Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 11/29/2012 
Spisová značka: 33 Cdo 2966/2011 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:33.CDO.2966.2011.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Příslušnost soudu místní 
Dotčené předpisy: čl. 2 odst. 1 EU 
čl. 59 odst. 1 EU 
§ 85 odst. 1 o. s. ř. 
Kategorie rozhodnutí: D  
 
33 Cdo 2966/2011  
 
U S N E S E N Í 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Krbka a 
soudců JUDr. Blanky Moudré a JUDr. Václava Dudy ve věci žalobkyně LINVESTA a.s. se 
sídlem v Rožmberku nad Vltavou 7 (identifikační číslo 26030951), zastoupené Mgr. Janem 
Valihrachem, advokátem se sídlem v Jihlavě, Farní 4, proti žalovaným 1) J. M. H. – V., a 2) E. B. 
G. – V., zastoupeným Mgr. Petrem Wölfem, advokátem se sídlem v Českých Budějovicích, 
Radniční 133/1, o 2.935,25 EUR s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Českém 
Krumlově pod sp. zn. 5 C 269/2010, o dovolání žalobkyně proti usnesení Krajského soudu v 
Českých Budějovicích ze dne 24. 5. 2011, č.j. 5 Co 1178/2011-41, takto :  
Usnesení Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 24. 5. 2011, č.j. 5 Co 1178/2011-41, a 
usnesení Okresního soudu v Českém Krumlově ze dne 19. 4. 2011, č.j. 5 C 269/2010-32, se ruší a 
věc se Okresnímu soudu v Českém Krumlově vrací k dalšímu řízení.  
 
O d ů v o d n ě n í: 
 
Ve výroku uvedeným rozhodnutím krajský soud potvrdil usnesení ze dne 19. 4. 2011, č.j. 5 C 
269/2010-32, kterým Okresní soud v Českém Krumlově prohlásil, že není ve věci příslušný, řízení 
o zaplacení 2.935,25 EUR se specifikovanými úroky z prodlení zastavil, rozhodl o vrácení 
soudního poplatku a o nákladech řízení; o nákladech odvolacího řízení rozhodl tak, že žádný z 
účastníků na jejich náhradu nemá právo. Odvolací soud vyšel z toho, že účastníky řízení jsou 
právnická osoba se sídlem v České republice a státní příslušnice N. k. s bydlištěm v tomto 
členském státě Evropské unie, které mají povolen přechodný pobyt na území České republiky. Je 
nepochybné, že v jejich případě jde o občanskoprávní vztah podléhající režimu nařízení Rady 
(ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o příslušnosti a uznání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“ nebo „nařízení“). S přihlédnutím k 
článku 249 Smlouvy o založení Evropského společenství je vyloučeno aplikovat § 37 zákona č. 
97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním, ve spojení s § 86 odst. 2 zákona č. 
99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „o.s.ř.“). 
Výkladem odvolací soud vyloučil aplikaci článků 22, 24 a 6 odst. 4 citovaného nařízení; uzavřel, 
že mají-li žalované (dlužnice), a i v době uzavírání smlouvy měly, bydliště v Nizozemském 
království, je zjevné, že v tomto státě je místo plnění ve smyslu § 567 odst. 1 zákona č. 40/1964 
Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „obč. zák.“) a článku 5 odst. 1 
písm. a/ nařízení Brusel I, neboť jiné místo plnění smluvní strany nedohodly, a rozhodným 
právem je podle jejich ujednání (viz čl. XI. bod 3 smlouvy z 22. 12. 2006) právo České republiky 
(srov. článek 3 bod 1 Římské úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy z 19. 6.
1980). Za tohoto stavu se ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně o nedostatku mezinárodní 
příslušnosti českých soudů a důvodech pro zastavení řízení (§ 103, § 104 odst. 1 o.s.ř.).  
Rozhodnutí odvolacího soudu napadla žalobkyně dovoláním, jímž prostřednictvím důvodu 
uvedeného v § 241a odst. 2 písm. b/ o.s.ř. oponuje závěru o nedostatku podmínky řízení 
spočívající v mezinárodní příslušnosti (pravomoci) českého soudu. Žalované mají na území České 
republiky povolen pobyt, jsou zde členy společenství vlastníků bytových jednotek a vlastní zde 
nemovitý majetek. Závazek měly podle neformální (ústní) dohody a zavedené praxe splnit na 
území České republiky, nehledě na to, že kupní smlouva a smlouva o zřízení věcného břemene 
zakládají synallagmatický závazek (§ 560 obč. zák.), takže místo plnění by se mělo shodovat s 
místem, kde došlo k právním účinkům vzniku věcných práv, za něž je cena hrazena (článek 5 
odst. 1 písm. a/ nařízení Brusel I). Nacházejí-li se nemovitosti, k nimž se váže úhrada plnění, na 
území České republiky, mělo být o této sporné platbě rozhodnuto zdejším soudem; v této 
souvislosti považuje žalobkyně nemovitosti za zboží ve smyslu článku 5 odst. 1 písm. b/ nařízení 
Brusel I. Navrhla, aby dovolací soud zrušil usnesení soudů obou stupňů a věc vrátil soudu prvního 
stupně k dalšímu řízení.  
Žalované se ztotožnily s rozhodnutím odvolacího soudu a navrhly, aby dovolací soud dovolání 
pro zjevnou bezdůvodnost odmítl, případně zamítl.  
Dovolání – přípustné podle § 239 odst. 2 písm. a/ o.s.ř. – je i důvodné.  
Předmětem řízení zahájeného dne 20. 12. 2010 u Okresního soudu v Českém Krumlově jsou 
nároky ze smlouvy uzavřené 22. 12. 2006 žalobkyní (prodávající) a žalovanými (kupujícími), jíž 
žalobkyně převedla žalovaným spoluvlastnický podíl na pozemcích a zřídila jim za úplatu věcné 
břemeno na nemovitostech (pozemcích) na území České republiky; žalobkyně požaduje zaplacení 
peněžité částky (kupní ceny, resp. její části) za prodej spoluvlastnického podílu a peněžité částky 
jako úplaty za zřízení věcného břemene. Předmětem sporu tedy není jiné než peněžité plnění 
(peněžité závazky ze smlouvy, které dosud nebyly splněny). Soudy obou stupňů vyšly z toho, že 
žalovaným, které mají bydliště v N., byl povolen přechodný pobyt občana Evropské unie na 
území České republiky, a to od 3. 1. 2007, resp. 5. 9. 2006 na adrese Lipno nad Vltavou 500, 
okres Český Krumlov (viz zpráva Služby cizinecké policie z 30. 12. 2010).  
Podle článku 2 odst. 1 nařízení Brusel I, nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které 
mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány 
u soudů tohoto členského státu.  
Podle § 85 odst. 1 o.s.ř., nestanoví-li zákon jinak, je obecným soudem fyzické osoby okresní soud, 
v jehož obvodu má bydliště, a nemá-li bydliště, okresní soud, v jehož obvodu se zdržuje. Má-li 
fyzická osoba bydliště na více místech, jsou jejím obecným soudem všechny okresní soudy, v 
jejichž obvodu bydlí s úmyslem zdržovat se tam trvale.  
Již v usnesení ze dne 29. 3. 2012, sp. zn. 33 Cdo 2905/2011, na které dovolací soud – pokud jde o 
výklad zvláštní příslušnosti podle článku 5 odst. 1 písm. a/ a b/ nařízení – plně odkazuje, Nejvyšší 
soud vysvětlil, že cílem nařízení je sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a 
obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality se zřetelem na rychlé a 
jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné (viz 
druhý bod odůvodnění). Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená 
na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na 
tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo 
smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska (bod jedenáctý věta první 
odůvodnění). Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení
příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný 
výkon spravedlnosti (bod dvanáctý odůvodnění).  
Závěr soudu o nedostatku podmínky řízení, který nelze odstranit, musí být založen na spolehlivém 
zjištění skutečností, z nichž takový závěr vyplývá. Zjištění, že žalované mají bydliště na území 
jiného členského státu, samo o sobě nevylučuje, že mají bydliště též na území České republiky a 
jsou tudíž naplněny podmínky mezinárodní příslušnosti českých soudů podle článku 2 odst. 1 
nařízení Brusel I. Ustanovení § 85 odst. 1 o.s.ř., jehož pravidla jsou vzhledem k článku 59 odst. 1 
nařízení rozhodná pro posouzení, zda mají žalované bydliště na území České republiky, a které 
pojímá bydliště fyzické osoby jako místo, v němž fyzická osoba bydlí s úmyslem zdržovat se tam 
trvale, totiž ve své druhé větě výslovně počítá s možností, že fyzická osoba může mít více než 
jedno takových bydlišť (neboť může bydlet současně na více místech s úmyslem zdržovat se tam 
trvale). Jestliže se tedy soudy obou stupňů při zkoumání mezinárodní příslušnosti (pravomoci) 
soudů České republiky podle článku 2 nařízení omezily na poznatek, že žalované mají bydliště v 
N., aniž se zabývaly tím, zda – i s ohledem na skutečnost, že se staly vlastnicemi bytové jednotky 
v domě na území České republiky – nemají bydliště též v České republice, spočívá napadené 
rozhodnutí na právním posouzení, jež je neúplné a tudíž nesprávné (srov. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 26. 7. 2011, sp. zn. 32 Cdo 1401/2011).  
Protože právní posouzení podmínky řízení zůstalo neúplné, Nejvyšší soud rozhodnutí soudů obou 
stupňů zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (§ 243b odst. 2, část věty za 
středníkem, odst. 3 o.s.ř.).  
Soudy nižších stupňů jsou vázány právním názorem dovolacího soudu (§ 243d odst. 1, věta první, 
§ 226 odst. 1 o.s.ř.).  
V novém rozhodnutí odvolací soud (soud prvního stupně) rozhodne nejen o nákladech dalšího 
řízení, ale znovu i o nákladech řízení původního, tedy i dovolacího (§ 243d odst. 1, věta druhá, 
o.s.ř.).  
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek. 
 
V Brně 29. listopadu 2012 
 
 
JUDr. Pavel K r b e k, v. r. 
p
ř
e
d
s
e
d
a
 
s
e
n
á
t
u