62022TJ0555_RES
Lieta T‑555/22
Francijas Republika
pret
Eiropas Komisiju
Vispārējās tiesas (sestā palāta) 2024. gada 8. maija spriedums
Valodu lietojums – Paziņojums par atklāto konkursu administratoru un ekspertu pieņemšanai darbā aizsardzības rūpniecības jomā un kosmosa jomā – 2. valodas izvēles ierobežošana ar angļu valodu – Regula Nr. 1 – Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkts, 27. pants un 28. panta f) punkts – Diskriminācija valodas dēļ – Dienesta intereses – Samērīgums
Ierēdņi – Konkurss – Atklātā konkursa norise – Valodas dalībai pārbaudījumos – Otrās valodas izvēles ierobežojums – Diskriminācija valodas dēļ – Attaisnošana ar dienesta interesēm – Samērīguma principa ievērošana – Pierādīšanas pienākums
[Pamattiesību hartas 21. panta 1. punkts un 22. pants; Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punkts, 27. pants un 28. panta f) punkts un III pielikuma 1. panta 1. punkta f) apakšpunkts; Padomes Regulas Nr. 1 1. pants]
(skat. 23.–29., 35.–39., 65.–69., 72., 88. un 89. punktu)
Rezumējums
Izskatot Francijas Republikas celto prasību, ko atbalsta trīs citas procedūrā iesaistījušās dalībvalstis, proti, Beļģijas Karaliste, Grieķijas Republika un Itālijas Republika, Vispārējā tiesa atceļ paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/400/22. Šā konkursa mērķis bija izveidot rezerves sarakstus administratoru un ekspertu pieņemšanai darbā aizsardzības rūpniecības un kosmosa jomā Komisijā. Šīs prasības kontekstā Vispārējā tiesa pirmo reizi lemj par tāda atklātā konkursa valodu lietojuma tiesiskumu, kurā minētā konkursa otrās valodas izvēle ir ierobežota ar vienu Savienības oficiālo valodu (angļu valodu) un paredzēta visu šā konkursa svarīgāko pārbaudījumu kārtošana tikai šajā valodā.
Šajā lietā Francijas Republika apgalvoja, ka paziņojumā par attiecīgo konkursu tiek pārkāpts Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 1.d pants, aplūkojot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 21. un 22. panta gaismā, kuri secīgi attiecas uz diskriminācijas aizlieguma principu un valodu daudzveidības ievērošanu. Prasītāja paskaidroja, ka, ņemot vērā citu oficiālo Savienības valodu, kas nav angļu valoda, lietojumu un lietderību Komisijā, it īpaši franču valodu, iemesls, kas saistīts ar nepieciešamību, lai pieņemtās personas nekavējoties varētu sākt strādāt, visticamāk, nevarētu attaisnot šādu ierobežojumu, jo tas neatbilst dienesta patiesajām vajadzībām. Prasītāja piebilda, ka jebkurā gadījumā Komisija nav pierādījusi šīs diskriminācijas samērīgo raksturu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms Vispārējā tiesa norāda, ka kandidātu otrās valodas izvēles ierobežošana konkursā ar ierobežotu valodu skaitu, izslēdzot pārējās oficiālās valodas, ir diskriminācija valodas dēļ, kas principā ir aizliegta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punktu. Proti, ar šādu ierobežojumu dažiem potenciālajiem kandidātiem, proti, tiem, kuriem ir apmierinošas zināšanas vismaz vienā no norādītajām valodām, tiek dota priekšroka, jo viņi var piedalīties konkursā un tādējādi tikt pieņemti darbā kā Savienības ierēdņi vai citi darbinieki, savukārt citi, kuriem šādu zināšanu nav, tiek izslēgti no dalības.
Plašā rīcības brīvība, kas ir Savienības iestādēm, organizējot savus dienestus, tāpat kā arī Eiropas Personāla atlases birojam (EPSO), kad tas īsteno šo iestāžu piešķirtās pilnvaras, ir stingri norobežota ar Civildienesta noteikumu 1.d pantu. Līdz ar to atšķirīga attieksme valodas dēļ, kas izriet no konkursa valodu lietojuma ierobežojuma ar noteiktu oficiālo valodu skaitu, pieļaujama tikai tad, ja šāds ierobežojums ir objektīvi attaisnots un samērīgs ar patiesajām dienesta interesēm. Turklāt jebkādiem nosacījumiem attiecībā uz konkrētām valodas zināšanām jābūt balstītiem uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem, kas ļautu kandidātiem saprast šī nosacījuma iemeslus un Savienības tiesām pārbaudīt tā tiesiskumu.
Diskrimināciju valodas dēļ var attaisnot ar dienesta interesēm, lai ierēdņi, kuri pārvalda attiecīgajā dienestā lietoto valodu(‑as), nekavējoties varētu sākt strādāt. Tomēr iestādei, kas ierobežo atlases procedūras valodu lietojumu ar ierobežotu Savienības oficiālo valodu skaitu, jāpierāda, ka šāds ierobežojums patiešām spēj apmierināt patiesās vajadzības, kas saistītas ar darbā pieņemto personu pienākumiem, kuri tām būs jāveic, ka tas ir samērīgs ar šīm vajadzībām un balstīts uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem. Vispārējai tiesai no savas puses ir in concreto jāpārbauda šī ierobežojuma objektīvi pamatotais un samērīgais raksturs attiecībā uz minētajām vajadzībām.
Pirmkārt, attiecībā uz valodas ierobežojuma objektīvu pamatojumu ar dienesta patiesajām vajadzībām – šādam ierobežojumam jāattiecas uz pienākumiem, kuras darbā pieņemtajām personām būs jāveic. Citiem vārdiem sakot, šajā lietā Komisijai jāpierāda, ka apstrīdētajā paziņojumā par konkursu aprakstīto pienākumu veikšanai pašai par sevi nepieciešamas angļu valodas zināšanas B2 līmenī. Tomēr šajā lietā Komisija darbā pieņemto personu vajadzību pārzināt angļu valodu B2 līmenī nesaista ar to, lai šīs personas nekavējoties varētu sākt darbu, veicot īpašus pienākumus, bet tikai ar apstākli, ka šīm personām būs jāveic minētie pienākumi dienestos, kuros pašreizējie darbinieki galvenokārt izmanto angļu valodu minēto pienākumu veikšanai. Šāds arguments, ar kuru vienīgi tiek apgalvots, ka pienākumi jāveic angļu valodā, jo tie jau tiek veikti šajā valodā, principā nepierāda, ka strīdīgais valodu ierobežojums atbilst patiesajām dienesta vajadzībām saistībā ar pienākumiem, kas būs jāpilda darbā pieņemtajām personām. Turklāt it kā “konstatēta fakta” pastāvēšana neatbilst situācijai, kad konkursa paziņojuma publicēšanas laikā attiecīgais dienests bija nesen izveidota struktūrvienība un atradās personāla veidošanas posmā. Jebkurā gadījumā Vispārējā tiesa uzsver, ka Komisijas argumenti nav pietiekami pamatoti ar šajā ziņā iesniegtajiem dokumentiem. No tā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka valodas ierobežojums bija attaisnots.
Otrkārt, runājot par valodu ierobežojuma samērīgumu, iestādēm jālīdzsvaro leģitīmais mērķis, ar ko ir attaisnots konkursa valodu skaita ierobežojums, un darbā pieņemto ierēdņu iespējas iestādēs apgūt dienesta vajadzībām nepieciešamās valodas. Tā kā Komisija nav veikusi šādu līdzsvarošanu, tā nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka strīdīgais valodas ierobežojums bija samērīgs ar dienesta vajadzībām.