Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS] SECINĀJUMI
sniegti 2025. gada 13. novembrī (1)
Lieta C‑544/24
“Nekilnojamojo turto valdymas” BUAB
pret
Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos
(Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā pievienotās vērtības nodokļa (PVN) sistēma – Direktīva 2006/112/EK – 273. pants – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 49. panta 3. punkts – Pienākumi, kas uzskatāmi par vajadzīgiem, lai nodrošinātu pareizu PVN iekasēšanu un novērstu krāpšanu – Valsts tiesiskais regulējums, kurā par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā paredzēta nokavējuma procentu piemērošana, kuros, neatkarīgi no pārkāpuma veida un smaguma, ir iekļauta fiksēta soda daļa, bez iespējas nodokļu administrācijai samazināt šīs daļas apmēru – Samērīguma princips
I.      Ievads
1.        Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko iesniegusi Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija), būtībā ir par to, kā interpretēt LESD 325. pantu un Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu (2) (turpmāk tekstā – “PVN direktīva”) 273. pantu, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 49. un 50. pantu.
2.        Šā lūguma pamatā ir strīds starp “Nekilnojamojo turto valdymas” BUAB (turpmāk tekstā – “prasītāja”), saskaņā ar Lietuvas tiesībām reģistrētu sabiedrību ar ierobežotu atbildību, un Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Lietuvas Republikas Finanšu ministrijas Valsts nodokļu inspekcija; turpmāk tekstā – “nodokļu administrācija”) par šīs nodokļu administrācijas pieņemto lēmumu noraidīt prasītājas lūgumu atbrīvot to no nokavējuma procentu samaksas attiecībā uz PVN, kā arī no naudas soda, kas tai uzlikts par krāpšanu nodokļu jomā.
3.        Atbilstoši Tiesas lūgtajam šie secinājumi tiks veltīti otrā prejudiciālā jautājuma analīzei, kas attiecas uz iepriekš minēto Savienības tiesību normu interpretāciju, skatot tās kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu. Precīzāk, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ar šīm tiesību normām ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā ir paredzēta nokavējuma procentu samaksa, kuros, neatkarīgi no pārkāpuma veida un smaguma, ir iekļauta fiksēta soda daļa, neparedzot nekādu iespēju samazināt šīs daļas apmēru, piemēram, piemērojot zemāku procentu likmi par likumā noteikto vai vispār atsakoties uzskaitīt nokavējuma procentu soda daļu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
4.        PVN direktīvas 273. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var uzlikt citus pienākumus, ko tās uzskata par vajadzīgiem, lai pareizi iekasētu PVN un novērstu krāpšanu, saskaņā ar prasību par vienādu režīmu iekšzemes darījumiem un darījumiem starp dalībvalstīm, ko veic nodokļa maksātāji, ar noteikumu, ka šādi pienākumi tirdzniecībā starp dalībvalstīm nerada formalitātes, šķērsojot robežas.
[..]”
B.      Lietuvas tiesību akti
1.      Likums par PVN
5.        2002. gada 5. marta Lietuvos Respublikos pridėtinės vertės mokesčio įstatymas (Lietuvas Republikas Likums par pievienotās vērtības nodokli) (3), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “PVN likums”), 123. panta “PVN nomaksas noteikumu neievērošana” 1. punktā ir precizēts, ka personām, kuras pārkāpj šā likuma noteikumus, ir jāmaksā nokavējuma procenti Likumā par nodokļu administrēšanu paredzētajā kārtībā.
2.      Likums par nodokļu administrēšanu
6.        2004. gada 13. aprīļa Lietuvos Respublikos mokesčių administravimo įstatymas (Lietuvas Republikas Likums par nodokļu administrēšanu) (4) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Likums par nodokļu administrēšanu”), 95. panta “Nodokļa maksāšanas pienākuma izpildes nodrošinājuma instrumenti” 1. punkta 1. apakšpunktā kā viens no šiem instrumentiem ir minēti nokavējuma procenti.
7.        Šā likuma 96. panta “Nokavējuma procenti” 1. punkta 2. apakšpunktā paredzēts:
“Nokavējuma procentus nodokļu maksātājam aprēķina:
[..]
2)      nedeklarēta vai neaprēķināta nodokļa nemaksāšanas vai novēlotas samaksas gadījumā [..], ko nodokļu administrācija konstatējusi, veicot nodokļu revīziju;
[..].”
8.        Minētā likuma 97. panta “Nokavējuma procentu aprēķināšanas uzsākšana” 2. punkts ir formulēts šādi:
“Šā likuma 96. panta 1. punkta 2. apakšpunktā minētajā gadījumā nokavējuma procentus aprēķina no nākamās dienas pēc tam, kad nodoklis saskaņā ar attiecīgajā laikā spēkā esošajiem nodokļu tiesību aktiem bija jāiemaksā Valsts kasē, līdz nodokļu revīzijas ziņojuma sastādīšanas dienai, un gadījumā, ja nodoklis nav samaksāts šā likuma 81. panta 2. punktā noteiktajā termiņā [..], nokavējuma procentus turpina aprēķināt no nākamās dienas pēc iepriekš minētā termiņa beigām.”
9.        Šā paša likuma 99. panta “Nokavējuma procentu likme”, redakcijā
ar grozījumiem, kuri izdarīti ar 2022. gada 13. decembra Likumu Nr. XIV‑1658 un kas ir spēkā no 2023. gada 1. maija, 1. punktā paredzēts:
“Nokavējuma procentu likmi, kas jebkurā gadījumā nedrīkst būt mazāka par nulli, un tās aprēķināšanas kārtību nosaka finanšu ministrs, ņemot vērā ienesīgumu sekundārajā tirgū iepriekšējā kalendārā ceturkšņa pēdējā darba dienā no Valsts kases vērtspapīriem, kuru atmaksas periods ir vistuvākais 12 mēnešiem (piemēram, 2024. gada 2. ceturksnī šis ienesīgums bija 3,708 %). Nokavējuma procentu likmi iegūst, palielinot iepriekš minēto likmi par 7 procentpunktiem.”
10.      Likuma par nodokļu administrēšanu 100. panta “Atbrīvojums no nokavējuma procentu samaksas” 1. punkta 3. apakšpunkts ir formulēts šādi:
“Nodokļu maksātāju var pilnībā vai daļēji atbrīvot no uzkrāto (aprēķināto), bet nesamaksāto (neiekasēto) nokavējuma procentu samaksas, ja:
[..]
3)      pastāv kāds no šā likuma 141. panta 1. punktā paredzētajiem pamatiem;
[..].”
11.      Šā likuma 141. panta “Atbrīvojums no naudas soda” 1. punktā ir noteikts:
“Pamats atbrīvošanai no naudas soda, kas uzlikts saskaņā ar šā likuma 139. un 140. pantu, pastāv:
1)      ja nodokļu maksātājs pierāda, ka viņš nav vainojams izdarītajā pārkāpumā;
2)      ja nodokļu tiesību aktu pārkāpums noticis no nodokļu maksātāja neatkarīgu apstākļu dēļ, kurus viņš nebija paredzējis un kurus viņš nevarēja paredzēt. Par šādiem apstākļiem neuzskata nodokļu maksātāja vai tā darbinieku darbību vai bezdarbību un nodokļu maksātāja maksātnespēju;
3)      ja ir runa par atsevišķu darbību, kas, lai gan ir pretrunā nodokļu tiesību aktu noteikumiem, nerada zaudējumus budžetam;
4)      ja nodokļu maksātājs ir pārkāpis nodokļu tiesību aktus to kļūdaina vispārīga skaidrojuma vai kļūdainas uzziņas dēļ, ko nodokļu administrācija sniegusi rakstveidā vai pa tālruni, ar nosacījumu, ka konsultācija ir reģistrēta valsts nodokļu administrācijas noteiktajā kārtībā un pārsūdzības iesniedzēju var identificēt kā nodokļu maksātāju vai tā pārstāvi.”
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
12.      Nodokļu administrācija veica revīziju par prasītājas veiktās PVN aprēķināšanas, deklarēšanas un samaksas pareizību laikposmā no 2012. gada 1. decembra līdz 2016. gada 31. decembrim. Šīs revīzijas noslēgumā tā konstatēja, ka prasītāja ir pārkāpusi Likumu par PVN, jo tā atskaitījusi PVN, kas norādīts rēķinos bez juridiska spēka, un piedalījusies darījumos, kas saistīti ar krāpšanu PVN jomā.
13.      Ar 2018. gada 4. septembra lēmumu par iepriekš minētā revīzijas ziņojuma apstiprināšanu nodokļu administrācija noteica PVN summu 6 517 901,36 EUR apmērā un prasītājas maksājamo nokavējuma procentu par PVN summu 2 431 505,31 EUR apmērā. Tā šai pēdējai uzlika arī naudas sodu nodokļu jomā 1 862 257 EUR apmērā.
14.      Tam sekojošā nodokļu strīda tiesā noslēgumā Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) ar 2020. gada 9. septembra spriedumu atstāja spēkā iepriekš minētajā nodokļu revīzijā izdarītos secinājumus.
15.      2021. gada 18. janvārī prasītāja iesniedza nodokļu administrācijai lūgumu atbrīvot to no tai piespriesto nokavējuma procentu un naudas soda samaksas.
16.      Ar 2021. gada 16. marta lēmumu nodokļu administrācija atteica atbrīvot prasītāju no nokavējuma procentu par PVN samaksu 2 835 125,75 EUR apmērā. Tā konstatēja, ka prasītāja neatbilst nevienam no Likuma par nodokļu administrēšanu 141. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem un ka tā nav arī pierādījusi izņēmuma apstākļus, kas pamatotu saprātīguma un taisnīguma kritēriju piemērošanu.
17.      Tā kā prasītāja nebija izpildījusi tai noteiktos nodokļu nomaksas papildu pienākumus PVN jomā, nodokļu administrācijas 2018. gada 4. septembra lēmumā paredzētā nokavējuma procentu kopējā summa, kas bija turpinājusi uzkrāties nodokļu strīda tiesā ietvaros, tas ir, no 2013. gada 26. janvāra līdz 2021. gada 4. aprīlim, tika noteikta 3 150 660,79 EUR apmērā un naudas sods – 1 838 812,44 EUR apmērā.
18.      Prasītāja iesniedza jaunu lūgumu atbrīvot to no nokavējuma procentu un naudas soda samaksas. Šajā ziņā tā lūdza atbrīvot to no šo PVN nokavējuma procentu “soda daļas”, kas atbilst 2/3 no minēto tai aprēķināto nokavējuma procentu kopsummas.
19.      Ar 2024. gada 13. maija lēmumu nodokļu administrācija atteicās apmierināt šo jauno lūgumu, būtībā norādot, ka nokavējuma procenti ir aprēķināti atbilstoši Likuma par nodokļu administrēšanu prasībām. Proti, šajā likumā neesot paredzētas nekādas iespējas atbrīvot prasītāju no nokavējuma procentu samaksas citu iemeslu dēļ, nevis to, kas paredzēti tā 100. panta 1. punktā. Nokavējuma procentu likmes aprēķināšanas kārtība minētajā likumā esot definēta imperatīvi, un nodokļu administrācijai esot iespējams pieņemt lēmumu par nokavējuma procentiem tikai šajā pašā likumā noteiktajās robežās. Papildus minētajam, saskaņā ar pastāvīgo valsts tiesu judikatūru nokavējuma procenti esot instruments, kura mērķis ir nodrošināt nodokļu maksāšanas pienākuma ievērošanu, un tos nevarot uzskatīt par krimināltiesiska rakstura sankciju. Turklāt gadījumā, ja šī administrācija apmierinātu prasītājas lūgumu, izšķiroties tai piemērot procentu likmi, kas atšķiras no Likumā par nodokļu administrēšanu paredzētās likmes, minētā administrācija pārkāptu principu par nodokļu maksātāju vienlīdzību likuma priekšā.
20.      2024. gada 4. jūnijā prasītāja vērsās iesniedzējtiesā Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija) ar prasību atcelt nodokļu administrācijas 2024. gada 13. maija lēmumu.
21.      Iesniedzējtiesa norāda, ka nokavējuma procentu primārais uzdevums ir nodrošināt nodokļu maksāšanas pienākuma izpildi un ka to mērķis vispirms ir segt valsts izdevumus, nevis sodīt attiecīgo personu (5). Tomēr šajos nokavējuma procentos ir ietverts arī soda elements, jo to likme tiek aprēķināta, palielinot kompensējošo daļu, kas saistīta ar valsts parāda apkalpošanas izmaksām, par septiņiem procentpunktiem virs Valsts kases vērtspapīru ienesīguma sekundārajā tirgū. Šajā ziņā minētā tiesa atsaucas uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru nokavējuma procentu kā instrumenta, kas nodrošina nodokļu maksāšanas pienākuma izpildi, būtība ir tajā, ka to piemērošana vai iespēja tos piemērot mudina nodokļu maksātāju labprātīgi un pienācīgi izpildīt savu nodokļu maksāšanas pienākumu un neizpildes vai nepienācīgas izpildes gadījumā tie sedz nodokļu maksātāja parādu Valsts kasei un zaudējumus valstij (6). Tāpat saskaņā ar šo judikatūru prasību, ka nodokļu maksātājam ir jāmaksā nokavējuma procenti par to, ka viņš nav laikus izpildījis savu nodokļu maksāšanas pienākumu, nevarot uzskatīt par krimināltiesiska rakstura sankciju.
22.      Līdz ar to šādos apstākļos iesniedzējtiesa it īpaši interesējas par Likuma par nodokļu administrēšanu 96.–99. panta saderību ar LESD 325. pantu un PVN direktīvas 273. pantu, skatot tos kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu un 50. pantu, ciktāl šīs valsts tiesību normas nenodrošina koordināciju starp administratīvajām procedūrām nokavējuma procentu piemērošanai un krimināltiesiskajām procedūrām, lai papildu slogs, kas rodas šo pasākumu kumulācijas rezultātā, tiktu samazināts līdz absolūti nepieciešamajam un lai visu piemēroto sodu bardzība atbilstu attiecīgā pārkāpuma smagumam, un ciktāl kriminālsodu piemērošanas nolūkos tajās nav noteikti ierobežojumi šo nokavējuma procentu soda daļas piemērošanai, ja fakti, kas ir minēto procentu pamatā, ir pamats arī kriminālprocesu sākšanai.
23.      Šādos apstākļos Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai LESD 325. pants, PVN direktīvas 273. pants un Hartas 50. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ļauj noteikt nodokļu nokavējuma procentus, kuros ietverta soda daļa par vieniem un tiem pašiem nodokļu pārkāpumiem, par kuriem ir uzsākta kriminālvajāšana, neparedzot koordinācijas noteikumus, ar kuriem līdz absolūti nepieciešamajam tiktu samazināts papildu slogs, kas attiecīgajām personām rodas procesu kumulēšanas rezultātā, vai kuri ļautu nodrošināt, ka visu piemēroto sodu smagums ir ierobežots ar to, kas ir absolūti nepieciešams saistībā ar attiecīgā nodarījuma smagumu?
2)      Vai LESD 325. pants, PVN direktīvas 273. pants un Hartas 49. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds
nodokļu nokavējuma procentu režīms, kurā, neatkarīgi no pārkāpumu veida un smaguma, ir iekļauta fiksēta nokavējuma procentu soda daļa, neparedzot iespēju samazināt šo soda daļu, proti, piemērot nokavējuma procentu likmi, kas ir zemāka par tiesību aktos paredzēto likmi, vai atteikties no nokavējuma procentu soda daļas?”
24.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza prasītāja, Lietuvas un Polijas valdības, kā arī Eiropas Komisija.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
25.      Pirms sākt analizēt otro prejudiciālo jautājumu, uz kuru Tiesa ir lūgusi koncentrēties šajos secinājumos, ir jāizvērtē Lietuvas valdības izvirzītā
iebilde par nepieņemamību. Šī valdība rakstveida apsvērumos apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pilnībā nepieņemams, jo iesniedzējtiesas uzdotajiem jautājumiem nav nekādas saistības ar pamatlietas priekšmetu.
26.      Šajā ziņā šī valdība norāda, ka nokavējuma procentu samaksa un prasītājai ar nodokļu administrācijas 2018. gada 4. septembra lēmumu uzliktais naudas sods nodokļu jomā ir ticis apstiprināts ar Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) 2020. gada 9. septembra galīgu spriedumu. Tādējādi prasītājas atbildība nodokļu jomā esot tikusi konstatēta ar galīgu nolēmumu, kas nevarot būt prasības priekšmets. Līdz ar to iesniedzējtiesā izskatāmā strīda priekšmets attiecoties tikai uz nosacījumiem atbrīvojuma piešķiršanai no nokavējuma procentu samaksas saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu.
27.      Iesākumā atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālo jautājumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (7).
28.      Šajā gadījumā, kā tas izklāstīts šo secinājumu 18. punktā, iesniedzējtiesa izskata prasību, ko prasītāja cēlusi par nodokļu administrācijas 2024. gada 13. maija lēmumu, ar kuru šī nodokļu administrācija noraidīja prasītājas lūgumu atbrīvot to no tai uzlikto nokavējuma procentu no PVN un naudas soda samaksas. Šis ir tas konteksts, kādā šī tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Likumā par nodokļu administrēšanu paredzētais nokavējuma procentu piemērošanas mehānisms ir saderīgs ar LESD 325. pantu un PVN direktīvas 273. pantu.
29.      Pirmkārt, norādāms, ka ar tādu nokavējuma procentu maksāšanas mehānismu, kas attiecas uz kavētiem nodokļu maksājumiem PVN jomā, kāds ir ieviests ar Likuma par nodokļu administrēšanu 95.–99. pantu, tiek īstenotas PVN direktīvas normas, konkrētāk, tās 273. pants, jo tā mērķis ir nodrošināt to PVN summu iekasēšanu, kas nav tikušas samaksātas saskaņā ar citām šīs direktīvas normām. Otrkārt, no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem acīmredzami neizriet, ka lūgtajai minētās direktīvas 273. panta interpretācijai nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem un priekšmetu, vai arī ka problēma būtu hipotētiska. Proti, tā kā otrais prejudiciālais jautājums būtībā ir par samērīguma principa ievērošanu attiecīgo nokavējuma procentu aprēķināšanā, šķiet, ka tam ir nozīme pamatlietas atrisināšanā.
30.      Šādos apstākļos un tā kā Tiesai ir zināmi visi faktiskie un tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem, jākonstatē, ka izskatāmais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
B.      Par otro prejudiciālo jautājumu
31.      Ar otro prejudiciālo jautājumu, attiecībā uz kuru Tiesa ir lūgusi koncentrēties šajos secinājumos, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 325. pants un PVN direktīvas 273. pants, skatot tos kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka ar šīm tiesību normām nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā ir paredzēta nokavējuma procentu samaksa, kuros, neatkarīgi no nodarījuma veida un smaguma, ir iekļauta fiksēta soda daļa, neparedzot nekādu iespēju piemērot zemāku procentu likmi par likumā paredzēto vai vispār atteikties no šo nokavējuma procentu soda daļas uzskaitīšanas. Tādējādi šī tiesa aicina noteikt, pirmkārt, kādā mērā nokavējuma procentiem par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā, kādi prasītājai tikuši uzlikti nodokļu revīzijas administratīvā procesa noslēgumā, ir krimināltiesisks raksturs Hartas 49. panta 3. punkta izpratnē un, otrkārt, vai šāds valsts tiesiskais regulējums ir saderīgs ar samērīguma principu, kā tas interpretēts un novērtēts, interpretējot un piemērojot LESD 325. pantu un PVN direktīvas 273. pantu.
1.      Par Hartas 49. panta 3. punkta piemērojamību
32.      Iesākumā atgādināšu, ka Hartas 49. panta 3. punkts, kurā paredzēts, ka sodu smagums nedrīkst būt nesamērīgs ar noziedzīgā nodarījuma smagumu, attiecas uz krimināltiesiska rakstura sodiem.
33.      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru par Hartas 50. panta interpretāciju, kas ir transponēta uz tās 49. panta 3. punktu, lai izvērtētu soda krimināltiesisko raksturu, nozīme ir trīs kritērijiem (“Engel kritēriji” (8)), proti, nodarījuma juridiskajai kvalifikācijai valsts tiesībās, paša nodarījuma veidam un soda, ko attiecīgajai personai varētu piespriest, bardzības pakāpei (9). Turklāt saskaņā ar šo pašu judikatūru pat tādu nodarījumu gadījumā, kuri valsts tiesībās netiek kvalificēti kā “noziedzīgi”, šāds raksturs tomēr var izrietēt no paša attiecīgā nodarījuma rakstura un sodu, ko tas var izraisīt, bardzības pakāpes (10).
34.      Attiecībā uz pirmo kritēriju, kas ir saistīts ar nodarījuma kvalifikāciju valsts tiesībās, gan no Likuma par nodokļu administrēšanu 95. panta 1. punkta formulējuma, gan no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu minētās valsts tiesu judikatūras, it īpaši Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) judikatūras, kas atgādināta šo secinājumu 21. punktā, izriet, ka Lietuvas tiesībās nokavējuma procentu iekasēšana par kavētiem nodevu vai nodokļu maksājumiem nodokļa nesamaksāšanas vai novēlotas samaksas gadījumā netiek uzskatīta par krimināltiesiska rakstura sodu (11).
35.      Attiecībā uz otro kritēriju saistībā ar pašu pārkāpuma raksturu ir jāpārbauda, vai attiecīgajam sodam tostarp ir represīvs mērķis. No tā izriet, ka sodam ar represīvu mērķi piemīt krimināltiesisks raksturs un tas vien, ka šim sodam ir arī preventīvs mērķis, tam neatņem kriminālsoda kvalifikāciju. Turpretī tādam pasākumam, ar kuru tiek vienīgi novērsts attiecīgā pārkāpuma rezultātā radītais kaitējums, nepiemīt krimināltiesisks raksturs (12).
36.      Šajā ziņā jāuzsver, ka, lai arī ECT savā judikatūrā nodokļu strīdu jomā par krimināltiesiskiem ir varējusi atzīt tādas procedūras, kuru rezultātā tikuši piemēroti nodokļu uzrēķini, pat ja šīs procedūras valsts tiesībās ir varēts neuzskatīt par krimināltiesiska rakstura procedūrām, šāda kvalifikācija nav tikusi izmantota attiecībā uz pasākumiem, kas ir analoģiski šajā lietā aplūkotajiem. Konkrētāk, ECT ir nospriedusi, ka “nokavējuma procenti būtībā nav paredzēti, lai sodītu nodokļu maksātājus, novēršot inkriminētās rīcības atkārtošanu, bet galvenokārt ir vērsti uz kaitējuma, tas ir, finansiālu zaudējumu, kas radušies, ritot laikam un nokavējot nodokļa samaksu, atlīdzinājumu naudā” (13). Tādējādi saskaņā ar šo judikatūru nedz nodokļu piedziņas vai pārrēķina procedūrām, kuru mērķis vienkārši ir visa nodokļa atgūšana, ja šo pārrēķinu nepavada jebkāds palielinājums, nedz arī procedūrām saistībā ar nokavējuma procentiem neatkarīgi no to apmēra nav piedēvējama krimināltiesiska nozīme (14).
37.      Turklāt jānorāda, ka nokavējuma procentu soda rakstura neesība tikusi uzsvērta arī Tiesas judikatūrā PVN jomā lietās, kas ir analogas pamatlietai. Lai gan šajās lietās tieši nav ticis risināts jautājums par to, vai nokavējuma procentiem par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā piemīt krimināltiesisks raksturs Hartas 49. panta 3. punkta izpratnē, Tiesa tomēr ir nospriedusi, ka nokavējuma procentu iekasēšanai ir, pirmkārt, preventīvs raksturs, mudinot nodokļu maksātāju izpildīt nodokļu maksāšanas pienākumu iespējami drīz pēc noteikto termiņu beigām (15), un, otrkārt, kompensējošs raksturs (vai kompensācijas funkcija), ciktāl šie procenti ir paredzēti, lai kompensētu finansiālus zaudējumus, kas valstij cēlušies nodevas vai nodokļa nesamaksāšanas vai novēlotas samaksas dēļ (16).
38.      Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru pasākumam, ar kuru tiek vienīgi novērsts attiecīgā pārkāpuma rezultātā radītais kaitējums, nepiemīt krimināltiesisks raksturs (17). Līdz ar to nokavējuma procentus, kuru mērķis ir kompensēt finansiālus zaudējumus, kas attiecīgajai dalībvalstij radušies nodokļa nemaksāšanas vai novēlotas samaksas dēļ, nevar uzskatīt par represīvu pasākumu.
39.      Šajā ziņā vēlos precizēt, ka apstāklis, ka iesniedzējtiesa identificē “fiksētu soda daļu”, nevar piešķirt pamatlietā aplūkotajiem nokavējuma procentiem jebkādas krimināltiesiskas iezīmes (18). Proti, lai gan formulējuma “soda daļa”, ko šī tiesa izmantojusi lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, lietojums zināmā mērā var radīt neskaidrības un papildus tam, ka nokavējuma procentus (tostarp šo “daļu”) nodokļu maksātājs varētu uztvert kā sankcijas vai soda veidu, tas nemaina to, ka šo procentu mērķis ir mudināt parādnieku samaksāt kreditoram pienākošos summu noteiktajā termiņā, pretējā gadījumā šai summai palielinoties vēl vairāk. Līdz ar to iesniedzējtiesas veiktajai analīzei, lai noskaidrotu, kura nokavējuma procentu likmes daļa ietver kompensējošu funkciju un kurai citai nokavējuma procentu likmes daļai ir sodoša funkcija, šajā gadījumā nav nozīmes.
40.      Kas attiecas uz trešo kritēriju par soda smagumu, Tiesai iesniegtajos lietas materiālos nav nekā tāda, kas liecinātu, ka nokavējuma procenti šajā lietā ir tik nozīmīgi, ka tiem būtu jāpiedēvē krimināltiesisks raksturs (19). Katrā ziņā, kā tas izriet no šo secinājumu 36. punktā izklāstītās ECT judikatūras, jāatgādina, ka neatkarīgi no to apmēra pasākumi, kas ir analoģiski pamatlietā aplūkotajiem, nav tikuši uzskatīti par tik nopietniem, lai tiem piedēvētu krimināltiesisku raksturu (20).
41.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uzskatu, ka neviens no trīs Engel kritērijiem, kas ļautu konstatēt pamatlietā aplūkoto nokavējuma procentu krimināltiesisko raksturu, nav izpildīts un ka līdz ar to Hartas 49. panta 3. punktam nav nozīmes, lai atbildētu uz otro prejudiciālo jautājumu.
2.      Par samērīguma principa piemērošanu, interpretējot LESD 325. pantu un PVN direktīvas 273. pantu
42.      Iesākumā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no PVN direktīvas 273. panta pirmās daļas, 2. panta un 250. panta 1. punkta, kā arī no LES 4. panta 3. punkta izriet, ka katrai dalībvalstij ir pienākums veikt visus atbilstošos normatīvos un administratīvos pasākumus, lai nodrošinātu PVN, kas jāmaksā tās teritorijā, iekasēšanu pilnā apjomā un cīnītos pret krāpšanu (21).
43.      Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka ārpus PVN direktīvas 273. panta normās noteiktajām robežām šajās normās nav precizēti nedz nosacījumi, nedz pienākumi, ko dalībvalstis var paredzēt, un ka šīs tiesību normas tādējādi piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību saistībā ar līdzekļiem, ar kādiem ir paredzēts nodrošināt PVN, kas jāmaksā tās teritorijā, iekasēšanu pilnā apmērā un cīnīties pret krāpšanu (22).
44.      Turklāt LESD 325. panta 1. un 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums ar atturošiem un efektīviem pasākumiem apkarot prettiesiskas darbības, kas apdraud Savienības finanšu intereses, un it īpaši tām ir noteikts pienākums pieņemt tādus pašus pasākumus, lai apkarotu krāpšanu, kas apdraud Savienības finanšu intereses, kādus tās veic, lai novērstu krāpšanu, kura apdraud viņu pašu finanšu intereses (23). Tiesa ir precizējusi, ka LESD 325. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu savos tiesību aktos paredzēt efektīvas procedūras, kuras ļauj atgūt nepamatoti saņemtos Savienības budžeta līdzekļus (24). Šajā ziņā dalībvalstīm ir noteikts pienākums sasniegt precīzu rezultātu, un tādas normas, kurā ir paredzēti šie noteikumi, piemērošana nav pakļauta nekādiem nosacījumiem saistībā ar LESD 325. panta 1. un 2. punktā paredzētās normas piemērošanu (25).
45.      Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm, vienlaikus saglabājot izvēli noteikt sodus, ir jāraugās, lai Savienības tiesību – tai skaitā ar PVN direktīvu saskaņoto noteikumu – pārkāpumi tiktu sodīti atbilstoši materiālajiem un procesuālajiem nosacījumiem, kas ir analogi tiem, kuri tiek piemēroti līdzīga veida un nozīmīguma valsts tiesību pārkāpumu gadījumos, un kas sodu padara efektīvu, samērīgu un atturošu (26).
46.      Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai gan dalībvalstis savas procesuālās autonomijas ietvaros saglabā iespēju brīvi noteikt to nokavējuma procentu apmēru un iekasēšanas kārtību, kas tiek piemēroti par kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā šā nodokļa nesamaksāšanas vai novēlotas samaksas gadījumā saskaņā ar to valsts tiesībām, to īstenotajiem pasākumiem tomēr ir jāievēro vispārējie tiesību principi, pie kuriem pieder samērīguma princips.
47.      Pirmām kārtām, jākonstatē, ka, ciktāl pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir nodrošināt pareizu PVN iekasēšanu un novērst krāpšanu, tam ir leģitīms mērķis, kas atzīts Savienības tiesībās (27). Proti, Tiesa jau ir atzinusi, ka nokavējuma procentu iekasēšana veicina cīņu pret deklarēto PVN summu nesamaksāšanu noteiktajos termiņos atbilstoši dalībvalstīm – it īpaši saskaņā ar PVN direktīvas 273. pantu un LESD 325. panta 1. punktu – noteiktajam pienākumam veikt visus atbilstošos normatīvos un administratīvos pasākumus, lai nodrošinātu PVN iekasēšanu pilnā apjomā to attiecīgajās teritorijās un cīnītos pret krāpšanu (28). Proti, kā atgādināts šo secinājumu 37. punktā, Likumā par nodokļu administrēšanu paredzētajiem nokavējuma procentiem ir dubulta funkcija: pirmkārt, nodrošināt nodokļu maksāšanas pienākuma izpildi, kā arī nodrošināt maksājamā nodokļa iekasēšanu, mudinot nodokļu maksātāju precīzi izpildīt šo pienākumu, un, otrkārt, segt izmaksas, kas nodokļu administrācijai radušās tādēļ, ka nodokļu maksātājs nav laikus izpildījis savu nodokļu maksāšanas pienākumu, tādējādi kompensējot Valsts kasei nodarītos zaudējumus ar to, ka summas, kas atbilst maksājamajam nodoklim, nav bijušas pieejamas (29).
48.      Otrām kārtām, pasākums, ar kuru noteikti tādi nokavējuma procenti kā pamatlietā aplūkotie, neapšaubāmi ir piemērots līdzeklis iepriekš minētā mērķa sasniegšanai. Proti, nepastāvot tādiem pasākumiem kā nokavējuma procenti, nodokļu maksātājiem nebūtu nekāda īpaša stimula noteiktajos termiņos izpildīt savu nodokļu maksāšanas pienākumu un tie varētu izvēlēties dot priekšroku citiem komerciāliem darījumiem. Turklāt, ņemot vērā mainīgo naudas vērtību, nodokļu maksātāji pat varētu tikt pamudināti dot priekšroku šiem citiem darījumiem tā vietā, lai noteiktajos termiņos samaksātu savus nodokļu parādus. Nokavējuma procentu uzlikšanas mērķis konkrēti ir mudināt nodokļu maksātājus prioritāri izpildīt savu nodokļu maksāšanas pienākumu, lai neriskētu ar to, ka viņu nodokļu parāda summa pieaug proporcionāli tā nesamaksāšanas ilgumam. Nokavējuma procentu neesība turklāt radītu priekšrocības personām, kuras neizpilda nodokļu maksāšanas pienākumu noteiktajos termiņos. Proti, šīs pēdējās it īpaši gūtu papildu likvīdus līdzekļus un ekonomisku priekšrocību, kas atbilstu nodokļu parāda summas reālās nominālvērtības samazinājumam laika gaitā. Līdz ar to nokavējuma procenti ir uzskatāmi par piemērotu un nepieciešamu pasākumu, lai sasniegtu pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā izvirzītos mērķus.
49.      Ja tiek konstatēts, ka tāds pasākums kā šajā lietā aplūkotais ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu mērķi nodrošināt pareizu PVN iekasēšanu, kā arī novērst krāpšanu saskaņā ar LESD 325. pantu un PVN direktīvas 273. pantu, tad vēl, visbeidzot – trešām kārtām, atliek pārbaudīt, vai attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai.
50.      Šajā ziņā, pirmām kārtām, lai gan ir iespējams uzskatīt, ka patvaļīgi vai diskrecionāri noteikti nokavējuma procenti var būt nesamērīgi, tomēr nešķiet, ka šajā lietā tas tā būtu. Proti, valsts tiesību normas par nokavējuma procentu likmes aprēķināšanu ir piemērojamas visiem nodokļu maksātājiem nodevas vai nodokļa, par ko ir jāiesniedz deklarācija un kas nav deklarēts vai kas nav jādeklarē un kas nav aprēķināts, nesamaksāšanas vai novēlotas samaksas gadījumā, kas fiksēts nodokļu revīzijas laikā (30). Turklāt uzsvēršu, pirmkārt, ka aplūkotā likme a priori ir noteikta skaidri un pārskatāmi saskaņā ar objektīviem kritērijiem, kā arī pamatojoties uz Likumā par nodokļu administrēšanu aprakstīto aprēķināšanas metodoloģiju (31), un, otrkārt, ka nodokļu administrācijas lēmumu pieņemšanas pilnvaras nokavējuma procentu noteikšanas jomā ir aprakstītas šajā pašā likumā (32). Šādi noteikts procentu apmērs gan kreditoriem, gan parādniekiem ļauj precīzi paredzēt savu nākotnes tiesību vai attiecīgi finansiālo saistību apmēru, tādējādi nodrošinot arī tiesisko noteiktību (33).
51.      Otrām kārtām, jāatzīst, ka, tā kā nokavējuma procenti ir sasaistīti ar nodokļu maksāšanas pienākuma izpildi vai izbeigšanos, tā ir nodokļu maksātāja rīcība, kas noteiks kopējo nokavējuma procentu summu, kāda tam būs jāmaksā. Citiem vārdiem sakot, nokavējuma procentu piemērošana personai, kura noteiktajā termiņā nav izpildījusi savu nodokļu maksāšanas pienākumu, uzliek tai izmaksas, kas ir proporcionālas tā parāda nesamaksāšanas ilgumam, kura dēļ tās aprēķinātas (34).  Līdz ar to nokavējuma procentu izmantošana kā līdzeklis, lai nodrošinātu nodokļu maksāšanas pienākuma izpildi, principā nav risinājums, kas pārmērīgi ietekmē nodokļu maksātājus (35).
52.      Trešām kārtām, kā konstatēts šo secinājumu 36. un 37. punktā, ņemot vērā, ka nokavējuma procentiem nav represīva mērķa, tādiem apstākļiem kā konstatētās pienākumu neizpildes raksturs un smagums, kuriem parasti ir nozīme novērtējot, vai tāda sankcija kā naudas sods nodokļu jomā atbilst samērīguma principam (36), ne vienmēr ir nozīme nokavējuma procentu gadījumā.  Proti, šādi nokavējuma procenti ir maksājami nodokļa nemaksāšanas vai novēlotas samaksas dēļ, nevis krāpšanas dēļ (37). Šajā ziņā vēlos uzsvērt, ka nokavējuma procenti nav piemērojami tikai krāpšanas gadījumā, bet nodokļu jomā tiek izmantoti vispārīgāk, lai nodrošinātu visu veidu nodevu iekasēšanu.
53.      Ceturtām kārtām, lai gan izvērtēt to, vai pamatlietā piemērotā nokavējuma procentu summa nepārsniedz to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu PVN iekasēšanas efektivitāti un cīņu pret krāpšanu, ir iesniedzējtiesas uzdevums, nekas Tiesai iesniegtajos lietas materiālos neliecina, ka šajā lietā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā nokavējuma procentu likme būtu nesamērīga ar tajā izvirzītajiem mērķiem (38).
54.      Tādējādi norādīšu, ka, ciktāl iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai ir iespējams apmierināt prasītājas lūgumu tikt atbrīvotai no PVN nokavējuma procentu “soda daļas” samaksas, tas ir, no 2/3 no tai aprēķināto nokavējuma procentu no PVN kopsummas, šāds lēmums faktiski nozīmētu samazināt šos procentus līdz īpaši zemai summai, tos attiecinot tikai uz vienu sastāvdaļu, proti, Valsts kases parādzīmju ienesīguma vidējo procentu likmi (39). Taču tāda iespēja varētu apdraudēt mērķi nodrošināt savlaicīgu PVN iekasēšanu, ņemot vērā, ka nodokļu maksātājiem vairs nebūtu nekāda pamudinājuma prioritāri izpildīt savu nodokļu maksāšanas pienākumu, tādējādi dodot priekšroku citiem komerciāliem darījumiem (40).
55.      Turklāt apstāklis, ka nokavējuma procentu summa ir fiksēta un tajā nav paredzēta nekāda pielāgošanas iespēja, pats par sevi neļauj secināt, ka šis pasākums ir nesamērīgs. Proti, pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā noteiktā nokavējuma procentu summa, kuru nodokļu administrācija nevar pielāgot, izņemot dažus gadījumus, kas ir skaidri noteikti piemērojamajos nodokļu tiesību aktos (41), aizsargā nodokļu maksātājus pret jebkādiem šīs administrācijas patvaļīgiem lēmumiem, vienlaikus garantējot vienlīdzīgu attieksmi starp šiem nodokļa maksātājiem. Ja nodokļu administrācijas rīcības brīvībai nebūtu nekādu ierobežojumu, tas varētu izraisīt nepamatotu atšķirīgu attieksmi pret nodokļu maksātājiem, kuri atrodas salīdzināmā nodokļu situācijā, un līdz ar to situāciju, kas nebūtu pieļaujama
nodokļu ziņā.
56.      Ņemot vērā iepriekš minēto, uz otro prejudiciālo jautājumu ierosinu atbildēt, ka LESD 325. pants un PVN direktīvas 273. pants, skatot tos kopsakarā ar Hartas 49. panta 3. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka šīm tiesību normām nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, neatkarīgi no nodokļu administrācijas konstatētā pārkāpuma veida un smaguma, ir noteikta nokavējuma procentu summa, neparedzot iespēju šai administrācijai samazināt kādu no šīs summas daļām un tādējādi piemērot zemāku procentu likmi par šajā tiesiskajā regulējumā paredzēto vai vispār atteikties no kādas minētās summas daļas uzskaitīšanas, un kurā paredzēts, ka nodokļu maksātāju var atbrīvot no šo nokavējuma procentu samaksas tikai minētajā tiesiskajā regulējumā skaidri noteiktajos gadījumos.
V.      Secinājumi
57.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Lietuvas Republikas valdības Nodokļu strīdu komisija) uzdoto otro prejudiciālo jautājumu es ierosinu Tiesai atbildēt šādi:
LESD 325. pants un Padomes Direktīvas 2006/112/EK (2006. gada 28. novembris) par kopējo pievienotās vērtības nodokļa sistēmu 273. pants, skatot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 49. panta 3. punktu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
šīm tiesību normām nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā, neatkarīgi no nodokļu administrācijas konstatētā pārkāpuma veida un smaguma, ir noteikta nokavējuma procentu summa, neparedzot iespēju šai administrācijai samazināt kādu no šīs summas daļām un tādējādi piemērot zemāku procentu likmi par šajā tiesiskajā regulējumā paredzēto, vai vispār atteikties no kādas minētās summas daļas uzskaitīšanas, un kurā paredzēts, ka nodokļu maksātāju var atbrīvot no šo nokavējuma procentu samaksas tikai minētajā tiesiskajā regulējumā skaidri noteiktajos gadījumos.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      OV 2006, L 347, 1. lpp.
3      Žin., 2002, Nr. 35‑1271.
4      Žin., 2004, Nr. 63‑2243.
5      Šajā ziņā šī tiesa norāda Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) 2020. gada 10. marta spriedumu lietā A‑3247‑575/2020.
6      Šajā nozīmē šī pati tiesa atsaucas uz Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Lietuvas Augstākā administratīvā tiesa) 2011. gada 18. novembra spriedumu lietā A‑143‑2619/2011.
7      Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2025. gada 11. septembris, Fira (C‑215/24, EU:C:2025:695, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
8      Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedums, 1976. gada 8. jūnijs, Engel u.c. pret Nīderlandi, CE:EHCR:1976:0608JUD000510071, 82. punkts.
9      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 4. maijs, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Skat.
spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Latvijas Republikas Saeima (Pārkāpumu uzskaites punkti) (C‑439/19, EU:C:2021:504, 88. punkts un tajā minētā judikatūra).
11      Turklāt no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka šis pasākums ir ticis piespriests administratīvā procesa ietvaros.
12      Skat.
spriedumu, 2023. gada 4. maijs, MV – 98 (C‑97/21, EU:C:2023:371, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      ECT spriedums, 2009. gada 6. oktobris, Poniatowski pret Franciju, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408. Līdzīgi, vienkārši nokavējuma procenti, pieņemot, ka nodokļa maksātājs ir labticīgs, nav uzskatāmi par krimināltiesisku apsūdzību Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī) 6. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat.
ECT spriedumu, 1999. gada 14. septembris, J. B. pret Franciju, CE:ECHR:1999:0914DEC003363496). Šajā nozīmē skat.
arī ģenerāladvokāta M. Kamposa Sančesa‑Bordonas [M. Campos Sánchez‑Bordona] secinājumus lietā Menci (C‑524/15, EU:C:2017:667, 50. punkts).
14      ECT spriedums, 2002. gada 3. decembris, Mieg de Boofzheim pret Franciju, CE:ECHR:2002:1203DEC005293899, un ECT spriedums, 2016. gada 17. maijs, Société Oxygène Plus pret Franciju, CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, 50. punkts.
15      Skat.
spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Direktor na Direktsia “Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” (C‑1/21, turpmāk tekstā – “spriedums Direktor na Direktsia”, EU:C:2022:788, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
16      Skat.
spriedumu Direktor na Direktsia (91. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdzīga atziņa par nokavējuma procentu kompensējošo funkciju izriet no Tiesas judikatūras lietās par Savienības tiesisko regulējumu muitas jomā, kurās ir secināts, ka nokavējuma procentu mērķis ir mazināt sekas, kas izriet no maksājuma termiņa pārsniegšanas, un kompensēt priekšrocības, ko saimnieciskās darbības subjekts nepamatoti gūst no nodokļu parāda samaksas kavējuma, un nevis sodīt par šādu kavējumu. Šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2024. gada 5. decembris, Network One Distribution (C‑506/23, EU:C:2024:1003, 32. punkts).
17      Skat.
spriedumu, 2018. gada 20. marts, Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Šajā ziņā jāuzsver, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka nokavējuma procentu likmi, kas attiecināma uz kavētiem nodokļa maksājumiem PVN jomā, nosaka, pieskaitot Valsts kases parādu procentu likmei septiņus procentpunktus. Attiecībā uz šiem septiņiem procentpunktiem iesniedzējtiesa uzskata, ka ar tiem nokavējuma procentiem tiek piešķirts soda raksturs.
19      Kā procesuālajos rakstos norādījusi arī Komisija, jākonstatē, ka lietā Poniatowski pret Franciju aplūkotā nokavējuma procentu likme (0,75 % mēnesī jeb 9 % gadā), kurā ECT nesaskatīja krimināltiesiskas iezīmes, ir tuva šajā lietā piemērojamajai likmei (0,03 % dienā jeb 10,708 % gadā) (skat.
ECT spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Poniatowski pret Franciju, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408).
20      Skat.
ECT spriedumu, 2009. gada 6. oktobris, Poniatowski pret Franciju, CE:ECHR:2009:1006DEC002949408, un ECT spriedumu, 2016. gada 17. maijs, Société Oxigène Plus pret Franciju, CE:ECHR:2016:0517DEC007695911, 50. punkts.
21      Skat.
spriedumu Direktor na Direktsia (60. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Skat.
spriedumu, 2022. gada 13. oktobris, Direktor na Direktsia (69. punkts un tajā minētā judikatūra).
23      Šajā nozīmē skat. spriedumu Úrad speciálnej prokuratúry (C‑603/19, turpmāk tekstā – “spriedums Úrad speciálnej prokuratúry”, EU:C:2020:774, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Šajā nozīmē skat.
spriedumu Úrad speciálnej prokuratúry, 60. un 62. punkts.
25      Šajā nozīmē skat. spriedumu Úrad speciálnej prokuratúry (50. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Skat.
spriedumu, 2018. gada 2. maijs, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
27      Jāpiebilst, ka gan Savienībai, gan dalībvalstīm ir finansiāla interese, lai nodevas un nodokļi tiktu samaksāti pilnībā, kā arī noteiktajos termiņos. Proti, kā norādījusi Lietuvas valdība, atsaucoties uz Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Lietuvas Republikas Konstitucionālā tiesa) spriedumu, nodevu un nodokļu nesamaksāšanas vai novēlotas samaksas gadījumā Valsts kase negūst ieņēmumus, kā rezultātā pieaug budžeta deficīts un valsts iespējas izpildīt savus mērķus, kā arī tās pilsoņiem un šai valstij vitāli svarīgos uzdevumus, ir ierobežotas.
28      Skat.
spriedumu Direktor na Direktsia (88., 89. un 92. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
29      Runa ir, piemēram, par izmaksām, kas saistītas ar nodokļu maksātāju nodokļu maksāšanas pienākuma izpildes kontroli un atbilstošu pasākumu veikšanu šajā ziņā, lai atgūtu nesamaksātās summas.
30      Skat.
šo secinājumu 7. punktu.
31      Skat.
šo secinājumu 9. punktu.
32      Skat.
šo secinājumu 10. un 11. punktu.
33      Pēc analoģijas skat.
ģenerāladvokāta M. Špunara [M. Szpunar] secinājumus lietā Nidera (C‑387/16, EU:C:2017:740, 29. punkts).
34      Šīs izmaksas atbilst fiksētai atlīdzībai nodokļu kreditoram par nodokļa parāda summas nelikumīgu izmantošanu laikposmā, kurā nodokļu maksātājs nav izpildījis savus pienākumus. Turklāt procentu summa ir vērsta uz to, lai segtu izmaksas, kas nodokļu administrācijai radušās tādēļ, ka nodokļu maksātājs savu nodokļu maksāšanas pienākumu nav izpildījis noteiktajos termiņos.
35      Šajā ziņā jāprecizē, ka apstāklis, ka procentu summa var sasniegt vai pat pārsniegt maksājamā nodokļa summu, jo ir pagājis ilgs laikposms, kurā nodokļu maksātājs nav izpildījis savus pienākumus, ir vien fiksētas likmes kompensācijas sistēmas sekas un nevar būt par pamatu apšaubīt valsts pasākuma, kas paredz nokavējuma procentus, samērīgumu. Pēc analoģijas skat.
spriedumu, 2018. gada 28. februāris, Nidera (C‑387/16, EU:C:2018:121, 36. punkts).
36      Skat.
spriedumu, 2023. gada 17. maijs, Cezam (C‑418/22, EU:C:2023:418, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Tas, protams, neizslēdz gadījumu, kad, kā tas ir pamatlietā, nokavējuma procentu piemērošana notiek pēc tam, kad ir tikusi konstatēta krāpšana nodokļu jomā. Katrā ziņā, pat ja uzskatītu, ka prasītājai uzliktais naudas sods par krāpšanu nodokļu jomā ir saistīts ar nokavējuma procentu par PVN piemērošanu, man nerodas šaubas, ka tās izdarītajam nodarījumam piemīt zināms smagums, it īpaši ņemot vērā nozīmi, kāda ir cīņai pret krāpšanu PVN jomā, kā atgādināts šo secinājumu 42. punktā. Tādējādi, ņemot vērā no krāpšanas darbībām izrietošā sabiedrības interešu aizskāruma smagumu, šajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais pamatlietā aplūkotais nokavējuma procentu par kavētajiem nodokļa maksājumiem PVN jomā maksāšanas mehānisms principā nešķiet esam nesamērīgs salīdzinājumā ar pārkāpumu, par kuru ar to ir paredzēts sodīt. Proti, prasītājai uzliktie nokavējuma procenti atbilst niecīgai kavētā nodokļa maksājuma daļai (proti, 0,03 %), un nokavējuma procentu summa galu galā būs atkarīga no nesamaksāšanas vai nodokļu samaksas nokavējuma ilguma.
38      Lietderības labad vēlētos norādīt, ka dažādās dalībvalstīs, šķiet, pastāv lielas atšķirības starp nokavējuma procentu likmēm. Proti, ja piecās no tām (proti, Dānijā, Čehijas Republikā, Slovākijā, Latvijā un Igaunijā) procentu likmes ir augstākas vai pat ievērojami augstākas par tām, kas paredzētas pamatlietā aplūkotajā Lietuvas tiesiskajā regulējumā (gandrīz 25 % Igaunijā), tad savukārt četras citas dalībvalstis (proti, Beļģija, Īrija, Bulgārija un Grieķija) atrodas vairāk vai mazāk tādā pašā līmenī kā tajā, ko noteikusi Lietuva. Šajā ziņā skat. Eiropas Komisijas Nodokļu politikas un muitas savienības ģenerāldirektorāta (DG TAXUD) ziņojumu, EU VAT Forum Subgroup 7.2 – Administrative Sanctions and Interests Final Report, īpaši 33. lpp., pieejams tikai angļu valodā šajā tīmekļa vietnē: https://op.europa.eu/en/publication-detail/-/publication/f3c5fca5-96e1-11ed-b508-01aa75ed71a1/. Turklāt, kā procesuālajos rakstos norādījusi Komisija, pamatlietā piemērojamā procentu likme (proti, 10,708 % gadā) nešķiet pārmērīga salīdzinājumā ar procentu likmēm, ko piemēro noteiktiem banku aizdevumiem, vai ar nokavējuma procentu likmēm, kas tiek noteiktas saskaņā ar attiecīgajām Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2011, L 48, 1. lpp.) tiesību normām, kuras parasti pārsniedz 10 %. Šajā ziņā skat. šīs direktīvas 2. panta 6. un 7. punktu.
39      Valsts kases parādzīmēm kā finanšu instrumentiem, kas tiek uzskatīti par īpaši drošiem, likmes parasti ir (ievērojami) zemākas nekā banku aizdevumu vidējās likmes.
40      Tā tas it īpaši būtu gadījumā, ja par PVN nesamaksāšanu noteiktajā termiņā piemērotā procentu likme būtu ievērojami zemāka par likmi, kas maksājama par komercparādu nesamaksāšanu.
41      Skat.
šo secinājumu 10. un 11. punktu.