62024CJ0481_RES
Lieta C‑481/24
E. sp.j.
pret
C. sp. z o.o.
(Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy
w Warszawie lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (ceturtā palāta) 2025. gada 18. decembra spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/7/ES – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – 3. panta 1. punkts un 3. punkta a) apakšpunkts – Procenti kavētu maksājumu gadījumā – 6. panta 1. un 2. punkts – Atgūšanas izmaksu atlīdzināšana – Nosacījumi – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts savstarpējo prasījumu ieskaits ar paziņojumu ar atpakaļejošu spēku – Vienlaicīga prasījumu dzēšana mazākā prasījuma apmērā – Ietekme uz procentiem un atlīdzību
Tiesību aktu tuvināšana – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Direktīva 2011/7 – Procenti kavētu maksājumu gadījumā – Atgūšanas izmaksu atlīdzināšana – Valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts savstarpējo prasījumu ieskaits ar paziņojumu ar atpakaļejošu spēku – Šāda paziņojuma iesniegšana pēc līgumā noteiktā prasījuma samaksas termiņa beigām – Sekas – Kreditora tiesību uz minētajiem procentiem un minēto atlīdzību izbeigšanās ar atpakaļejošu spēku – Pieļaujamība
(Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7 3. panta 1. punkts un 3. punkta a) apakšpunkts un 6. panta 1. un 2. punkts)
(skat. 30.–38., 41.–44._46.–50. un 54. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Tiesa, kurā Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy
w Warszawie (Galvaspilsētas Varšavas rajona tiesa Varšavā, Polija) iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, sniedz precizējumus par noteikumu par maksājumu kavējumu komercdarījumos saskaņošanas tvērumu, kura veikta ar Direktīvu 2011/7 (
1
), kā arī par autonomiju, kāda ir dalībvalstīm tādu prasījumu dzēšanas mehānismu tiesiskajā regulējumā, kuri atbilst ar šo direktīvu piešķirtajām tiesībām, piemēram, prasījumu ieskaita mehānisms, kas veikts ar paziņojumu, kuram ir atpakaļejošs spēks.
Sabiedrībai E. ir vairāki prasījumi pret sabiedrību C. Šie prasījumi attiecas uz transporta pakalpojumu sniegšanu, saistībā ar ko noteiktajos termiņos izsniegti nesamaksātie rēķini. Novēlotas šo parādu samaksas dēļ sabiedrība E. vērsās iesniedzējtiesā ar prasību samaksāt minētos parādus, kam pieskaitīti likumiskie procenti, kā arī atlīdzināt atgūšanas izmaksas atbilstoši Polijas likumam par pārmērīgiem kavējumiem.
Sabiedrība C. apgalvo, ka tās parāds ir dzēsts, it īpaši tāpēc, ka 2022. gada 2. septembrī tā ir iesniegusi paziņojumu par ieskaitu, pamatojoties uz prasījumu par zaudējumu atlīdzību, kas tai bija pret sabiedrību E. Sabiedrība C. apgalvo, ka no 2022. gada 7. marta, kad beidzās šī prasījuma par zaudējumu atlīdzību samaksas termiņš, sabiedrība E. saskaņā ar atpakaļejošo spēku, kas šādam paziņojumam ir piešķirts ar Polijas Civilkodeksa 499. pantu, ir zaudējusi tiesības pieprasīt Polijas likumā par pārmērīgiem kavējumiem paredzētos procentus un atlīdzību.
Iesniedzējtiesa atgādina – šajā Civilkodeksa normā ir paredzēts, ka paziņojumam par ieskaitu ir atpakaļejošs spēks no brīža, kad ieskaits kļuvis iespējams, proti, no brīža, kad ir maksājams šī paziņojuma iesniedzēja parāds maksājuma termiņa beigu dēļ. Šajā saistībā tā vēlas noskaidrot, vai ar šo atpakaļejošo spēku, kas izraisa otra kreditora tiesību prasīt gan procentus, gan atgūšanas izmaksu atlīdzību zaudēšanu, var tikt pārkāpts Direktīvas 2011/7 3. panta 1. punkts un 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī 6. panta 1. un 2. punkts (turpmāk tekstā – “noteikumi, kuru interpretācija tiek lūgta”).
Tiesas vērtējums
Vispirms Tiesa atgādina, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi.
Visupirms, runājot par noteikumu, kuru interpretācija tiek lūgta, formulējumu, Tiesa uzsver, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/7 3. panta 1. punktu dalībvalstīm jānodrošina, ka komercdarījumos starp uzņēmumiem kreditoram ir tiesības pieprasīt nokavējuma procentus bez vajadzības atgādināt ar divkāršu nosacījumu, ka viņš ir izpildījis savas saistības un nav saņēmis maksājamo summu noteiktajā termiņā, izņemot gadījumus, kad parādnieks nav atbildīgs par nokavējumu. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ja šie nosacījumi ir izpildīti, kreditoram ir tiesības uz šiem procentiem nākamajā dienā pēc maksājuma dienas vai līgumā noteiktā maksājuma termiņa beigām. Bez tam saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka tad, ja komercdarījumos starp uzņēmumiem maksājami nokavējuma procenti, kreditoram ir tiesības saņemt no parādnieka vismaz fiksētu summu 40 EUR. Atbilstoši šī paša panta 2. punktam dalībvalstis nodrošina, lai šī fiksētā summa būtu maksājama – pat tad, ja parādniekam par to nav atgādināts, – un lai minētās summas mērķis būtu atlīdzināt kreditoram radušās parāda atgūšanas izmaksas. Tādējādi likumiskie nokavējuma procenti, tāpat kā Direktīvā 2011/7 paredzētā fiksētā summa, kļūst maksājami automātiski, beidzoties šīs direktīvas 3. panta 3.–5. punktā paredzētajam maksājuma termiņam, ja vien izpildīti šī panta 1. punktā paredzētie nosacījumi.
Tomēr Tiesa konstatē, ka no noteikumu, kuru interpretācija lūgta, formulējuma neizriet, ka tie regulētu nosacījumus, ar kādiem prasījumi, kas atbilst šiem procentiem un fiksētajai summai, attiecīgā gadījumā var izbeigties, it īpaši tāpēc, ka zūd pamatparāds, no kura tie izriet.
Tālāk Tiesa atzīst, ka par labu gramatiskai interpretācijai liecina šo noteikumu konteksts. Protams, Direktīvā 2011/7 paredzēts, ka kreditora tiesības saņemt šos procentus un fiksēto summu rodas no “maksājuma kavējuma”. Šis jēdziens attiecas uz jebkuru maksājumu, kas nav veikts līgumā un likumā noteiktajā termiņā, ja kreditors ir izpildījis savas līgumsaistības un likumiskās saistības un nav laikus saņēmis maksājamo summu, izņemot gadījumus, kad par nokavējumu nav atbildīgs parādnieks (
2
). Turklāt jēdziens “maksājamā summa” (
3
) nozīmē pamatsummu, kura bija jāmaksā līgumā vai tiesību aktos noteiktajā maksājuma termiņā un kurā jāiekļauj piemērojamie nodokļi, nodevas, maksas vai maksājumi. Tomēr ne šajās definīcijās, ne jēdziena “nokavējuma procenti” definīcijā (
4
), ne arī kādā citā Direktīvas 2011/7 normā nav paredzēti nosacījumi, ar kādiem vajadzības gadījumā var dzēst prasījumus, kas atbilst šiem procentiem un fiksētajai summai.
Visbeidzot – noteikumu, kuru interpretācija tiek lūgta, gramatiskā interpretācija arī atbilst Direktīvas 2011/7 mērķim, kas ir novērst maksājumu kavējumus komercdarījumos, lai nodrošinātu pienācīgu iekšējā tirgus darbību, tādējādi veicinot uzņēmumu konkurētspēju. Tomēr, lai sasniegtu šo mērķi, ar šo direktīvu nav pilnībā saskaņotas visas normas par maksājuma kavējumiem komercdarījumos. Minētajā direktīvā paredzēti tikai daži noteikumi šajā jomā, tostarp noteikumi par nokavējuma procentiem un piedziņas izmaksu atlīdzību. Tādējādi Direktīvas 2011/7 mērķis nav izveidot vispārēju tiesisko regulējumu līgumsaistību jomā, bet tajā vienīgi paredzēti konkrēti noteikumi, kas jāiekļauj valsts civiltiesībās un komerctiesībās.
Tādējādi Tiesa konstatē, ka dalībvalstis var brīvi reglamentēt to parādu dzēšanas mehānismus, kas atbilst Direktīvā 2011/7 paredzētajiem maksājuma kavējuma procentiem un fiksētajai summai, piemēram, ieskaita mehānismu, tomēr ar nosacījumu, ka netiek pārkāpti šīs direktīvas mērķi un netiek atņemta tās lietderīgā iedarbība.
Šajā gadījumā, tā kā savstarpējo prasījumu dzēšana notiek nevis paziņojuma par ieskaitu datumā, bet agrākā datumā, proti, datumā, kad ieskaits kļuvis iespējams, Tiesa uzskata, ka šie parādi nevar radīt nekādas tiesības uz nokavējuma procentiem, sākot no to dzēšanas dienas. Turklāt, tā kā paziņojums par ieskaitu, kuram ir atpakaļejošs spēks, neizraisa tiesību uz šiem procentiem zaudēšanu, bet tā sekas ir tādas, ka šīs tiesības tiek uzskatītas par nekad neeksistējušām, nav nozīmes tam, ka par tiem parādiem, kas tiek savstarpēji ieskaitīti, maksājuma kavējuma gadījumā varēja rasties procenti, kas tiek aprēķināti, pamatojoties uz dažādām likmēm atkarībā no attiecīgo parādu juridiskā, līgumiskā vai zaudējumu atlīdzības rakstura.
Attiecībā uz to, ka pēc paziņojuma par ieskaitu, kam ir atpakaļejošs spēks, kreditoram, kas ir šāda paziņojuma adresāts, nav tiesību uz atgūšanas izmaksu atlīdzību, Tiesa norāda, ka no Direktīvas 2011/7 6. panta 1. punkta izriet, ka tiesības uz šajā tiesību normā paredzēto minimālo fiksēto summu rodas ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tie, kas paredzēti, lai sāktu aprēķināt nokavējuma procentus. Tādējādi tiesības uz šādu fiksētu summu nevar rasties, ja nav tiesību uz šādiem procentiem. Ir taisnība, ka kreditors, ja tas nesaņem maksājumu paredzētajā termiņā, varētu veikt pasākumus, lai atgūtu savu parādu, un tādējādi tam var rasties noteiktas izmaksas, kuras tas nevarēs atgūt paziņojuma par ieskaitu atpakaļejošā spēka dēļ. Tomēr ikvienam samērā informētam kreditoram uzņēmumam jāapsver iespēja saņemt šādu atlīdzību, tiklīdz tas vienlaikus kļūst par cita uzņēmuma parādnieku un kreditoru.
Tātad Tiesa nospriež, ka Direktīvas 2011/7 3. panta 1. punkts un 3. punkta a) apakšpunkts, kā arī 6. panta 1. un 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru likumiskie maksājuma kavējuma procenti un atgūšanas izmaksu atlīdzība kreditoram nav jāmaksā, ja parādnieks samaksājis maksājamo summu, izmantojot paziņojumu par ieskaitu, kas tomēr iesniegts pēc līgumiskā maksājuma termiņa beigām, jo šim paziņojumam ir atpakaļejošs spēks, sākot no brīža, kad ieskaits kļuvis iespējams.
(
1
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2011, L 48, 1. lpp.).
(
2
)	Šī jēdziena definīcija izriet no Direktīvas 2011/7 2. panta 4. punkta kopsakarā ar 3. panta 1. punktu.
(
3
)	Šī jēdziena definīcija ietverta Direktīvas 2011/7 2. panta 8. punktā.
(
4
)	Šī jēdziena definīcija ietverta Direktīvas 2011/7 2. panta 5. punktā.