62020CJ0538_RES
Lieta C‑538/20
Finanzamt B
pret
W AG
(Bundesfinanzhof lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2022. gada 22. septembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – LESD 49. un 54. pants – Pastāvīgā uzņēmuma nerezidenta galīgo zaudējumu atskaitīšana – Valsts, kas atteikusies no savas nodokļu ieturēšanas kompetences saskaņā ar nolīgumu par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu – Situāciju salīdzināmība
Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Līguma normas – Piemērošanas joma – Darbība, ko citas dalībvalsts sabiedrība rezidente veic ar pastāvīga uzņēmuma starpniecību – Iekļaušana
(LESD 49. un 54. pants)
(skat. 14. un 15. punktu)
Personu brīva pārvietošanās – Brīvība veikt uzņēmējdarbību – Nodokļu tiesību akti – Uzņēmumu ienākuma nodoklis – Galīgo zaudējumu ņemšana vērā – Sabiedrības rezidences dalībvalsts, kas saskaņā ar nolīgumu par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu atteikusies īstenot savu nodokļu ieturēšanas kompetenci attiecībā uz citā dalībvalstī esoša pastāvīga uzņēmuma peļņu un zaudējumiem – Nodokļu režīms, kas pieļauj tādu sabiedrības rezidentes zaudējumu atskaitīšanu, kuri radušies tās pastāvīgam uzņēmumam, kas atrodas minētās sabiedrības rezidences dalībvalstī, bet to izslēdz attiecībā uz zaudējumiem, kuri radušies citā dalībvalstī esošam pastāvīgam uzņēmumam – Pieļaujamība
(LESD 49. un 54. pants)
(skat. 17.–22. un 27.–29. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Akciju sabiedrības W AG, kas vada vērtspapīru tirdzniecības banku, nodokļu rezidence ir Vācijā. 2004. gada augustā W atvēra filiāli Apvienotajā Karalistē. Tā kā pēdējā minētā neguva peļņu, 2007. gada pirmajā pusgadā W to slēdza un tādējādi zaudējumi, kas bija radušies šim uzņēmumam, nodokļu aprēķina vajadzībām nevarēja tikt pārnesti uz Apvienoto Karalisti.
Finanzamt B (B finanšu pārvalde, Vācija) atteicās šos zaudējumus ņemt vērā, aprēķinot nodokli, kas W bija jāmaksā Vācijā par 2007. gadu. W šo atteikumu pārsūdzēja Hessiches Finanzgericht (Hesenes Finanšu tiesa, Vācija), kura ar 2018. gada 4. septembra spriedumu tās prasību apmierināja.
B finanšu pārvalde par šo spriedumu iesniedza revīzijas sūdzību Bundesfinanzhof (Federālā finanšu tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Šī tiesa norāda, ka, lai gan W Vācijā ir jāmaksā uzņēmumu ienākuma nodoklis par visiem saviem ienākumiem, zaudējumi, kas radušies tās pastāvīgajam uzņēmumam Apvienotajā Karalistē, atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam (
1
) ir izslēgti no tās uzņēmumu ienākuma nodokļa aprēķina bāzes saskaņā ar nolīgumu par nodokļu dubulto uzlikšanu (
2
), ar kuru no uzņēmumu ienākuma nodokļa ir atbrīvota sabiedrības ārvalstīs gūtā peļņa un radušies zaudējumi, tomēr šī peļņa un zaudējumi tiek ņemti vērā nodokļa likmes aprēķina vajadzībām. Tas pats attiecas uz uzņēmējdarbības peļņas nodokli. Iesniedzējtiesai ir šaubas par šīs izslēgšanas saderību ar brīvību veikt uzņēmējdarbību, jo atšķirībā no tāda pastāvīga uzņēmuma zaudējumiem, kurš atrodas citā dalībvalstī, sabiedrības rezidentes ar nodokli apliekamo ienākumu noteikšanas vajadzībām var ņemt vērā pastāvīgam uzņēmumam rezidentam radušos zaudējumus.
Spriedumā Tiesa tomēr uzskata, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums no tā neizriet, jo šīs abas situācijas nav objektīvi salīdzināmas.
Tiesas vērtējums
Tiesa atzīst, ka LESD 49. un 54. pantam nav pretrunā tāds dalībvalsts nodokļu tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tās sabiedrība rezidente no savas ar nodokli apliekamās peļņas nevar atskaitīt galīgos zaudējumus, kas radušies tās pastāvīgajam uzņēmumam, kurš atrodas citā dalībvalstī, gadījumā, ja rezidences dalībvalsts saskaņā ar nolīgumu par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu ir atteikusies no savas nodokļu ieturēšanas kompetences attiecībā uz šī pastāvīgā uzņēmuma peļņu un zaudējumiem.
Ir taisnība, ka ar šādu nodokļu režīmu ir ieviesta atšķirīga attieksme pret sabiedrību rezidenti, kurai pieder pastāvīgs uzņēmums citā dalībvalstī, un sabiedrību rezidenti, kurai pieder pastāvīgs uzņēmums rezidents. Šāda atšķirība var atturēt sabiedrību rezidenti veikt darbību ar pastāvīga uzņēmuma starpniecību, kurš atrodas citā dalībvalstī. Šāda atšķirīga attieksme ir pieļaujama tikai tad, ja tā attiecas uz situācijām, kuras nav objektīvi salīdzināmas, vai ja tā ir pamatota ar kādu primāru vispārējo interešu apsvērumu un ir samērīga ar to.
Tomēr šajā ziņā, runājot par dalībvalsts paredzētajiem pasākumiem, lai novērstu vai samazinātu nodokļu dubultu uzlikšanu sabiedrības rezidentes peļņai, sabiedrības, kurām pieder pastāvīgs uzņēmums, kas atrodas citā dalībvalstī, principā nav salīdzināmā situācijā ar sabiedrībām, kurām pieder pastāvīgs uzņēmums rezidents, ja vien šīs divas uzņēmējdarbības kategorijas tām radušos zaudējumu un to gūtās peļņas vērā ņemšanas vajadzībām netiek pielīdzinātas pašos valsts nodokļu tiesību aktos.
Savukārt, ja – kā tas ir šajā lietā – sabiedrības rezidences dalībvalsts saskaņā ar nolīgumu par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu ir atteikusies īstenot savu nodokļu ieturēšanas kompetenci attiecībā uz šīs sabiedrības pastāvīgā uzņēmuma nerezidenta, kas atrodas citā dalībvalstī, peļņu un zaudējumiem, sabiedrības rezidentes, kurai pieder šāds pastāvīgs uzņēmums, situācija nav salīdzināma ar tādas sabiedrības rezidentes situāciju, kurai pieder pastāvīgs uzņēmums rezidents, ņemot vērā pirmās dalībvalsts veiktos pasākumus, lai novērstu vai mazinātu nodokļu dubultu uzlikšanu un atbilstoši – zaudējumu dubultu atskaitīšanu par labu sabiedrībām rezidentēm.
(
1
)	Körperschaftsteuergesetz (Uzņēmumu ienākuma nodokļa likums) 1. panta 1. punkts un Gewerbesteuergesetz (Uzņēmējdarbības peļņas nodokļa likums), kuros šī nodokļa bāzes aprēķina vajadzībām ir norādīts uz tās peļņas noteikšanu, kam uzliek uzņēmumu ienākuma nodokli.
(
2
)	1964. gada 26. novembra Nolīguma starp Vācijas Federatīvo Republiku un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti par nodokļu dubultās uzlikšanas un izvairīšanās no nodokļu nomaksas novēršanu, kurā grozījumi izdarīti ar 1970. gada 23. marta papildvienošanos (BGBl. 1966 II, 359. lpp.; BGBl. 1967 II, 828. lpp., un BGBl. 1971 II, 46. lpp.), XVIII panta 2. punkts.