odst. 1 o. s. ř.). O náhradě nákladů řízení včetně 
nákladů dovolacího řízení soud rozhodne v novém rozhodnutí o věci ( § 243g odst. 1 věta druhá 
o. s. ř.). 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
 
V Brně dne 19. 10. 2021 
 
 
 Mgr. Jiří Němec 
 předseda senátu