62005CJ0359_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑359/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde
(Francija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 9. septembrī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 26. septembrī, tiesvedībā
Estager SA
pret
Receveur principal de la recette des douanes de Brive .
TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. V. A. Timmermanss [ C. W. A. Timmermans ], tiesneši J. Klučka [ J. Klučka ], R. Silva de Lapuerta [ R. Silva de Lapuerta ] (referente), J. Makarčiks [ J. Makarczyk ] un Dž. Arestis [ G. Arestis ],
ģenerāladvokāts M. Pojarešs Maduru [ M. Poiares Maduro ],
sekretārs B. Fileps [ B. Fülöp ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un tiesas sēdi 2006. gada 7. septembrī,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Estager SA
vārdā – F. Ženo-Delbeka [ F. Genot-Delbecque ] un N. Petriņē [ N. Petrignet ], avocates,
– Francijas valdības vārdā – Ž. de Bergess [ G. de Bergues ] un Ž. K. Grasija [ J.‑C. Gracia ], pārstāvji,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – Ž. F. Paskjē [ J.‑F. Pasquier ] un P. Ālto [ P. Aalto ], pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2006. gada 26. oktobrī,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1997. gada 17. jūnija Regulas (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada 3. maija Regulas (EK) Nr. 974/98 par euro ieviešanu (OV L 139, 1. lpp.) interpretāciju.
2. Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā Estager SA
(turpmāk tekstā – “ Estager ”) pret Receveur pincipal de la recette des douanes de Brive [Brīves Muitas dienesta Galveno ieņēmumu dienestu] (turpmāk tekstā – “galvenais ieņēmumu dienests”) par to, ka euro ieviešanas laikā tika palielināts muitas nodoklis par miltu, rupja maluma miltu vai putraimu daudzumu, kas ir piegādāts vai izmantots cilvēku pārtikā (turpmāk tekstā – “nodoklis”).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Regulas Nr. 1103/97 1. pantā ir noteikts:
“Šajā regulā:
– “tiesiski instrumenti” ir normatīvie akti, administratīvie akti, tiesu nolēmumi, līgumi, vienpusēji tiesiski akti, maksāšanas dokumenti, kas nav banknotes un monētas, kā arī citi instrumenti, kas rada tiesiskas sekas,
[..].”
4. Minētās Regulas 3. pantā ir noteikts:
“Euro ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno to neizpildi, kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu. Šis noteikums neattiecas uz to, par ko puses varētu būt savstarpēji vienojušās.”
5. Šīs pašas Regulas 4. pantā ir paredzēts:
“1. Maiņas kursu apstiprina kā vienu euro, kas izteikts ar katras iesaistītās dalībvalsts valūtu. Kursus apstiprina ar sešiem nozīmīgiem cipariem.
2. Maiņas kursus nenoapaļo un nesaīsina, veicot konvertēšanu.
3. Maiņas kursus izmanto abpusējai konvertēšanai euro vienības un valsts valūtas vienību starpā. Neizmanto apgrieztās likmes, ko atvasina no maiņas kursiem.
4. Naudas summas, kas ir jākonvertē no vienas valsts valūtas citā, vispirms konvertē naudas vienībās, kas izteiktas euro vienībās, šo summu noapaļo, atstājot ne mazāk kā trīs skaitļus aiz komata, bet pēc tam konvertē citas valsts valūtas vienībās. Nedrīkst izmantot citas aprēķinu metodes, ja vien tās nedod tādus pašus rezultātus.”
6. Regulas Nr. 1103/97 5. pants ir izteikts šādi:
“Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, veicot noapaļošanu pēc konvertēšanas eiro [euro] vienībās saskaņā ar 4. pantu, noapaļo uz augšu vai leju līdz tuvākajam centam. Naudas summas, kas jāmaksā vai par kurām jāatskaitās, kas ir konvertētas kādas valsts valūtā, noapaļo uz augšu vai uz leju līdz tuvākajai apakšvienībai vai, ja nav apakšvienības, līdz tuvākajai vienībai, vai, saskaņā ar valsts likumiem vai praksi, līdz tuvākajam skaitlim, kurš dalās bez atlikuma, vai valsts valūtas vienības apakšvienības vai vienības daļskaitlim. Ja maiņas kursa piemērošanas rezultātā skaitlis dalās tieši uz pusēm, to noapaļo uz augšu.”
7. Regulas Nr. 974/98 7. pantā ir paredzēts, ka visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati par sevi nemaina tādu tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā.
8. Šīs pašas Regulas 14. pantā ir noteikts:
“Ja tādos tiesiskos instrumentos, kas pastāv pārejas perioda beigās, ir atsauces uz valstu valūtas vienībām, tad šīs atsauces uzskatāmas par atsaucēm uz euro vienību, ņemot vērā atbilstīgo valūtas maiņas kursu. Piemēro Regulā [..] Nr. 1103/97 ietvertos noteikumus par summu noapaļošanu.”
9. Atbilstoši 1. pantam Padomes 1998. gada 31. decembra Regulā (EK) Nr. 2866/98 par maiņas kursu starp euro un to dalībvalstu valūtām, kas pieņem euro (OV L 359, 1. lpp.), konvertēšanas neatceļami noteiktais maiņas kurss starp euro un Francijas franku ir viens euro par FRF 6,55957.
Valsts tiesiskais regulējums
10. Nodoklis tika ieviests ar Francijas Vispārējā nodokļu kodeksa 1618.f pantu. Pirms euro ieviešanas nodokļa apmērs bija FRF 100 par tonnu miltu, rupja maluma miltu vai putraimu.
11. 1. panta 1. punktā 2000. gada 15. jūnija Likumā Nr. 2000‑517 par valdības pilnvarošanu ar rīkojumu atsevišķas tiesību aktos frankos izteiktas summas pielāgot euro (2000. gada 16. jūnija JORF, 9063. lpp.) ir paredzēts, ka valdība var ar rīkojumu noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai, pārejot uz euro, pielāgotu atsevišķas tiesību aktos Francijas frankos izteiktās summas.
12. Ar atbilstoši minētajam likumam izdoto 2000. gada 19. septembra rīkojumu Nr. 2000‑916 par dažu tiesību aktos frankos izteiktu summu pielāgošanu euro (2000. gada 22. septembra JORF, 14877. lpp.) nodokļa summa, sākot no 2002. gada 1. janvāra, tika noteikta EUR 16.
13. Minētā rīkojuma 1. pantā ir noteikts:
“Atbilstoši Regulas [Nr. 974/98] 14. pantam tiesību aktos iekļautas frankos izteiktas summas [..] no 2002. gada 1. janvāra aizstāj ar euro izteiktām summām atbilstoši oficiālajam kursam un Kopienas noapaļošanas normām.
[..]”
14. Republikas prezidenta ziņojumā par Rīkojumu Nr. 2000‑916 (2000. gada 22. septembra JORF, 14876. lpp.) ir norādīts:
“Piemērojot Kopienu Regulas Nr. 1103/97 [..] un Nr. 974/98 [..], atsauces uz valsts valūtas vienībām, kas ir ietvertas tiesību aktos, ar 2002. gada 1. janvāri ir jāuzskata par atsaucēm uz euro, piemērojot oficiālo konvertēšanas kursu 6,55957 [FRF] par 1 euro ar noapaļošanu līdz otrajai decimāldaļai.
Rezultāts, kas panākts, piemērojot šīs normas, dažos gadījumos būs grūti saprotams un iegaumējams, kas tādējādi aktus, kuros ir iekļautas attiecīgās norādes naudas izteiksmē, var padarīt grūtāk piemērojamus.
Lai nodrošinātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu to pareizu piemērošanu, šķiet, ka dažos aktos paredzētas naudas summas ir jānosaka kā euro izteiktas vērtības bez decimāldaļām vai kā nozīmīgākas vērtības.
[..]
Šis rīkojums, kas izdots atbilstoši šim [Likumā Nr. 2000‑517 noteiktajam] pilnvarojumam, darbojas atbilstoši šādiem principiem.
Pirmkārt, tā kā aktu pielāgošanai jābūt pamatotai ar vēlmi nodrošināt to saprotamību, grozītas tiek tikai tās naudas izteiksmē norādītās summas, ko šajā sakarā ir ļoti grūti pielāgot vērtībām, kurās aiz komata ir divi cipari.
Kopienu konvertēšanas un noapaļošanas normu skaidrai un vienkāršai piemērošanai ir jābūt kā principam, un pielāgojumi pieļaujami tikai izņēmuma gadījumos. No tā izriet, ka santīmos jau izteiktas summas parasti netiek grozītas.
[..]
Visi šie pielāgojumi stājas spēkā 2002. gada 1. janvārī, dienā, kad franks galīgi un pilnībā tiek aizstāts ar euro.
[..]”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
15. Uzskatot, ka Regulu Nr. 1103/97, Nr. 974/98 un Nr. 2866/98 piemērošanas rezultātā nodokļa apmērs bija jānosaka EUR 15,24 un nevis EUR 16, Estager
2002. gada 12. marta vēstulē lūdza galvenajam ieņēmumu dienestam atlīdzināt šīs sabiedrības kopš 2002. gada 1. janvāra samaksātā nodokļa daļu.
16. Ar 2002. gada 26. marta lēmumu galvenais ieņēmumu dienests noraidīja šo lūgumu atlīdzināt.
17. 2002. gada 24. maijā Estager
iesniedza prasību iesniedzējtiesā pret galveno nodokļa iekasētāju, lai saņemtu to summu atlīdzību, ko tā uzskata par pārmaksātām.
18. Šajā kontekstā Tribunal de grande instance de Brive-la-Gaillarde
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Kopienu regulām par euro ieviešanu atbilst Rīkojuma Nr. 2000‑916 [..] noteikumi, kas attiecas uz tā nodokļa [..] konvertēšanu no 100 frankiem uz 16 euro, kurš tiek piemērots miltu, rupja maluma miltu un putraimu izstrādājumiem?”
Par prejudiciālo jautājumu
19. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas, veicot tāda nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāds tiek apspriests pamata lietā, to palielināja līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas.
20. Lai atbildētu uz šo jautājumu, vienlīdz nozīmīgi ir gan minēto regulu noteikumu teksts, gan to mērķi.
21. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka 2004. gada 14. septembra sprieduma lietā C‑19/03 Verbraucher-Zentrale Hamburg (Krājums, I‑8183. lpp.) 30.–34. punktā Tiesai jau bija iespēja izanalizēt Regulas Nr. 1103/97 mērķus.
22. No šīs analīzes izriet, ka šīs Regulas mērķis ir nodrošināt, lai vienotas valūtas ieviešana norisinātos, neskarot jau pastāvošas saistības, ko uzņēmušies pilsoņi un uzņēmumi. Šajā kontekstā tās ceturtais apsvērums noteic, ka “[..] šī juridiskā noteiktība pašā sākumā ļaus pilsoņiem un uzņēmējsabiedrībām turpināt darbu ar labiem nosacījumiem”. Pamatojoties uz tās septīto apsvērumu, “[..] ir vispārpieņemts tiesību princips, ka līgumu un citu tiesisku instrumentu nepārtrauktību neietekmē jaunas valūtas ieviešana”. Tajā pašā apsvērumā precizēts, ka Regulas Nr. 1103/97 noteikumu par līgumu nepārtrauktību mērķis ir “sniegt juridisku noteiktību un atklātumu uzņēmējiem, jo īpaši patērētājiem [..]”. Minētās Regulas Nr. 1103/97 3. panta pirmais teikums noteic, ka “euro ieviešana nemaina tiesisko instrumentu noteikumus, neatbrīvo no attiecīgo tiesisko instrumentu izpildes un neattaisno to neizpildi, kā arī nedod kādai no pusēm tiesības vienpusēji grozīt vai izbeigt šādu instrumentu” (iepriekš minētais spriedums lietā Verbraucher-Zentrale Hamburg, 31. punkts).
23. Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 974/98 7. pantam “visu iesaistīto dalībvalstu valūtu aizstāšana ar euro pati par sevi nemaina tādu tiesisku instrumentu denomināciju, kuri pastāv aizstāšanas dienā”.
24. Šis mērķis par euro ieviešanas neitralitāti attiecas arī uz noteikumu ieviešanu par konvertēšanas operācijām. Tas, ka ar šīm operācijām cenšas panākt plašāku neitralitāti gan patērētājiem, gan uzņēmumiem, kā tas norādīts Regulas Nr. 1103/97 divpadsmitajā apsvērumā, nozīmē, ka jānodrošina “konvertēšanas operāciju augsta precizitāte”. Tās pašas Regulas 4. panta 1. punkts arī paredz, ka maiņas kursus “apstiprina ar sešiem nozīmīgiem cipariem”. Tā paša panta 2. punktā precizēts, ka “maiņas kursus nenoapaļo un nesaīsina, veicot konvertēšanu”, un 3. punktā – ka “neizmanto apgrieztās likmes, ko atvasina no maiņas kursiem”; šī pēdējā nosacījuma mērķis atbilstoši Regulas desmitajam apsvērumam ir izvairīties no “būtiskām neprecizitātēm, īpaši, ja konvertē lielas summas” (iepriekš minētais spriedums lietā Verbraucher-Zentrale Hamburg, 32. punkts).
25. Tiesisko instrumentu nepārtrauktības princips un pārejas uz euro neitralitātes mērķis ir piemērojami “tiesisko instrumentu” “noteikumiem” vai “tekstam” Regulu Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 izpratnē.
26. Tomēr nav apšaubāms, ka tāda nodokļa summa kā pamata lietā veido “tiesisko instrumentu noteikumu” Regulas Nr. 1103/97 3. panta izpratnē.
27. Līdz ar to ir jāizskata, vai Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 pieļauj tādu tiesisko regulējumu, kurā euro ieviešanas laikā tiek veikta gan konvertēšana uz euro, gan šī nodokļa summas palielināšana.
28. Pamata lietā nav strīda par to, ka, pieņemot Rīkojumu Nr. 2000‑916, Francijas likumdevējs ir vēlējies piemērot Kopienu tiesisko regulējumu par euro ieviešanu, lai noteiktu nodokļa summu.
29. Kā izriet no Republikas prezidenta ziņojuma par Rīkojumu Nr. 2000‑916, kā arī no tā 1. panta 1. punkta nepārprotamās redakcijas, šī rīkojuma mērķis ir, piemērojot Regul as Nr. 1103/97 un Nr. 974/98, kā arī oficiālo konvertēšanas kursu, Francijas frankos izteiktās summas, kas ietvertas tiesību aktos, no 2002. gada 1. janvāra aizvietot ar summām euro.
30. Arī no minētā ziņojuma un no Rīkojuma Nr. 2000‑916 2. panta izriet, ka, lai saglabātu tiesību aktu skaidrību un tādējādi atvieglotu to piemērošanu, atsevišķu šī rīkojuma noteikumu mērķis ir pielāgot konkrētas summas euro un tas izriet no šī paša rīkojuma 1. pantā minēto Kopienas konvertēšanas normu piemērošanas.
31. Tomēr savos rakstveida apsvērumos Francijas valdība un Eiropas Kopienu komisija neapstrīd, ka nodokļa summas palielinājums faktiski noticis tāpēc, kam gan šie pēdējie lietas dalībnieki, gan Estager
kopīgi piekrīt, ka, pirmkārt, konvertēšanas kursa stingras piemērošanas, ko Regulas Nr. 2866/98 1. pants negrozāmi noteica starp euro un Francijas franku, kā arī, otrkārt, Regulas Nr. 1103/97 5. pantā paredzētās noapaļošanas normas rezultātā nodokļa summu varēja noteikt EUR 15,24, nevis EUR 16 apmērā.
32. Šajā sakarā, kaut arī nav strīda par to – kā norāda arī Francijas valdība –, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 2866/98 nekādā veidā nav ietekmējušas dalībvalstu nodokļu kompetenci un šo pēdējo tiesības paaugstināt savu nodokļu apmēru, tad tomēr nodokļa summas konvertēšanai euro tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, ir jāveic, ievērojot Regulā Nr. 1103/97 paredzētos noteikumus, kā arī tiesisko instrumentu nepārtrauktības principu un pāriešanas uz euro neitralitātes mērķi.
33. Tas it īpaši nozīmē tiesiskās drošības un pārskatāmības prasības, kas ļauj aizsargāt uzņēmēju paļāvību euro ieviešanas laikā. Kā izriet arī no Regulas Nr. 1103/97 septītā apsvēruma, šīs pašas regulas noteikumu, kas attiecas uz līgumu un citu tiesisko instrumentu nepārtrauktību, mērķis ir sniegt uzņēmējiem tiesisko drošību un pārskatāmību.
34. No tā izriet, ka, ja vienlaikus tiek veikta konvertēšana uz euro un nodokļa apmēra palielināšana, kā tas ir pamata lietā, dalībvalstij ir jānodrošina, lai uzņēmējiem tiktu nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība.
35. Šo prasību izpilde it īpaši nozīmē, ka minētie uzņēmēji minētajos normatīvajos aktos var skaidri nošķirt šīs dalībvalsts lēmumu par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro.
36. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv pamata lietā.
37. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1103/97 un Nr. 974/98 ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai ir iesniegta izskatīšanai.
Par tiesāšanās izdevumiem
38. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1997. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 1103/97 par dažiem noteikumiem attiecībā uz euro ieviešanu un Padomes 1998. gada 3. maija Regula Nr. 974/98 par euro ieviešanu ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, veicot tādas nodokļa summas konvertēšanu uz euro, kāda notikusi pamata lietā, tā tiek palielināta līdz lielākai summai nekā tā, kas izrietētu no šajās regulās paredzēto konvertēšanas normu piemērošanas, ja vien, šādi palielinot, netiek nodrošināta tiesiskā drošība un pārskatāmība, ko garantē minētās regulas, kas nozīmē, ka minētajos normatīvajos aktos jābūt skaidri nošķirtam šīs dalībvalsts iestāžu lēmumam par nodokļa apmēra palielināšanu no šīs summas konvertēšanas uz euro operācijas. Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāds gadījums pastāv tiesvedībā, kas tai ir iesniegta izskatīšanai.