62005CC0446
ĢENERĀLADVOKĀTA ĪVA BOTA [YVES BOT],
SECINĀJUMI
sniegti 2007. gada 22. novembrī (
1
)
Lieta C-446/05
Kriminālprocess
pret
Ioannis Doulamis
“EKL 81. pants, skatīts kopā ar EKL 10. pantu — Valsts tiesību akti, kuros ir paredzēts aizliegums reklamēt zobārstniecības pakalpojumus”
1.
Šīs prejudiciālā nolēmuma tiesvedības priekšmets ir atļaut iesniedzējtiesai novērtēt valsts tiesību aktu, kas aizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem reklamēt savus pakalpojumus iedzīvotājiem, saderīgumu ar Kopienu tiesībām.
2.
Tiesvedības pamatā ir Beļģijā uzsāktais kriminālprocess pret Dulamja [Doulamis] kungu, kurš šajā dalībvalstī vada zobārstniecības laboratoriju un klīniku un kuram tiek pārmesta reklāmas sludinājumu saistībā ar minēto laboratoriju un klīniku ievietošana telefongrāmatā Belgacom.
3.
Tribunal de première instance de Bruxelles [Briseles Pirmās instances tiesa] (Beļģija), izskatot krimināllietu, šaubās par tiesību aktu, kas ir minētā kriminālprocesa pamatā, saderīgumu ar EKL 81. pantu, lasītu kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, un uzdod Tiesai prejudiciālu jautājumu par minēto tiesību normu interpretāciju.
4.
Šajos secinājumos es norādīšu, ka attiecīgie valsts tiesību akti, manuprāt, neietilpst minēto tiesību normu piemērošanas jomā, kas nozīmē, ka pēdējās minētās tiesību normas nav pretrunā šiem valsts tiesību aktiem.
5.
Tāpat es arī izklāstīšu, ka minēto valsts tiesību aktu saderīgums ar Kopienu tiesībām ir jāizvērtē, ņemot vērā EKL 43. un 49. pantu, kuri attiecas uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību.
6.
Tālāk es norādīšu, ka iedzīvotājiem paredzētas jebkāda veida reklāmas zobārstniecības jomā aizliegums ir uzskatāms par minēto brīvību ierobežošanu. Tāpat es izklāstīšu, kādēļ šādu ierobežošanu, manuprāt, var pamatot ar sabiedrības veselības aizsardzību, jo attiecīgie valsts tiesību akti neaizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējam vienkārši, proti, bez piesaistīšanas vai pamudināšanas, ietvert telefongrāmatā vai citos sabiedrībai pieejamos informācijas līdzekļos norādes, kas ļauj uzzināt par tā profesionālo darbību.
I — Atbilstošās tiesību normas
A — Valsts tiesības
7.
1958. gada 15. aprīļa likuma par reklāmu zobārstniecības jomā (
2
) 3. pantā paredzēts sods par rīcību, kas ir pretrunā minētā likuma 1. pantam, kurš ir formulēts šādi:
“Nav pieļaujams tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt slimību, ievainojumu vai mutes un zobu anomāliju ārstēšanu, ko veic kvalificēta vai nekvalificēta persona Beļģijā vai ārvalstīs, it īpaši, ja reklamēšana tiek veikta ar preču izstādīšanas skatlogā vai izkārtņu, uzrakstu un uzstādītu plākšņu palīdzību, kas var maldināt par reklamētās darbības likumīgumu, kā arī izmantojot prospektus, apkārtrakstus, skrejlapas un brošūras, ar preses, radio vai kino palīdzību, dodot solījumus vai piešķirot jebkāda veida priekšrocības, tādas kā atlaides, pacientu bezmaksas transportēšanu, kā arī izmantojot aģentus vai apmeklējot klientus mājās.
Par reklāmu, kas definēta šajā pantā, nav uzskatāms tas, ka slimokases sistēmā ietilpstošās klīnikas un poliklīnikas paziņo saviem klientiem konsultāciju dienas un laikus, personas, kas sniedz konsultāciju, vārdu un grozījumus attiecībā uz iepriekš minēto.”
B — Kopienu tiesības
1) EK līgums
8.
Atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar kopējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci kopējā tirgū.
9.
EKL 10. panta otrajā daļā dalībvalstīm ir uzlikts pienākums atturēties no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šī Līguma mērķu sasniegšanu.
10.
EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktā ir noteikts, ka Eiropas Kopienas darbība saskaņā ar šajā Līgumā ietvertajiem nosacījumiem un grafiku paredz sistēmu, kas nodrošina, ka iekšējā tirgū nav izkropļota konkurence.
11.
EKL 43. pants aizliedz ierobežojumus kādas dalībvalsts pilsoņu brīvībai veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Saskaņā ar EKL 43. panta otro daļu brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām, kā arī dibināt un vadīt uzņēmumus.
12.
Atbilstoši EKL 47. panta 3. punktam ierobežojumu pakāpeniska atcelšana brīvībai veikt uzņēmējdarbību attiecībā uz profesijām, kas saistītas ar medicīnu, ar to saistītām profesijām un farmācijas profesijām, ir atkarīga no tā, kā dalībvalstīs koordinē nosacījumus darbam šajās profesijās. Uz zobārstniecību attiecas Direktīva 78/686/EEK (
3
) un Direktīva 78/687/EEK (
4
).
13.
EKL 49. pants aizliedz Kopienā pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai.
14.
Saskaņā ar EKL 46. un 55. pantu EKL 43. un 49. pants neaizliedz ierobežojumus, kas ir pamatoti ar sabiedrības veselības aizsardzību.
2) Sekundārie tiesību akti reklāmas jomā
15.
Sekundārie tiesību akti reklāmas jomā ietver vispārīgus noteikumus un īpašus noteikumus, kas attiecas, pirmkārt, uz noteiktām precēm un, otrkārt, uz īpašiem informācijas nesējiem.
16.
Vispārīgie noteikumi pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā bija paredzēti Direktīvā 84/450/EEK (
5
), kuras mērķis ir saskaņot valstu tiesību aktus attiecībā uz maldinošu reklāmu. Šis tiesību akts tika grozīts ar Direktīvu 97/55/EK (
6
), kuras piemērošanas jomā tika iekļauta arī salīdzinošā reklāma, un Direktīvu 2005/29/EK (
7
). Direktīva 84/450 tika atcelta un aizstāta ar Direktīvu 2006/114/EK (
8
).
17.
Direktīvā 84/450 reklāma ir definēta kā priekšstata veidošana jebkādā veidā saistībā ar tirdzniecību, uzņēmējdarbību, amatniecību vai brīvām profesijām, lai veicinātu preču vai pakalpojumu noietu, ieskaitot nekustamo īpašumu, tiesības un pienākumus (
9
).
18.
Saskaņā ar šo pašu direktīvu maldinoša reklāma nozīmē jebkuru reklāmu, kas jebkādā veidā, ieskaitot tās noformējumu, maldina vai var maldināt personas, kurām tā ir adresēta vai kuras tā sasniedz, un kas tās maldinošā rakstura dēļ var ietekmēt šo personu saimniecisko rīcību vai kas šo iemeslu dēļ aizskar vai var aizskart konkurentu (
10
).
19.
Salīdzinošā reklāma savukārt ir reklāma, kas tieši vai netieši identificē konkurentu vai konkurenta piedāvātās preces vai pakalpojumus (
11
). Tā ir likumīga tikai tad, ja atbilst vairākiem nosacījumiem (
12
).
20.
Dalībvalstīm ir jāveic piemēroti pasākumi, lai apkarotu maldinošu reklāmu un lai panāktu atbilstību nosacījumiem, kas atļauj salīdzinošo reklāmu. Turklāt tās ir tiesīgas veikt plašākus aizsardzības pasākumus nekā Direktīvā 84/450 paredzētie, lai apkarotu maldinošu reklāmu.
21.
Iepriekš minētās definīcijas un noteikumi ir ietverti Direktīvā 2006/114.
22.
Līdztekus šiem vispārīgajiem noteikumiem Kopienu likumdevējs ir pieņēmis noteikumus par noteiktu preču, piemēram, tabakas un zāļu, reklamēšanu (
13
). Attiecībā uz zālēm pieņemtie pasākumi ir pamatoti ar sabiedrības veselības aizsardzību. Tajos paredzēts nepārprotams tādu zāļu kategoriju publiskas reklāmas aizliegums, kas ir pieejamas tikai ar ārsta recepti, kā arī nosacījumi, kādiem ir jāatbilst citu kategoriju zāļu reklāmai un reklāmai, kas ir paredzēta profesionāļiem veselības jomā.
23.
Tāpat Kopienu likumdevējs ir saskaņojis valsts tiesiskos regulējumus attiecībā uz reklāmu, kas tiek pārraidīta televīzijā (
14
) un kas tiek izplatīta ar elektronisko līdzekļu palīdzību (
15
). Direktīvā 89/552 cita starpā paredzēts, ka televīzijas reklāma un televeikals nedrīkst mudināt uz rīcību, kas apdraud veselību vai drošību (
16
). Saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu televīzijas reklāma medikamentiem un ārstniecībai, kas dalībvalstī, kuras pakļautībā ir raidorganizācija, pieejama tikai ar ārsta recepti, ir aizliegta. Atbilstoši minētās direktīvas 14. panta 2. punktam to medikamentu televeikals, kuriem vajadzīga reģistrācijas apliecība, kā arī televeikals ārstniecībai ir aizliegts. Saskaņā ar Direktīvas 89/552 3. panta 1. punktu dalībvalstis patur tiesības pieprasīt savā jurisdikcijā esošajām televīzijas raidorganizācijām noteikt sīkāk izstrādātas un stingrākas normas jomās, uz kurām attiecas šī direktīva.
II — Pamata prāvas fakti
24.
Dulamis vada zobārstniecības laboratoriju un klīniku Briseles pilsētas reģiona Senžilas [Saint-Gilles] pašvaldībā Beļģijā.
25.
1996. gada novembrī Beļģijas zobārstu un stomatologu asociācija cēla civilprasību pret Dulami, pārmetot nelikumīgu zobārstniecības praksi un reklāmas sludinājumu ievietošanu telefongrāmatā Belgacom.
26.
Izmeklēšanas laikā, kuru veica žandarmērija pēc tam, kad tika celta minētā civilprasība, Dulamis norādīja, ka viņš ir zobu tehniķis, kurš 1981. gadā ir nokārtojis zobu protēžu tehniķa eksāmenu, 1985. gadā ieguvis uzņēmuma vadītāja izglītības diplomu, un ka viņam ir Brabantas [Brabant] provinces Amatniecības un tirdzniecības kameras izsniegta apliecība, kas apliecina, ka viņš ir izpildījis nosacījumus, kas ļauj strādāt zobu protēžu tehniķa profesijā.
27.
Izmeklēšanā atklājās, ka Dulamis ir publicējis trīs reklāmas sludinājumus telefongrāmatā Belgacom: vienu attiecībā uz zobārstniecības laboratoriju un divus attiecībā uz klīniku. Šie sludinājumi, tādi, kādi tie ir norādīti lēmumā par prejudiciālā jautājuma uzdošanu, ir šādi.
28.
Sludinājums attiecībā uz zobārstniecības laboratoriju ir ietverts aptuveni 10 cm reiz 7 cm lielā rāmī ar virsrakstiem “Jean Doulamis” un “Zobārstniecības laboratorija”, rakstītiem lieliem burtiem blakus uz krāsainas joslas uzdrukātai norādei “Tūlītēja labošana stundas laikā”, kurai seko norādes: “Visa veida izņemamas un fiksētas protēzes — Keramika — Mutes dobuma skelets — Zobakmens noņemšana — Protēžu atjaunošana — Bezmaksas pārbaude un konsultēšana — Personalizēta pieeja — Pakalpojumu sniegšana pie klienta mājās”, aiz kurām savukārt ir norādīta laboratorijas adrese, telefona numurs un darba laiks.
29.
Pirmais sludinājums attiecībā uz zobārstniecības klīniku ir ietverts aptuveni 4 cm reiz 8 cm lielā rāmī, no augšas uz leju lieliem burtiem ir rakstīti virsraksti “Jean Doulamis”, “Zobārstniecības klīnika” un “Porte de Hal”. Tālāk ir tā pati norāde, kas iepriekšējā sludinājumā, un tai seko norādes “Pieaugušo un bērnu ārstēšana — Fiksētas un izņemamas protēzes — Estētiskā ortodontija — Periodontija”, zem kurām ir norādīta klīnikas adrese, divi telefona numuri, piezīme “Sava laboratorija”, kā arī darba laiks.
30.
Otrais sludinājums attiecībā uz klīniku ir ietverts aptuveni 4 cm reiz 2 cm lielā rāmī, kurā lieliem burtiem ir rakstīti virsraksti “Jean Doulamis” un “Zobārstniecības klīnika”, tālāk seko norādes “Ārstēšana: pieaugušiem un bērniem — Protezēšana — Ortodontija”, aiz kurām ir norādīts darba laiks, adrese un telefona numurs.
31.
Dulamis savu interešu aizstāvībai apgalvoja, ka 1958. gada likums bija pretrunā brīvai konkurencei gan valsts, gan starptautiskā līmenī. Viņš atsaucās uz EKL 81. pantu un Tiesas 1988. gada 21. septembra spriedumu lietā Van Eycke (
17
), kurā Tiesa atzina, ka EKL 81. pants, lasot to kopā ar EKL 10. pantu, uzliek dalībvalstīm pienākumu neveikt vai atcelt tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību (
18
). Dulamis pieminēja arī Eiropas Kopienu Komisijas Ziņojumu par konkurenci brīvajās profesijās (
19
).
III — Prejudiciālais jautājums
32.
Iesniedzējtiesa atzīmē, ka tā ir saskārusies ar šādiem jautājumiem.
33.
No EKL 81. panta, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta un 10. panta otrās daļas kopīgas interpretācijas izriet, ka dalībvalsts nevar veikt vai tai ir jāatceļ tādi pasākumi, kas var mazināt uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu lietderīgo iedarbību.
34.
Dulamis, kurš nodarbojas ar brīvo profesiju un vada zobārstniecības klīniku, var tikt pielīdzināts uzņēmumam.
35.
Nevar izslēgt, ka tādi tiesību akti kā 1958. gada likums var ietekmēt tirdzniecības brīvību dalībvalstu starpā, esot pretrunā kopējā tirgus pastāvēšanai. Šajā sakarā no ģenerāladvokāta Džeikobsa [Jacobs] secinājumiem apvienotajās lietās Pavlov u.c. (
20
), kurās spriedums taisīts 2000. gada 12. septembrī, izriet, ka, ņemot vērā brīvo profesiju dažādību un tirgu, kuros tiek īstenotas šīs profesijas, raksturīgās iezīmes, nav iespējams piemērot vispārīgu formulu (
21
). Tāpēc šķiet, ka katrā konkrētā gadījumā ir jāizvērtē, vai rīcības brīvības ierobežošana attiecīgajā tirgū nozīmē konkurences ierobežošanu EKL 81. panta izpratnē, nepieciešamības gadījumā ievērojot prasības attiecībā uz veselības aizsardzību un patērētāju aizsardzību.
36.
Ņemot vērā šos apsvērumus Tribunal de première instance de Bruxelles nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai EKL 81. pants, skatot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un EKL 10. panta otro daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka ar valsts likumu — šajā gadījumā ar [1958. gada likumu] — tiek aizliegts (ikvienam un) zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros tieši vai netieši izplatīt jebkāda veida reklāmu, kas ir saistīta ar zobārstniecību?”
IV — Analīze
A — Par prejudiciālā jautājuma pieņemamību
37.
Beļģijas un Itālijas valdības apgalvo, ka prejudiciālais jautājums ir nepieņemams.
38.
Beļģijas valdība šo nepieņemamību pamato ar argumentu, saskaņā ar kuru EKL 81. pants nav attiecināms uz 1958. gada likumu, jo aizliegumam reklamēt zobārstniecības pakalpojumus ir sociāls raksturs un tā mērķis ir aizsargāt iedzīvotāju labklājību.
39.
Šī valdība no iepriekš minētā secina, ka iesniedzējtiesas uzdotais jautājums nav atbilstošs pamata lietas atrisināšanai un ir pilnībā hipotētisks.
40.
Itālijas valdība norāda, ka prejudiciālais jautājums ir hipotētisks tāpēc, ka tā mērķis ir precizēt, vai vispārējs aizliegums attiecībā uz jebkāda veida reklāmu zobārstniecības jomā ir saderīgs ar EKL 81. pantu, kamēr 1958. gada likums neaizliedz visa veida reklāmu, bet gan tikai šī likuma 1. pantā paredzēto.
41.
Es uzskatu, ka šo valdību izklāstītie argumenti nepierāda, ka prejudiciālais jautājums ir nepieņemams.
42.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā tiesai sprieduma pieņemšanai ir vajadzīgs prejudiciālais nolēmums un cik atbilstoši ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (
22
).
43.
Nenoliedzami, Tiesa ir arī atzinusi, ka ārkārtas gadījumos tā var izvērtēt apstākļus, kādos tai tika lūgts pieņemt prejudiciālu nolēmumu. Kā tiek pastāvīgi atgādināts spriedumos prejudiciālu nolēmumu lietās, sadarbības gars, kādam jāvalda šādā prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā, faktiski paredz, ka valsts tiesa ievēro Tiesai uzticēto uzdevumu palīdzēt tiesu spriešanā dalībvalstīs un nesniegt konsultatīvus atzinumus par vispārējiem vai hipotētiskiem jautājumiem (
23
).
44.
Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka tā nevar lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu, ja ir acīmredzams, ka Kopienu tiesību normas spēkā esamības interpretācijai vai vērtējumam, ko lūgusi sniegt valsts tiesa, nav nekāda sakara ar pamata prāvā esošo situāciju vai tās priekšmetu, vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai lietderīgi atbildētu uz tai uzdotajiem jautājumiem.
45.
Tas pats attiecas arī uz gadījumu, kad problēma, ko lūgusi atrisināt iesniedzējtiesa, ir hipotētiska (
24
). Tā tas var būt, piemēram, gadījumā, ja prejudiciālais jautājums, ko uzdevusi iesniedzējtiesa, attiecas uz tādu juridisko vai faktisko situāciju, kas neatbilst pamata prāvā esošajai situācijai (
25
).
46.
Tā tas var būt arī gadījumā, kad iesniedzējtiesa uzdod Tiesai prejudiciālu jautājumu, ar kuru lūdz novērtēt citas dalībvalsts tiesību aktu atbilstību Kopienu tiesībām, pamatojot šo jautājumu ar minēto tiesību aktu interpretāciju, kas ir balstīta tikai uz pieņēmumiem (
26
).
47.
Es neuzskatu, ka Tribunal de première instance de Bruxelles uzdotais prejudiciālais jautājums atbilst kādam no šiem iepriekš minētajiem gadījumiem par nepieņemamību.
48.
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas valdība, šis jautājums nav acīmredzami neatbilstošs pamata lietas atrisināšanai un nav arī hipotētisks. Faktiski EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunkta un 10. panta otrās daļas, lasot šīs tiesību normas kopā ar EKL 81. pantu, interpretācija, atbilstoši kurai šie panti nepieļauj tādus valsts tiesību aktus kā 1958. gada likums, varētu būt pamats iesniedzējtiesas lēmumam nepiemērot šo likumu un attaisnot Dulami. Tādējādi prejudiciālais jautājums ir pilnīgi atbilstošs pamata lietas atrisināšanai.
49.
Turklāt tas, ka EKL 81. pantu, lasot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, ir iespējams arī nepiemērot attiecībā uz šādu likumu, nepadara prejudiciālo jautājumu par hipotētisku. Iesniedzējtiesa ir izklāstījusi iemeslus, kas tai lika apšaubīt šī panta piemērošanu šajā gadījumā, un šie iemesli balstās uz faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, kas atbilst minētās tiesas aprakstītajam tiesiskajam un faktiskajam kontekstam.
50.
Tas, ka EKL 81. pantu, lasot to kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, noteiktos gadījumos nevar piemērot attiecībā uz tādiem valsts tiesību aktiem kā 1958. gada likums, skar šo tiesību normu interpretāciju un nevar apšaubīt prejudiciālā jautājuma pieņemamību.
51.
Turpinājumā — attiecībā uz Itālijas valdības argumentu, saskaņā ar kuru prejudiciālais jautājums ir hipotētisks tāpēc, ka tas neatbilst 1958. gada likuma saturam — jāatgādina, ka EKL 234. pantā paredzētās sadarbības procedūras starp tiesām ietvaros Tiesas funkcijas un iesniedzējtiesas funkcijas ir skaidri nošķirtas un tikai iesniedzējtiesa var interpretēt attiecīgos savas valsts tiesību aktus (
27
).
52.
Tādējādi Tiesai ir jāņem vērā viss tiesiskais konteksts, par kuru ir uzdots iesniedzējtiesas definētais prejudiciālais jautājums, pat ja šo tiesisko regulējumu savos Tiesai iesniedzamajos apsvērumos apstrīd pati valsts, kurā šī tiesa atrodas (
28
).
53.
Tā kā Tribunal de première instance de Bruxelles savā lēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir norādījusi, ka 1958. gada likums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz jebkāda veida reklāmu zobārstniecības jomā, tad ne Tiesa, ne Itālijas valdība nevar apšaubīt šādu interpretāciju.
54.
Tāpēc es uzskatu, ka izvērtējamais prejudiciālais jautājums ir pieņemams un uz to ir jāatbild.
B — Par prejudiciālo jautājumu
55.
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai EKL 81. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 10. panta otrā daļa, skatot šīs tiesību normas visas kopā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts likumu, kas aizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt savus pakalpojumus iedzīvotājiem.
56.
Līdz pat šim brīdim Kopienu likumdevējs nav pieņēmis tiesību aktu, kas reglamentētu vai saskaņotu iespēju reklamēt ar veselības aprūpi saistītas profesijas, it īpaši zobārstniecību. Direktīva 78/686, kuras mērķis ir sekmēt efektīvu uzņēmējdarbības veikšanas un pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanu zobārstu darbībā (
29
), neietver nevienu noteikumu šajā sakarā (
30
). Tāpēc vajadzības gadījumā tāda valsts tiesību akta kā 1958. gada likums saderīgums ar Kopienu tiesībām ir jāizvērtē, ņemot vērā Līguma noteikumus.
57.
Šajā stadijā, atbildot uz Beļģijas valdības nostāju, ir jānorāda, ka tas, ka 1958. gada likums aizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem reklamēt savus pakalpojumus tāpēc, ka šī likuma mērķis ir sabiedrības veselības aizsardzība, nevar attaisnot to, ka šis likums var apdraudēt Līgumā paredzēto mērķu īstenošanu. Kaut arī saskaņā ar EKL 152. pantu veselības aprūpes joma ietilpst galvenokārt dalībvalstu kompetencē, Kopienai šajā jomā pastāvot tiesībām tikai papildināt dalībvalstu rīcību, tomēr dalībvalstīm sava kompetence ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (
31
).
58.
Tādu medicīnas vai paramedicīnas pakalpojumu kā zobārstniecības pakalpojumi sniegšana ir ekonomiska darbība, uz kuru attiecas iekšējā tirgus noteikumi. Dalībvalsts pasākumi, lai regulētu reklāmu, ko var veikt zobārstniecības pakalpojumu sniedzēji, nevar būt pretrunā Līguma noteikumiem konkurences jomā. Tāpat tie nedrīkst būt pretrunā arī aprites brīvībām (
32
).
59.
Tādējādi 1958. gada likuma mērķis kā tāds neizslēdz šo likumu no EKL 81. panta, lasīta kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, piemērošanas jomas. Tas, vai 1958. gada likums ietilpst vai neietilpst minēto tiesību normu piemērošanas jomā, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī likuma pamatiezīmes un apstākļus pamata lietā.
60.
Es tāpat kā Komisija uzskatu, ka EKL 81. panta noteikumi, lasīti kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, neattiecas uz tādu valsts tiesību aktu kā 1958. gada likums.
61.
Savukārt aizliegums zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem reklamēt savus pakalpojumus iedzīvotājiem, manuprāt, ir uzskatāms par brīvības veikt uzņēmējdarbību, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanu. Tomēr tālāk es norādīšu gan to, ka šādu ierobežošanu var pamatot ar sabiedrības veselības aizsardzību, gan arī to, cik šāds pamatojums ir samērīgs ar šādu mērķi.
62.
Es izvērtēšu katru no šiem punktiem pēc kārtas.
1) 1958. gada likuma saderīgums ar EKL 81. pantu, lasītu kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu
63.
Jāatgādina, ka EKL 81. panta mērķis ir reglamentēt uzņēmumu, nevis dalībvalstu rīcību. Tas aizliedz nolīgumus uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumus un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un ir pretrunā konkurencei.
64.
Nenoliedzami, Tiesa ir atzinusi, ka uz šo pantu, lasītu kopā ar EKL 10. pantu, var atsaukties, apstrīdot dalībvalsts pieņemtu normatīvu aktu. Tādējādi saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī neapšaubāmi ir tas, ka EKL 81. pants pats par sevi attiecas tikai uz uzņēmumu rīcību un neskar dalībvalstu normatīvos vai administratīvos pasākumus, katrā ziņā šis pants, lasot to kopā ar EKL 10. pantu, uzliek pienākumu dalībvalstīm neveikt vai saglabāt spēkā tādus pasākumus, pat ja tiem ir normatīvs vai administratīvs raksturs, kuru rezultātā uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi zaudētu savu lietderīgo iedarbību (
33
).
65.
Tomēr EKL 81. panta piemērošanas jomas paplašināšanas attiecībā uz dalībvalsts tiesību aktiem mērķis nav to paplašināt attiecībā uz ikvienu valsts tiesību aktu, kas var negatīvi ietekmēt konkurenci.
66.
Tiesa ir nospriedusi, ka EKL 10. un 81. pants ir pārkāpts divos gadījumos: pirmkārt, ja dalībvalsts nosaka pienākumu noslēgt vai atbalsta tādu aizliegtu vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ja tā nostiprina šādu vienošanos ietekmi un, otrkārt, ja tā savam tiesiskajam regulējumam atņem tā valstisko raksturu, deleģējot privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, kas ietekmē ekonomiskās intereses (
34
).
67.
Šajos divos gadījumos valsts rīcība ir atzīta par pretēju EKL 81. panta, lasot to kopā ar EKL 10. pantu, noteikumiem, jo tā paredz vai legalizē aizliegtu vienošanos vai uzņēmumu lēmumu, kas ir pretēji šī pirmā minētā panta noteikumiem. Tādējādi EKL 81. panta un 10. panta kombinētas piemērošanas attiecībā uz valsts rīcību, kas atbilst vienam vai otram no šiem minētajiem gadījumiem, mērķis ir novērst, ka valsts pasākums iznīcina vai samazina EKL 81. pantā paredzēto aizliegumu apjomu attiecībā uz uzņēmumiem. Šādas kombinētas piemērošanas mērķis ir arī nepieļaut, ka aizliegtas vienošanās vai uzņēmumu lēmumi, kas negatīvi ietekmē konkurenci, pateicoties to juridiskajai formai, spēj izvairīties no šajā pantā paredzētajām sankcijām (
35
).
68.
Tomēr nemainīgs ir fakts, ka EKL 81. pants, lasīts kopā ar EKL 10. pantu, ir piemērojams dalībvalsts normatīvam vai administratīvam aktam tikai tad, ja šis akts atbalsta, nostiprina vai uzskata par pieļaujamu praksi rīcību, kurā vainojami uzņēmumi.
69.
Tas, ka divi iepriekš minētie gadījumi nav izsmeļoši, jo vairākos Tiesas nolēmumos tie ir aprakstīti, vispirms norādot apstākļa vārdu “tostarp” (
36
), manuprāt, neapšauba šādu analīzi. Lai par to pārliecinātos, ir pietiekami izvērtēt Tiesas interpretāciju šiem diviem gadījumiem, konstatējot, ka Tiesa, tieši pretēji, vēlējās noteikt stingras robežas EKL 81. panta un 10. panta kombinētas piemērošanas apjomam, kuras es tālāk izklāstīšu.
70.
Tā 2002. gada 19. februāra spriedumā lietā Arduino (
37
) Tiesai bija jāizskata jautājums par tādu dalībvalsts tiesību aktu, kurš, pamatojoties uz profesionālas advokātu organizācijas izstrādātu projektu, apstiprina tarifu, kurā tiek noteikta organizācijas locekļu minimālā un maksimālā likme par pakalpojumiem. Konstatējusi, ka šis valsts tiesību akts varēja iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm EKL 81. panta izpratnē (
38
), Tiesa nosprieda, ka minētais tiesību akts neietilpst EKL 81. panta, lasīta kopā ar EKL 10. pantu, piemērošanas jomā. Pēc Tiesas domām, nevar uzskatīt, pirmkārt, ka attiecīgā dalībvalsts deleģējusi privātiem saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par tādu lēmumu pieņemšanu, ar kuriem tie iejaucas ekonomikas jomā, kā rezultātā attiecīgajam valsts tiesību aktam nebūtu likuma rakstura, un, otrkārt, ka minētā dalībvalsts noteikusi pienākumu noslēgt vai atbalstījusi tādu aizliegtu vienošanos noslēgšanu, kas ir pretējas EKL 81. pantam, vai ka tā nostiprinājusi šādu vienošanos ietekmi (
39
).
71.
Jāatzīst, ka šajā lietā nav neviena fakta, kas pierādītu, ka 1958. gada likums atbalsta, nostiprina vai uzskata par pieļaujamu praksi aizliegtu vienošanos vai uzņēmumu lēmumu.
72.
Tādējādi, kā atzīmē Komisija, šis likums, aizliedzot visa veida reklāmu zobārstniecības jomā, nedz nosaka par pienākumu, nedz atbalsta aizliegtu vienošanos, kas ir pretrunā EKL 81. pantam, noslēgšanu.
73.
Lietas materiālos nav arī faktu, kas ļautu domāt, ka minētais likums nostiprina aizliegtu vienošanos, kas ir pastāvējusi jau iepriekš. Visbeidzot, iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādu norādi attiecībā uz apstākļiem, kādos tika pieņemts 1958. gada likums, tādējādi ļaujot pieņemt, ka Beļģijas Karaliste deleģēja saimnieciskās darbības subjektiem atbildību par lēmumu pieņemšanu attiecībā uz reklāmu zobārstniecības jomā un ka tās 1958. gada likums bija tikai kodifikācija.
74.
Šajā sakarā jākonstatē, ka iemesli, kāpēc iesniedzējtiesa uzdeva Tiesai apskatāmo prejudiciālo jautājumu, pilnīgi neskar nevienu no gadījumiem, kuri izriet no judikatūras par EKL 10. un EKL 81. panta kombinētu piemērošanu. Atgādināšu, ka iesniedzējtiesa jautāja par minēto pantu piemērošanu pamata lietā sakarā ar 1958. gada likuma iespējamo ietekmi uz konkurenci starp dalībvalstīm un sakarā ar to, ka Dulamis var tikt pielīdzināts uzņēmumam saskaņā ar judikatūrā pastāvošo jēdziena “uzņēmums” definīciju.
75.
Tāpēc es uzskatu, ka 1958. gada likums neietilpst EKL 81. panta, lasīta kopā ar EKL 10. pantu, piemērošanas jomā. Līdz ar to es iesaku Tiesai atbildēt iesniedzējtiesai, ka EKL 81. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 10. panta otrā daļa, skatot šīs tiesību normas visas kopā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts likumu, kas aizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt savus pakalpojumus iedzīvotājiem.
2) Par 1958. gada likuma saderīgumu ar brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību
76.
Tātad medicīniskas un paramedicīniskas darbības, it īpaši tās, kas saistītas ar zobārstniecību, ietilpst to Līguma noteikumu piemērošanas jomā, kas garantē aprites brīvību ievērošanu. Šādu analīzi attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību apstiprina EKL 47. panta 3. punkta noteikumi. Attiecībā uz jau minēto pamatbrīvību (
40
), kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvību (
41
) šāda analīze ir saskaņā arī ar pastāvīgo judikatūru.
77.
Līguma noteikumu par aprites brīvību piemērošana patiešām ir atkarīga no ārvalsts elementa. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šie noteikumi nav piemērojami gadījumā, kad visi elementi ir saistīti tikai ar vienu dalībvalsti (
42
). Tādējādi dalībvalsts pilsonis nevar atsaukties uz Kopienu tiesībām, ja viņš nav strādājis savā profesijā vai ieguvis izglītību citā Eiropas Savienības dalībvalstī (
43
).
78.
Ņemot vērā iesniedzējtiesas sniegto informāciju, nešķiet, ka pamata lietā ir kāds sasaistes elements ar Kopienu tiesībām. Saskaņā ar šo informāciju Dulamis veic savu darbību Beļģijā, kur viņš ir reģistrēts, un pret viņu šajā valstī ir uzsākts kriminālprocess par reklāmas sludinājumu ievietošanu valsts telefongrāmatā. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka viņš ir ieguvis zobu protēžu tehniķa diplomu un uzņēmuma vadītāja izglītības diplomu Beļģijā. Visbeidzot, iesniedzējtiesa nenorāda, ka Dulamis sakarā ar darbu savā profesijā mainīja dzīvesvietu Kopienas ietvaros.
79.
Vienīgais fakts, kas nav saistīts ar Beļģiju, ņemot vērā Tiesai sniegtos norādījumus, ir Dulamja dzimšanas vieta, kas ir Grieķijā. Tomēr, neesot informācijai par attiecīgās personas pilsonību, ar tās dzimšanas vietu vien nepietiek, lai noteiktu, ka tā ir Kopienas pilsonis, kas vēlas strādāt kā pašnodarbināta persona dalībvalstī, kas nav tā izcelsmes valsts. Iesniedzējtiesa ir tā, kurai ir jāpārbauda un jāizvērtē, vai Dulamis ir citas dalībvalsts, nevis Beļģijas Karalistes pilsonis.
80.
Ja tas tā nav, tad fakts, ka pamata lietā attiecīgā gadījumā neeksistē nekāds ārvalsts elements, tomēr neatbrīvo Tiesu no pienākuma norādīt iesniedzējtiesai uz elementiem, kas nepieciešami, lai novērtētu 1958. gada likuma saderīgumu ar EKL 43. un 49. pantu.
81.
Šajā sakarā no judikatūras izriet, ka Tiesa piekrīt interpretēt Līgumā paredzēto aprites brīvību apjomu, neskatoties uz to, ka pamata lieta neietver ārvalsts elementus, ja šāda interpretācija var būt noderīga iesniedzējtiesai pamata lietas atrisināšanai gadījumā, kad šai tiesai saskaņā ar tās iekšējām tiesībām ir pienākums piešķirt valsts pilsonim tādas pašas tiesības, kādas tādā pašā situācijā būtu citas dalībvalsts pilsonim saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu. Šī judikatūra, kas izriet no 2000. gada 5. decembra sprieduma lietā Guimont (
44
) saistībā ar preču brīvu apriti, ir tikusi piemērota arī citu aprites brīvību ietvaros (
45
).
82.
Turklāt no iesniedzējtiesas sniegtā pamatojuma var secināt, ka Tribunal de première instance de Bruxelles vēlas izvērtēt valsts tiesību akta saderīgumu ne tikai ar EKL 81. pantu, lasītu kopā ar EKL 3. panta 1. punkta g) apakšpunktu un 10. panta otro daļu, bet arī ar kopējā tirgus noteikumiem, kuru mērķis ir izveidot vienoto tirgu, noteikti ietverot arī ar aprites brīvībām saistītos noteikumus.
83.
Visbeidzot, jāatgādina, ka sadarbības procedūras, kas paredzēta EKL 234. pantā, ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu tai izspriest prāvu, kura iesniegta izskatīšanai šajā tiesā (
46
), un ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Kopienu tiesību normas, kas vajadzīgas iesniedzējtiesai prāvas izlemšanai, pat ja šīs tiesību normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir nosūtījusi šī tiesa, ar nosacījumu, ka šī tiesa ir iesniegusi visus faktiskos un tiesiskos elementus, kas ļauj veikt šādu interpretāciju (
47
).
84.
Līdz ar to, manuprāt, ir jānodrošina, ka iesniedzējtiesai pamata lietas atrisināšanas nolūkos tiek sniegti noderīgi elementi, kas attiecas uz EKL 43. un 49. panta piemērojamību. Tāpēc es secīgi norādīšu, kāpēc tāds dalībvalsts likums kā 1958. gada likums, aizliedzot zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem izplatīt jebkādu reklāmu iedzīvotājiem saistībā ar saviem pakalpojumiem, ir uzskatāms par ierobežojumu šo pantu izpratnē. Pēc tam es izklāstīšu, cik lielā mērā šādu ierobežojumu var attaisnot.
a) Ierobežojuma esamība EKL 43. un 49. panta izpratnē
85.
EKL 43. pantā paredzētā brīvība veikt uzņēmējdarbību ietver tiesības iegūt pašnodarbinātas personas statusu citā dalībvalstī un pastāvīgi strādāt kā pašnodarbinātai personai. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šis pants uzliek pienākumu ne tikai atcelt diskriminējošus pasākumus; tas atbilstoši Tiesas bieži izmantotajam izteicienam ir piemērojams “visiem pasākumiem, kas aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu šīs brīvības izmantošanu” (
48
).
86.
Pie ierobežojumiem, kurus aizliedz EKL 43. pants, pieder arī pasākumi, kas, pat ja tie ir piemērojami bez izšķiršanas, ietekmē attiecīgās darbības veikšanas veidu un var atņemt saimnieciskās darbības subjektam efektīvu konkurences līdzekli ieiešanai tirgū (
49
).
87.
Tā tas ir, manuprāt, attiecībā uz tādu dalībvalsts tiesību aktu, kas aizliedz jebkāda veida reklāmu zobārstniecības jomā.
88.
Tiesa jau iepriekš brīvas preču aprites sakarā vairākkārt ir uzsvērusi reklāmas nozīmi attiecībā uz ieiešanu tirgū.
89.
Tā 1997. gada 9. jūlija spriedumā lietā De Agostini un TV-Shop (
50
) Tiesa uzskatīja, ka nevar izslēgt, ka, dalībvalstī pilnīgi aizliedzot preces, kas šajā valstī tiek likumīgi tirgota, noteiktu virzību tirgū, vēl nopietnāk tiktu ietekmētas citu dalībvalstu izcelsmes preces.
90.
2001. gada 8. marta spriedumā lietā Gourmet International Products (
51
) Tiesa sprieda par tiesību aktu, kas aizliedz visa veida uz patērētājiem vērstus reklāmas paziņojumus saistībā ar alkoholiskajiem dzērieniem, izņemot atsevišķus nenozīmīgus izņēmumus. Tā uzskatīja, ka šāds reklāmas aizliegums daudz nopietnāk ietekmēja citu dalībvalstu izcelsmes preču tirdzniecību nekā attiecīgās valsts preču tirdzniecību un līdz ar to ir uzskatāms par šķērsli tirdzniecībai starp dalībvalstīm, uz ko attiecas EKL 28. pants (
52
).
91.
Tiesa šādu analīzi pamatoja ar apsvērumu, saskaņā ar kuru visa veida uz patērētājiem vērstas reklāmas, kas tiek veikta, izmantojot paziņojumus presē, radio un televīzijā, tieši nosūtot neprasītus reklāmas materiālus vai izliekot plakātus publiskās vietās, un kas attiecas uz tādām precēm kā alkoholiskie dzērieni, kuru patēriņš ir atkarīgs no tradicionālās sociālās prakses, kā arī vietējām tradīcijām un paražām, aizlieguma rezultātā vairāk tiktu apgrūtināta citu dalībvalstu izcelsmes preču pieeja tirgum salīdzinājumā ar valstī ražotajām precēm, kuras patērētājs uzreiz labāk atpazīst (
53
).
92.
Pie tāda paša secinājuma kā iepriekš minētajā spriedumā lietā Gourmet International Products Tiesa nonāca 2004. gada 15. jūlija spriedumā lietā Douwe Egberts (
54
) attiecībā uz valsts likumu, ar kuru pārtikas produktu reklāmā bija aizliegts izmantot atsauces uz novājēšanu, kā arī medicīniska rakstura ieteikumus, apliecinājumus, paziņojumus un atzinumus, vai arī apstiprinošus paziņojumus.
93.
Iemeslus, kāpēc Tiesa nonāca pie šāda secinājuma, interpretējot EKL 28. pantu saistībā ar aizliegumu reklamēt preces, manuprāt, var attiecināt arī uz EKL 43. panta interpretāciju saistībā ar tādu valsts tiesību aktu, kas aizliedz zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem jebkādā veidā reklamēt savus pakalpojumus.
94.
Saikne, kas vieno pacientu un aprūpes sniedzēju, manuprāt, ir nozīmīgāka nekā pieķeršanās precei, kas ir atkarīga tikai no patēriņa ieradumiem. Šī saikne aprūpes jomā balstās uz pacienta uzticību personai, kas sniedz pakalpojumu, vai aprūpes iestādei un skar pakalpojumus, uz kuriem, acīmredzami, attiecas visaugstākās kvalitātes prasības. Šīs uzticības pamatā vispirms ir profesionāļa vai aprūpes iestādes reputācija, un tā parasti nostiprinās adekvāti pacientam sniegtajiem pakalpojumiem.
95.
Šāds prasību līmenis aprūpes jomā ir izskaidrojams it īpaši ar to, ka veselības aprūpes profesijas tradicionāli ir bijušas strikti reglamentētas dažādās dalībvalstīs. Turklāt šis dažādais tiesiskais regulējums lika Kopienu likumdevējam šajā darbības jomā pieņemt pirmās nozares direktīvas attiecībā uz diplomu, kas vajadzīgi, lai varētu strādāt šajās profesijās, atzīšanu un, lai saskaņotu šo diplomu iegūšanai nepieciešamo izglītību (
55
).
96.
Līdz ar to veselība ir tā joma, kurā profesionāļu brīva aprite saskārās ar nopietniem šķēršļiem un kurā Kopienu likumdevējam bija jāveic plaša tiesību aktu saskaņošana, lai nodrošinātu savstarpēju atzīšanu.
97.
Tāpēc es uzskatu, ka citas dalībvalsts izcelsmes profesionālim, fiziskai vai juridiskai personai piekļūt dalībvalsts veselības aprūpes tirgum noteikti ir grūtāk nekā atrast citu darbu, piemēram, darbu bankā vai apdrošināšanas jomā, jo attiecībā uz pēdējiem minētajiem darbiem tomēr netiek izvirzītas tik augstas prasības un uzticības saikne starp pakalpojumu sniedzēju un saņēmēju nav tik nozīmīga.
98.
Līdz ar to visa veida reklāmas, kas sekmē šādu aprūpes pakalpojumu sniegšanu, aizliegšana, manuprāt, būtu šķērslis ne tik daudz uzņemošās dalībvalsts, cik citu dalībvalstu izcelsmes profesionāļiem. Tādējādi, manuprāt, tāds dalībvalsts likums kā 1958. gada likums ir uzskatāms par ierobežojumu EKL 43. panta izpratnē.
99.
Šāds pasākums var tikt uzskatīts arī par pārrobežu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežošanu.
100.
EKL 49. pants, tāpat kā EKL 43. pants pieprasa aizliegt jebkuru pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu pat tad, ja šis ierobežojums vienlīdz piemērojams gan valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja tas var aizliegt vai kā citādi apgrūtināt pakalpojumu sniegšanas brīvību personām, kas reģistrētas citā dalībvalstī, kur tās likumīgi sniedz analogus pakalpojumus. Turklāt no pakalpojumu sniegšanas brīvības ieguvēji ir gan pakalpojumu sniedzēji, gan saņēmēji (
56
).
101.
Tāds visa veida reklāmas aizliegums zobārstniecības jomā, kāds ir paredzēts 1958. gada likumā, atņem reklāmdevējiem, kas ir dibināti nevis Beļģijā, bet citās dalībvalstīs, iespēju piedāvāt savus pakalpojumus Beļģijā esošiem profesionāļiem. Tāpat šāds aizliegums kavē tādus profesionāļus kā Dulamis vērsties pie šādiem pakalpojumu sniedzējiem.
102.
Tagad ir jāizvērtē, vai šādu aizliegumu var pamatot.
b) Ierobežojuma pamatojums
103.
Beļģijas valdība ir izklāstījusi iemeslus, pamatojoties uz kuriem tā aizliedza zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem nodarboties ar jebkāda veida reklāmu. Pēc šīs valdības domām, reklāma, kuras nolūks ir piesaistīt pacientus ar propagandas palīdzību, ir nesavienojama ar prasībām attiecībā uz sabiedrības veselības aizsardzību un profesijas godu. Šāda prakse patiešām var negatīvi ietekmēt uzticību, kādai jāpastāv starp zobārstniecības pakalpojumu sniedzēju un tā pacientu, kā arī praktizējošo ārstu sniegto pakalpojumu kvalitāti un godīgumu.
104.
Šajā pašā sakarā Itālijas valdība atsaucās uz Direktīvas 2001/83 noteikumiem, kas aizliedz reklamēt iedzīvotājiem zāles, kuras var pārdot vienīgi pret ārsta recepti, un kas atļauj dalībvalstīm aizliegt reklamēt zāles, kuru izmaksas var tikt segtas. Itālijas valdība no šiem noteikumiem secināja, ka dalībvalstīm bija tiesības aizliegt visa veida reklāmu tajās veselības jomās, kurās attiecībā uz reklāmu netika veikti saskaņošanas pasākumi.
105.
Saskaņā ar Itālijas valdības teikto informācijai, kas tiek sniegta sabiedrībai veselības jomā, ir jānāk no objektīviem avotiem un reklāma, ko izplata paši pakalpojumu sniedzēji, neatbilst šim objektivitātes nosacījumam.
106.
Es tāpat kā Beļģijas un Itālijas valdības uzskatu, ka dalībvalstīm ir tiesības aizliegt zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem reklamēt iedzīvotājiem savus pakalpojumus, ja šāds aizliegums patiešām attiecas tikai uz šo pakalpojumu izmantošanas veicināšanu. Šo analīzi es pamatoju ar šādiem apsvērumiem.
107.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds aprites brīvību īstenošanas aizliegums, kas izriet no vienādi piemērojama valsts tiesību akta, var tikt pamatots ar nosacījumu, ka tas atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ir piemērots attiecīgā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (
57
).
108.
Pirmais no šiem nosacījumiem ir acīmredzami izpildīts. Sabiedrības veselības aizsardzība ir minēta kā viens no iemesliem, kas var pamatot diskriminējošu pasākumu attiecībā pret citu dalībvalstu pilsoņiem. Tiesa šajā sakarā ir atzinusi, ka cilvēku veselība un dzīvība ieņem pirmo vietu starp interesēm, ko aizsargā Līguma noteikumi, kuros paredzētas iespējamas atkāpes no aizlieguma ierobežot aprites brīvības (
58
). Sabiedrības veselības aizsardzība ir arī viens no primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas var pamatot ierobežojumus Līgumā nodrošināto aprites brīvību izmantošanai (
59
).
109.
Tāpat nevar apstrīdēt, ka ir izpildīts otrais saskaņā ar judikatūru prasītais nosacījums. Aizliegums pakalpojumu sniedzējiem jebkādā veidā reklamēt iedzīvotājiem savus pakalpojumus ir veids, kā nepieļaut propagandu, kas var graut pacientu uzticību pakalpojumu sniedzējiem, ietekmējot pēdējo minēto profesijas godu, un tādējādi apdraudēt arī aprūpes kvalitāti.
110.
Tāpēc galvenais jautājums šajā lietā ir par to, vai šāda veida ierobežojums nav nesamērīgs ar minētajiem mērķiem vai, citiem vārdiem, šie mērķi tikpat efektīvi var tikt sasniegti ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem.
111.
Šis jautājums vēl jo vairāk ir svarīgs tāpēc, ka pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā jau pastāvēja Kopienu tiesību akti, kuru mērķis bija aizsargāt patērētājus pret pārmērīgu reklāmu, it īpaši pret maldinošu reklāmu un televīzijas reklāmu, kas var mudināt uz rīcību, kas apdraud veselību.
112.
Šādu tiesību aktu esamība man liek izvērtēt, vai sabiedrības veselības aizsardzība un profesijas goda sargāšana var pamatot aizliegumu zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem izplatīt reklāmu ar tādiem pašiem nosacījumiem, kā to var darīt jebkurš cits pakalpojumu sniedzējs, tas ir, veicināt savu pakalpojumu sniegšanu ar visa veida komunikācijas palīdzību, lai mudinātu patērētāju izmantot šos pakalpojumus. Jautājums ir arī par to, vai šie iemesli var pamatot iedzīvotājiem domātās visa veida reklāmas aizliegumu.
113.
Es uzskatu, ka sabiedrības veselības aizsardzība var pamatot aizliegumu visa veida piesaistošai un pamudinošai komunikācijai ar sabiedrību šādu iemeslu dēļ.
114.
Pirmkārt, ārstniecības pakalpojumu sniegšana nav tas pats, kas jebkuru citu pakalpojumu sniegšana. Tie ietekmē pakalpojumu saņēmēja fizisko stāvokli un garīgo līdzsvaru. Turklāt pacients, kurš izmanto šos pakalpojumus, to dara sakarā ar patiesu vajadzību, kas ir saistīta ar veselības atgūšanu un, atkarībā no situācijas, arī ar savas dzīvības aizsardzību. Ņemot vērā šo pakalpojumu nozīmīgumu, pacienta lēmums, tam lemjot par ārstniecības pakalpojumu izmantošanu vai neizmantošanu, nav atkarīgs no viņa brīvas gribas, kāda viņam ir attiecībā uz citiem pakalpojumiem. Kad pacients izmanto ārstniecības pakalpojumus, viņš to dara, nevis lai apmierinātu savas vēlmes, bet gan vajadzības.
115.
Otrkārt, zobārstniecības joma tāpat kā visas darbības ārstniecības jomā ir viena no tām, kurās, manuprāt, “informācijas asimetrijas” līmenis starp pakalpojuma sniedzēju un saņēmēju saskaņā Komisijas izteicienu, ko tā izmantojusi savā iepriekš minētajā Ziņojumā par konkurenci brīvajās profesijās (
60
), ir visaugstākais. Tas nozīmē, ka pakalpojumu sniedzējs savā darbības jomā ir daudz kompetentāks nekā pakalpojumu saņēmējs, līdz ar to pēdējais minētais nevar patiesi novērtēt pakalpojuma, kuru tas pērk, kvalitāti.
116.
Līdz ar to, ņemot vērā šādu kompetences līmeņa asimetriju un to, cik svarīgs pacientam ir lēmums izmantot ārstniecības pakalpojumus vai nē, es uzskatu, ka uzticības saikne starp pacientu un ārstniecības profesijas pārstāvi ir ļoti būtiska. Citiem vārdiem sakot, pacientam ir jābūt pārliecinātam par to, ka padoms vai ieteikums, ko viņam dod praktizējošais ārsts attiecībā uz ārstniecības pakalpojuma izmantošanu, ir balstīts vienīgi uz veselības aizsardzību.
117.
Tāpēc es piekrītu Beļģijas un Itālijas valdības apgalvojumam, ka šī uzticības saikne būtu apdraudēta, ja zobārstniecības pakalpojumu sniedzēji būtu tiesīgi izplatīt reklāmu, kas mudinātu iedzīvotājus vairāk izmantot viņu pakalpojumus. Šādā gadījumā pacientam būtu likumīgs pamats uztraukties par to, vai padoms vai ieteikums, ko viņam sniedz praktizējošais ārsts attiecībā uz ārstniecības pakalpojuma izmantošanu, nav balstīts vismaz daļēji uz šī ārsta ekonomiskajām interesēm. Tādā gadījumā pacients, ļoti iespējams, piešķirtu šādam padomam vai ieteikumam mazāku nozīmi un līdz ar to apdraudētu savu veselības stāvokli, atsakoties no piedāvātā pakalpojuma vai atliekot tā izmantošanu uz vēlāku laiku.
118.
Līdz ar to es uzskatu, ka sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumi var likumīgi pamatot aizliegumu zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem izplatīt jebkāda veida reklāmu, kuras mērķis ir mudināt iedzīvotājus vairāk izmantot to pakalpojumus. Tiktāl, ciktāl situācijā, kad nepastāv kopēji vai saskaņoti noteikumi attiecībā uz reklāmu zobārstniecības jomā, katras dalībvalsts kompetencē ir noteikt līmeni, kādā tā vēlas nodrošināt sabiedrības veselības aizsardzību, un veidu, kādā šis līmenis sasniedzams, protams, ievērojot, samērīguma principu (
61
), es uzskatu, ka šāds aizliegums nav pretrunā EKL 43. un 49. pantam.
119.
Tomēr šis aizliegums nevar būt neierobežots. Lai zobārstniecības pakalpojumu sniedzēji tāpat kā citu ārstniecības profesiju pārstāvji varētu veikt savas darbības, protams, ir nepieciešams, lai sabiedrība zinātu par to eksistenci. Tas nozīmē, ka sabiedrībai ir jāzina pakalpojuma sniedzēja — fiziskas vai juridiskas personas — identitāte, pakalpojumi, kādus tam ir tiesības sniegt, pakalpojumu sniegšanas vieta, pieņemšanas laiki, kā arī tas, kā var sazināties ar pakalpojumu sniedzēju, proti, telefona numurs, faksa numurs vai interneta adrese.
120.
Sabiedrības pieeja šādai objektīva rakstura informācijai ir nepieciešama, lai īstenotu veselības jomā strādājošo profesionāļu brīvu apriti. Tas sekmē arī labāku sabiedrības veselības aizsardzību, atbalstot pacientu mobilitāti Eiropas Savienībā. Tiesas judikatūras attīstība kopš tika taisīts spriedums lietāDecker (
62
) un iepriekš minētais spriedums lietā Kohll, liecina, ka pacienti arvien biežāk dodas saņemt veselības aprūpes pakalpojumus uz citām dalībvalstīm. Šīs tendences pamatā ir dažādi iemesli. Tā, piemēram, pacienti var vēlēties saņemt aprūpi par mazāku maksu vai saņemt pakalpojumus, kurus nav iespējams saņemt viņu dzīvesvietas valstī, vai arī saņemt ātrāku ārstēšanu nekā dzīvesvietas valstī. Šī pacientu mobilitāte, ciktāl tā viņiem dod plašāku pieeju aprūpei nekā tā ir viņu dzīvesvietas dalībvalstī, arī veicina sabiedrības veselības aizsardzību.
121.
Valsts likumā paredzētais aizliegums zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem tieši vai netieši reklamēt iedzīvotājiem savus pakalpojumus nedrīkstētu sasniegt tādu pakāpi, ka tiek aizliegta pat vienkārša norāde telefongrāmatā vai citos sabiedrībai pieejamos informācijas līdzekļos, kas nav nedz piesaistoša, nedz pamudinoša un kas ļauj uzzināt par pakalpojumu sniedzēju kā profesionāļu eksistenci, piemēram, uzzināt to identitāti, darbības, kuras tie ir tiesīgi veikt, pakalpojumu sniegšanas vietu, darba laiku un, kā ar šiem pakalpojumu sniedzējiem sazināties.
122.
Valsts tiesa ir tā, kurai šajā gadījumā ir jāizvērtē, vai sludinājumi, kurus Dulamis ievietoja telefongrāmatā Belgacom, pārsniedz minētās robežas, it īpaši ņemot vērā šo sludinājumu noformējumu un tādas norādes kā “Tūlītēja labošana stundas laikā”, “Bezmaksas pārbaude un konsultēšana”, “Personalizēta pieeja” un “Pakalpojumu sniegšana pie klienta mājās”.
123.
Ņemot vērā šos apsvērumus, es Tiesai iesaku iesniedzējtiesai atbildēt, ka tāds valsts likums, kas zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros aizliedz tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt iedzīvotājiem savus pakalpojumus, ir uzskatāms par tādu, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību EKL 43. un 49. panta izpratnē. Tomēr šāda ierobežošana ir pamatojama ar sabiedrības veselības aizsardzību, ja vien attiecīgais valsts tiesību akts neaizliedz šādiem pakalpojumu sniedzējiem ievietot vienkāršu norādi telefongrāmatā vai citos sabiedrībai pieejamos informācijas līdzekļos, kas nav nedz piesaistoša, nedz pamudinoša un kas ļauj uzzināt par pakalpojumu sniedzēju kā profesionāļu eksistenci, piemēram, uzzināt to identitāti, darbības, kuras tie ir tiesīgi veikt, pakalpojumu sniegšanas vietu, darba laiku un, kā ar šiem pakalpojumu sniedzējiem sazināties.
V — Secinājumi
124.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku uz Tribunal de première instance de Bruxelles uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
EKL 81. pants, 3. panta 1. punkta g) apakšpunkts un 10. panta otrā daļa, skatot šīs tiesību normas visas kopā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts likumu, kas zobārstniecības pakalpojumu sniedzējiem brīvās profesijas vai zobārsta prakses ietvaros aizliedz tieši vai netieši jebkādā veidā reklamēt iedzīvotājiem savus pakalpojumus.
Tomēr šāds tiesību akts ir uzskatāms par tādu, kas ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību EKL 43. un 49. panta izpratnē.
Šis ierobežojums ir pamatojams ar sabiedrības veselības aizsardzības apsvērumiem, ja vien attiecīgais valsts tiesību akts neaizliedz šādiem pakalpojumu sniedzējiem ievietot vienkāršu norādi telefongrāmatā vai citos sabiedrībai pieejamos informācijas līdzekļos, kas nav nedz piesaistoša, nedz pamudinoša un kas ļauj uzzināt par pakalpojumu sniedzēju kā profesionāļu eksistenci, piemēram, uzzināt to identitāti, darbības, kuras tie ir tiesīgi veikt, pakalpojumu sniegšanas vietu, darba laiku un, kā ar šiem pakalpojumu sniedzējiem sazināties.
(
1
)	Oriģinālvaloda — franču.
(
2
)	Turpmāk tekstā — “1958. gada likums”.
(
3
)	Padomes 1978. gada 25. jūlija direktīva par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus (OV L 233, 1. lpp.).
(
4
)	Padomes 1978. gada 25. jūlija direktīva par normatīvo un administratīvo aktu noteikumu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (OV L 233, 10. lpp.). Šī direktīva, kā arī Direktīva 78/686 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 7. septembra Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV L 255, 22. lpp.).
(
5
)	Padomes 1984. gada 10. septembra direktīva par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz maldinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra direktīva, ar ko groza Direktīvu 84/450 (OV L 290, 18. lpp.).
(
7
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija direktīva, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Direktīvu 84/450 un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (OV L 149, 22. lpp.; turpmāk tekstā — “Direktīva 84/450”).
(
8
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 12. decembra direktīva par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV L 376, 21. lpp.).
(
9
)	2. panta 1. punkts.
(
10
)	2. panta 2. punkts.
(
11
)	Direktīvas 84/450 2. panta 2.a punkts.
(
12
)	Salīdzinošā reklāma ir likumīga pēc būtības tad, ja tā nav maldinoša, ja tajā salīdzina preces vai pakalpojumus, kas apmierina vienādas vajadzības vai kas ir paredzēti vienam un tam pašam nolūkam, ja tā objektīvi salīdzina vienu vai vairākas šo preču un pakalpojumu materiālās, saistošās, pārbaudāmās un reprezentatīvās pazīmes, kuras var iekļaut cenu, ja tā nediskreditē vai nenomelno konkurentu un tās dēļ tirgū netiek jaukts reklāmas devējs ar konkurentu, kā arī ja tā negodīgi neizmanto priekšrocības, kādas rada konkurenta preču zīme vai tirdzniecības nosaukums.
(
13
)	Skat. Padomes 1992. gada 31. marta Direktīvu 92/28/EEK par cilvēkiem paredzētu zāļu reklāmu (OV L 113, 13. lpp.), kas tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvu 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (OV L 311, 67. lpp.).
(
14
)	Padomes 1989. gada 3. oktobra Direktīva 89/552/EEK par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV L 298, 23. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīvu 97/36/EK (OV L 202, 60. lpp.; turpmāk tekstā — “Direktīva 89/552”).
(
15
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 8. jūnija Direktīva 2000/31/EK par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (OV L 178, 1. lpp.).
(
16
)	12. panta d) apakšpunkts.
(
17
)	267/86 (Recueil, 4769. lpp.).
(
18
)	16. punkts.
(
19
)	COM(2004) 83, galīgā redakcija/2.
(
20
)	No C-180/98 līdz C-184/98 (Recueil, I-6451. lpp.).
(
21
)	89. punkts.
(
22
)	It īpaši skat. 2003. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-318/00 Bacardi-Martini un Cellier des Dauphins (Recueil, I-905. lpp., 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
23
)	Turpat (42. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
24
)	Turpat (43. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
25
)	It īpaši skat. 2003. gada 11. septembra spriedumu lietā C-13/01 Safalero (Recueil, I-8679. lpp., 38.–40. punkts) un 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C-165/03 Längst (Krājums, I-5637. lpp., 34. punkts).
(
26
)	2002. gada 10. decembra spriedums lietā C-153/00 der Weduwe (Recueil, I-11319. lpp., 33.–39. punkts).
(
27
)	It īpaši skat. 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C-295/97 Piaggio (Recueil, I-3735. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
28
)	2003. gada 13. novembra spriedums lietā C-153/02 Neri (Recueil, I-13555. lpp., 35. punkts).
(
29
)	Otrais apsvērums.
(
30
)	Direktīvas 2005/36, ar kuru tika atcelta un aizstāta Direktīva 78/686, sestajā apsvērumā ir norādīts, ka “pakalpojumu sniegšanas atvieglināšana ir jānodrošina, paturot prātā sabiedrības veselības un drošības striktu ievērošanu un patērētāju aizsardzību. Tādēļ būtu jāparedz īpaši noteikumi attiecībā uz reglamentētām profesijām, kurām ir ietekme uz sabiedrības veselību vai drošību un kurās nodrošina pārrobežu pakalpojumu īslaicīgu vai gadījuma rakstura sniegšanu”.
(
31
)	Šajā sakarā skat. 2003. gada 23. oktobra spriedumu lietā C-56/01 Inizan (Recueil, I-12403. lpp., 16. un 17. punkts).
(
32
)	Šajā sakarā skat. 1991. gada 18. jūnija spriedumu lietā C-260/89 ERT (Recueil, I-2925. lpp., 12. punkts).
(
33
)	2003. gada 9. septembra spriedums lietā C-198/01 CIF (Recueil, I-8055. lpp., 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
34
)	Turpat (46. punkts).
(
35
)	Skat. ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [Poiares Maduro] secinājumus apvienotajās lietās C-94/04 un C-202/04 Cipolla u.c. (2006. gada 5. decembra spriedums, Krājums, I-11421. lpp., 32. punkts).
(
36
)	It īpaši skat. 2005. gada 17. februāra rīkojumu lietā C-250/03 Mauri (Krājums, I-1267. lpp., 30. punkts) un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c. (47. punkts).
(
37
)	C-35/99 (Recueil, I-1529. lpp.).
(
38
)	33. punkts.
(
39
)	43. punkts.
(
40
)	It īpaši skat. 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C-108/96 Mac Quen u.c. (Recueil, I-837. lpp., 24. punkts).
(
41
)	Attiecībā uz medicīniskajām darbībām skat. 1984. gada 31. janvāra spriedumu apvienotajās lietās 286/82 un 26/83 Luisi un Carbone (Recueil, 377. lpp.), bet attiecībā uz zobārstniecību un konkrētāk — ortodontiju, skat. 1998. gada 28. aprīļa spriedumu lietā C-158/96 Kohll (Recueil, I-1931. lpp.).
(
42
)	It īpaši skat. 1995. gada 16. februāra spriedumu apvienotajās lietās no C-29/94 līdz C-35/94 Aubertin u.c. (Recueil, I-301. lpp., 9. punkts), 1999. gada 21. oktobra spriedumu lietā C-97/98 Jägerskiöld (Recueil, I-7319. lpp., 42. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C-60/00 Carpenter (Recueil, I-6279. lpp., 28. punkts).
(
43
)	Attiecībā uz terapeita profesiju skat. 1990. gada 3. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-54/88, C-91/88 un C-14/89 Nino u.c. (Recueil, I-3537. lpp., 11. punkts).
(
44
)	C-448/98 (Recueil, 23. punkts).
(
45
)	Attiecībā uz kapitāla brīvu apriti skat. 2002. gada 5. marta spriedumu apvienotajās lietās C-515/99, no C-519/99 līdz C-524/99 un no C-526/99 līdz C-540/99 Reisch u.c. (Recueil, I-2157. lpp., 26. punkts) un 2003. gada 15. maija spriedumu lietā C-300/01 Salzmann (Recueil, I-4899. lpp., 33. punkts). Attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību skat. 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C-451/03 Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (Krājums, I-2941. lpp., 29. punkts) un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Cipolla u.c. (30. punkts).
(
46
)	It īpaši skat. 2007. gada 8. marta spriedumu lietā C-45/06 Campina (Krājums, I-2089. lpp., 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
47
)	It īpaši skat. 2006. gada 21. februāra spriedumu lietā C-152/03 Ritter-Coulais (Krājums, I-1711. lpp., 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
48
)	It īpaši skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu lietā C-442/02 CaixaBank France (Krājums, I-8961. lpp., 11. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
49
)	Attiecībā uz Francijas tiesisko regulējumu, kurā aizliegts maksāt atlīdzību par pieprasījuma noguldījumu, skat. iepriekš minēto spriedumu lietā CaixaBank France (12. punkts).
(
50
)	No C-34/95 līdz C-36/95 (Recueil, I-3843. lpp., 42. punkts).
(
51
)	C-405/98 (Recueil, I-1795. lpp.).
(
52
)	25. punkts.
(
53
)	21. punkts.
(
54
)	C-239/02 (Krājums, I-7007. lpp., 53. punkts).
(
55
)	Pirmais sektorālais režīms diplomu atzīšanai tika pieņemts attiecībā uz ārstiem 1975. gadā. Pēc tam, laika posmā no 1977. līdz 1985. gadam, tika pieņemti pieci citi sektorālie režīmi attiecībā uz vispārējās aprūpes medmāsām, zobārstiem, pieņemot Direktīvu 78/686 un Direktīvu 78/687, veterinārārstiem, vecmātēm un farmaceitiem. Šīs direktīvas tika atceltas un aizstātas ar Direktīvu 2005/36.
(
56
)	2004. gada 13. jūlija spriedums lietā C-262/02 Komisija/Francija (Krājums, I-6569. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
57
)	Iepriekš minētais spriedums lietā CaixaBank France (17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
58
)	1994. gada 10. novembra spriedums lietā C-320/93 Ortscheit (Recueil, I-5243. lpp., 16. punkts).
(
59
)	Turpat.
(
60
)	25. punkts.
(
61
)	Šajā sakarā skat. 1991. gada 25. jūlija spriedumu apvienotajās lietās C-1/90 un C-176/90 Aragonesa de Publicidad Exterior un Publivía (Recueil, I-4151. lpp., 16. punkts).
(
62
)	1998. gada 28. aprīļa spriedums lietā C-120/95 (Recueil, I-1831. lpp.). Atgādināšu, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā Kohll faktiskais konteksts bija saistīts ar pieteikuma atļaujas saņemšanai, lai Luksemburgas pilsoņa nepilngadīgā meita varētu saņemt aprūpi, kuru sniedz Trīrē (Vācija) praktizējošs ortodonts, noraidīšanu.