62011CJ0422
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2012. gada 6. septembrī (
*1
)
“Apelācijas — Prasība atcelt tiesību aktu — Prasības nepieņemamība — Pārstāvība Savienības tiesās — Advokāts — Neatkarība”
Apvienotajās lietās C-422/11 P un C-423/11 P
par apelācijas sūdzībām atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. pantam, kas iesniegtas 2011. gada 5. augustā,
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
, Varšava (Polija), ko pārstāv D. Dziedzic-Chojnacka un D. Pawłowska, radcowie prawni,
Polijas Republika, ko pārstāv M. Szpunar, kā arī A. Kraińska un D. Lutostańska, pārstāvji,
apelācijas sūdzības iesniedzēji,
otra lietas dalībniece, kas piedalās tiesvedībā –
Eiropas Komisija, ko pārstāv G. Braun un A. Stobiecka-Kuik, pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja pirmajā instancē.
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Prehala [A. Prechal], tiesneši K. Šīmans [K. Schiemann] (referents) un E. Jarašūns [E. Jarašiūnas],
ģenerāladvokāte V. Trstenjaka [V. Trstenjak],
sekretāre K. Štranca-Slavičeka [K. Sztranc-Sławiczek], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2012. gada 4. jūnija tiesas sēdi,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar savām apelācijas sūdzībām Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko komunikāciju biroja priekšsēdētājs, turpmāk tekstā – “PUKE”) un Polijas Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2011. gada 23. maija rīkojumu lietā T-226/10 Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija (Krājums, II-2467. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”), ar kuru tā noraidīja kā nepieņemamu PUKE lūgumu atcelt Komisijas 2010. gada 3. marta Lēmumu C(2010) 1234, kas pieņemts saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV L 108, 33. lpp.) 7. panta 4. punktu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
2
Eiropas Savienības Tiesas Statūtu, kas atbilstoši šo statūtu 53. pantam ir piemērojami Vispārējā tiesā, 19. panta pirmajā, trešajā un ceturtajā daļā ir noteikts:
“Dalībvalstis un Savienības iestādes Tiesā pārstāv katrai lietai iecelts pārstāvis; pārstāvim var palīdzēt padomdevējs vai advokāts. [..]
[..]
Citas puses jāpārstāv advokātam.
Tiesā pārstāvēt kādu pusi vai palīdzēt tai var tikai tie advokāti, kas ir tiesīgi praktizēt dalībvalstu tiesās vai to valstu tiesās, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas līguma līgumslēdzējas puses.”
3
Minētā 19. panta poļu valodas redakcijā vārds “advokāts” ir aizstāts ar vārdu savienojumu “advokāts vai juriskonsults [“radca prawny”]”.
4
Vispārējās tiesas Reglamenta 113. pantā ir noteikts:
“Vispārējā tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc savas ierosmes lemt par to, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, vai arī konstatēt, ka strīda priekšmets vairs nepastāv un ka tiesvedība ir jāizbeidz [..].”
Polijas tiesības
5
Polijas tiesības līdzās advokāta profesijai atzīst arī juriskonsulta profesiju. Juriskonsulti var lūgt tos iekļaut advokātu kolēģijā un tādējādi būt attiecīgi pilnvaroti pārstāvēt savus klientus vai darba devējus Polijas tiesās.
6
Kvalificētu juriskonsultu kolēģija tika izveidota saskaņā ar Polijas Republikas Konstitūcijas 17. panta 1. punktu. Juriskonsulta profesiju reglamentē 1982. gada 6. jūlija Likums par juriskonsultiem, un tās pārstāvjiem ir saistošs Juriskonsultu ētikas kodekss (Kodeks Etyki Radcy Prawnego). Šie tiesību akti ietver vairākus noteikumus, kas specifiski reglamentē juriskonsultu nodrošinātās juridiskās palīdzības pakalpojumu sniegšanas nosacījumus, un to mērķis ir garantēt, lai juriskonsulti savā profesijā varētu strādāt pilnīgi neatkarīgi, neraugoties uz to, vai tie ir vai nav darba attiecībās ar pusi, kuru tie konsultē.
7
Saskaņā ar 2004. gada 16. jūlija Likuma par telekomunikācijām (Ustawa z dnia Prawo telekomunikacyjne) (Dz. U Nr. 171, 1800. pozīcija), redakcijā, kas ir piemērojama tiesvedības faktiskajiem apstākļiem, 193. panta 1. punktu PUKE savas funkcijas veic ar Komunikacji Elektronicznej (Elektronisko sakaru birojs, turpmāk tekstā – “UKE”) starpniecību.
8
Atbilstoši 2008. gada 21. novembra Civildienesta likuma (Ustawa z dnia o slużbie cywilnej) (Dz. U Nr. 227, 1505. pozīcija), redakcijā, kas ir piemērojama tiesvedības faktiskajiem apstākļiem, 25. panta 4. punkta 1. un 2. apakšpunktam UKE ģenerāldirektoram – un nevis tā prezidentam – ir pienākums nodrošināt šī biroja darbību un darba turpinātību, savas darbības izpildes nosacījumus, kā arī darba organizāciju. UKE ģenerāldirektoram – un nevis tā prezidentam – ir jānodrošina arī personāla vadība un jāīsteno no darba tiesībām izrietošā rīcība attiecībā uz minētā biroja personālu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
9
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2010. gada 14. maijā, PUKE cēla prasību, kuras mērķis bija panākt šī sprieduma 1. punktā minētā lēmuma atcelšanu.
10
Prasības pieteikumu Vispārējā tiesā iesniedza juriskonsultes (“radcowie prawni”) H. Gruszecka un D. Pawłowska.
11
Procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa lūdza PUKE precizēt, vai juriskonsultes, kas prasības pieteikumu ir parakstījušas tā vārdā, apelācijas sūdzības iesniegšanas brīdī bija darba attiecībās ar prasītāju.
12
Atbildot uz šo lūgumu, PUKE norādīja, ka H. Gruszecka un D. Pawłowska saistīja darba attiecības ar UKE un nevis ar PUKE. Turklāt PUKE norādīja, pirmkārt, ka atbilstoši Polijas tiesību aktiem UKE ģenerāldirektoram – un nevis tā prezidentam – ir kompetence attiecībā uz darba attiecību ar tā juriskonsultiem nodibināšanu, ilgumu un uzturēšanu, otrkārt, ka šīs ir neatkarīgas darbavietas, kas ir netieši pakļautas UKE ģenerāldirektoram, un, treškārt, ka, piemērojot Polijas tiesību aktus, kuri attiecas uz juriskonsultiem, juriskonsults, kurš darbojas savā profesijā, pamatojoties uz darba attiecībām, strādā neatkarīgā darbavietā, kas ir tieši pakļauta organizatoriskās vienības vadītājam.
13
Tādējādi, ņemot vērā Tiesas Statūtu noteikumus par prasībām lietas dalībnieku pārstāvēšanai tajā, Vispārējā tiesa izvērtēja prasības pieteikuma pieņemamību un pārsūdzētā rīkojuma 16.–23. punktu izteica šādi:
“16
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru [..], it īpaši no Tiesas Statūtu 19. panta trešās daļas vārda “pārstāvēt” lietojuma, izriet – lai celtu prasību Vispārējā tiesā, “lietas dalībnieki” šī panta izpratnē nav tiesīgi rīkoties paši, bet tiem ir jāizmanto trešās personas, kam ir tiesības praktizēt dalībvalstu tiesās vai to valstu tiesās, kas ir Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma līgumslēdzējas puses, pakalpojumi (skat. Vispārējās tiesas 2009. gada 19. novembra rīkojumu lietā T-94/07 EREF/Komisija, Krājumā nav publicēts, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).
17
Šī prasība izmantot trešās personas pakalpojumus atbilst koncepcijai, ka advokāts līdzdarbojas tiesas spriešanas procesā un tam neatkarīgi un taisnības interesēs ir jāsniedz klientam nepieciešamā juridiskā palīdzība. Šāda koncepcija atbilst dalībvalstu kopīgajām tiesiskajām tradīcijām un ir atrodama arī Savienības tiesību sistēmā, kā izriet, konkrēti, no Tiesas Statūtu 19. panta (iepriekš [..] minētais Tiesas 2009. gada 19. novembra rīkojums lietā EREF/Komisija, 15. punkts).
18
Šādā gadījumā vispirms būtu jānorāda, ka prasītāja atsauce uz neatkarības nosacījumu, kas izriet no juriskonsulta profesiju reglamentējošiem noteikumiem, pati par sevi nenozīmē, ka H. Gruszecka un D. Pawłowska bija tiesības viņu pārstāvēt Vispārējā tiesā. Advokāta neatkarības jēdziens ir formulēts ne tikai pozitīvi – atsaucoties uz profesionālām saistībām –, bet arī negatīvi – uzsverot darba tiesisko attiecību neesamību (šajā ziņā skat. [2010. gada 14. septembra] spriedumu lietā [C-550/07 P] Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija [Krājums, I-8301. lpp.], 44. un 45. punkts, un 2010. gada 29. septembra rīkojumu [apvienotajās] lietā[s] C-74/10 P un C-75/10 P EREF/Komisija [..], 53. punkts).
19
Ir arī jānorāda, ka prasītājs atzīst, ka H. Gruszecka un D. Pawłowska ir darba attiecībās ar UKE. Šajā ziņā viņš norāda, ka UKE ģenerāldirektors lemj par “[viņu] pieņemšanu darbā, [viņu] darba apstākļiem un [viņu] darba attiecību izbeigšanu”.
20
Visbeidzot, prasītājs arī uzskata, ka UKE pienākums ir palīdzēt savam priekšsēdētājam veikt likumā noteiktos tam uzticētos uzdevumus.
21
Tādējādi, pat pieņemot, ka ir redzama skaidra atšķirība starp UKE priekšsēdētāju un UKE un ka formāli nepastāv darba attiecības starp prasītāju un viņa juriskonsultiem, tomēr ir jāsecina, ka nosacījumi, kas izklāstīti iepriekš 16. un 17. punktā minētajā judikatūrā, šajā gadījumā nav izpildīti. UKE pastāvošās pakļautības attiecības – [ja arī] tās tiktu īstenotas tikai attiecībā uz ģenerāldirektoru, ja tā vienīgais pienākums ir sniegt palīdzību prasītājam, – norāda uz mazāku neatkarīguma pakāpi no sava darba devēja nekā advokātu birojā praktizējošam juriskonsultam vai advokātam no sava klienta.
22
Šādu secinājumu nevar apšaubīt prasītāja atsauces uz Polijas tiesību aktiem, kas reglamentē juriskonsulta kvalificēto darbu. Kā ir uzsvērts šī rīkojuma 18. punktā, tikai ar profesionālajām saistībām nav pietiekami, lai pierādītu, ka neatkarības nosacījums ir izpildīts. Turklāt saskaņā ar judikatūru normas par neprivileģētu lietas dalībnieku pārstāvēšanu Vispārējā tiesā ir jāinterpretē cik vien iespējams autonomi, neatsaucoties uz valsts tiesībām (iepriekš [..] minētais 2009. gada 19. novembra rīkojums [apvienotajās] lietā[s] EREF/Komisija, 16. punkts).
23
No iepriekš minētā izriet, ka darba attiecības, kas H. Gruszecka un D. Pawłowska saista ar UKE, nav saderīgas ar prasītāja pārstāvēšanu Vispārējā tiesā.”
14
Ņemot vērā šos apsvērumus, Vispārējā tiesa secināja, ka, tā kā pieteikumu par lietas ierosināšanu bija parakstījušas H. Grušžecka un D. Pavlovska, tas nebija iesniegts atbilstoši Tiesas Statūtu 19. panta trešajai un ceturtajai daļai, 21. panta pirmajai daļai un Vispārējās tiesas Reglamenta 43. panta 1. punkta pirmajai daļai un tātad prasība ir nepieņemama.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
15
PUKE prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto rīkojumu un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai atkārtotai izskatīšanai, un
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
16
Polijas Republika lūdz atcelt pārsūdzēto rīkojumu.
17
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzības un
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2011. gada 8. decembra rīkojumu lietas C-422/11 P un C-423/11 P tika apvienotas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai.
19
Ar 2012. gada 16. aprīļa rīkojumiem Tiesas priekšsēdētājs noraidīja Krajowa Izba Radcόw Prawnych (Juriskonsultu valsts kameras), Eiropas Uzņēmumu juristu apvienības un Anglijas un Velsas Juristu biedrības [Law Society of England and Wales] lūgumus iestāties lietā PUKE un Polijas Republikas prasījumu atbalstam, no kuriem pirmie divi Tiesas kancelejā iesniegti 2011. gada 29. novembrī un pēdējais – 2011. gada 2. decembrī.
Par apelācijas sūdzībām
20
Tā kā, ņemot vērā Tiesas Statūtu 19. pantu, nav jālemj par PUKE iesniegtās apelācijas sūdzības pieņemamību, attiecībā uz tās uzdoto juridisko jautājumu saistībā ar šo pieņemamību, kas arī ir šīs apelācijas sūdzības priekšmets, ir jānorāda, ka PUKE izvirza piecus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatojumam, no kuriem pirmais, otrais, ceturtais un piektais atbilst attiecīgi Polijas Republikas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītā pirmā pamata abām daļām, kā arī otrajam un trešajam pamatam.
Par PUKE pirmo pamatu un Polijas Republikas pirmā pamata pirmo daļu par Tiesas Statūtu 19. panta nepareizu interpretāciju
21
Apelācijas sūdzības iesniedzēji pārmet Vispārējai tiesai Tiesas Statūtu 19. panta kļūdainu interpretāciju daļā, kurā tā norāda, ka šis noteikums pieprasa, ka juriskonsultam, kas pārstāv lietas dalībnieku Savienības tiesās, attiecībā uz šo lietas dalībnieku ir jābūt noteiktai neatkarības pakāpei, kas pilnā mērā nav juriskonsultēm, kuras ir iesniegušas prasības pieteikumu Vispārējā tiesā.
22
Apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā ziņā uzsver, ka abām iesaistītajām juriskonsultēm bija darba attiecībās ar UKE un nevis ar PUKE. Turklāt, būdamas UKE sastāvā, tās bija pakļautas ģenerāldirektoram, kurš vienīgais bija atbildīgs par Biroja darbību un tostarp personāla vadību. Katrā ziņā tiesiskais regulējums, kas reglamentē juriskonsultu profesionālo darbību, garantējot viņu juridiskā darba pilnīgu neatkarību pat attiecībā uz viņu darba devēju.
23
Šajā ziņā ir jāatgādina, kā Vispārējā tiesa arī pamatoti norādīja pārsūdzētā rīkojuma 17. punktā, ka uzskats, ka advokāts līdzdarbojas tiesas spriešanas procesā Savienības tiesību sistēmā, kas izriet no dalībvalstu kopīgajām tiesiskajām tradīcijām un uz kuru pamatojas Tiesas Statūtu 19. pants, ir tāds, ka advokātam neatkarīgi un taisnības interesēs ir jāsniedz klientam nepieciešamā juridiskā palīdzība (šajā ziņā skat. 1982. gada 18. maija spriedumu lietā 155/79 AM & S Europe/Komisija, Recueil, 1575. lpp., 24. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija, 42. punkts, un iepriekš minēto 2010. gada 29. septembra rīkojumu apvienotajās lietās EREF/Komisija, 52. punkts).
24
Advokāta neatkarības nosacījums nozīmē, ka starp advokātu un tā klientu nevar pastāvēt nekāda veida darba attiecības (skat. iepriekš minēto 2010. gada 29. septembra rīkojumu apvienotajās lietās EREF/Komisija, 53. punkts un tajā minētā judikatūra). Faktiski, kā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 18. punktā arī pamatoti nosprieda, advokāta neatkarības jēdziens ir formulēts ne tikai pozitīvi – atsaucoties uz profesionālām saistībām –, bet arī negatīvi – uzsverot darba tiesisko attiecību neesamību (iepriekš minētais spriedums lietā Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija, 45. punkts).
25
Šī argumentācija ar tādu pašu spēku attiecas uz tādu situāciju, kurā ir šajā tiesvedībā iesaistītās juriskonsultes un kurā advokātes nodarbina vienība, kas ir saistīta ar lietas dalībnieku, kuru tās pārstāv. Faktiski, tā kā UKE intereses lielā mērā sakrīt ar PUKE interesēm, juriskonsulšu darba tiesiskās attiecības ar UKE, pat ja tas ir oficiāli nodalīts no PUKE, var ietekmēt viņu neatkarību. Faktiski pastāv risks, ka šo juriskonsulšu profesionālo nostāju vismaz daļēji ietekmē viņu profesionālā vide.
26
Tostarp šī sprieduma 24. punktā norādīto iemeslu dēļ apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, ar kuriem tie tiecas pierādīt, ka advokātam, kuru nodarbina klients, ko tas pārstāv, ir tāda pati neatkarības pakāpe attiecībā pret [savu klientu] kā advokātam, kurš neatkarīgi strādā savā profesijā, šajā lietā nav nozīmes.
27
Visbeidzot, ir jānoraida Polijas Republikas argumentācija par piedēvētajām praktiskajām grūtībām, kuras rada nepieciešamība izmantot advokāta pakalpojumus. Ne tikai valsts iestādēm, kā, piemēram, UKE, bet arī jebkurai privātpersonai gadījumā, ja tai ir nepieciešamība izmantot individuāli praktizējoša advokāta pakalpojumus, rodas papildu izdevumi. Tostarp nav pierādīts, ka grūtības, kas valsts iestādēs rodas saistībā ar pieeju konfidenciālai informācijai vai saistībā ar valsts publisko iepirkumu reglamentējošām tiesību normām, esot nozīmīgs šķērslis valsts iestāžu pārstāvēšanai Savienības tiesās.
28
Ievērojot šos apsvērumus, PUKE pirmais pamats un Polijas Republikas pirmā pamata pirmā daļa, ko tie izvirzījuši savu attiecīgo apelācijas sūdzību pamatojumam, ir jānoraida kā nepamatoti.
Par PUKE otro pamatu un Polijas Republikas pirmā pamata otro daļu par juriskonsultu profesijas īpatnību un neatkarības Polijā neņemšanu vērā
29
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atzīst, ka Tiesas Statūtu 19. panta ceturtā daļa ietver norādi uz valsts tiesībām un ka, interpretējot šos statūtus, pretēji tam, ko apgalvo Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā, nevar neņemt vērā valsts tiesību aktus. Valsts tiesības, konkrētajā gadījumā Polijas tiesības, nosakot advokātu, kuri iesaistās procesā valsts tiesās un tātad Savienības tiesās, tiesības.
30
PUKE atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru speciālu Savienības noteikumu neesamības gadījumā šajā jomā katra dalībvalsts var brīvi reglamentēt advokātu profesionālo darbību savā teritorijā un tādējādi šai profesijai piemērojamās tiesību normas vienā valstī var būtiski atšķirties no citas valsts noteikumiem.
31
Apelācijas sūdzības iesniedzēji šajā ziņā norāda, ka no Savienības tiesībām atvasinātās tiesības attiecībā uz advokātu profesionālo kvalifikāciju savstarpēju atzīšanu neuzliek pienākumu nošķirt advokātu tiesības pārstāvēt klientu tiesvedībā atkarībā no tā, vai tie iesaistās procesā, būdami darba attiecībās ar lietas dalībnieku, kuru vārdā tie rīkojas. Šie tiesību akti vienīgi paredz dalībvalstu tiesības veikt šādu nošķiršanu, ja to valsts tiesības aizliedz advokātiem, kuri ir darba attiecībās, pārstāvēt savu darba devēju tiesā.
32
Ja valsts tiesiskais regulējums garantē advokātam viņa darbības neatkarību, pat ļaujot tam pārstāvēt savu darba devēju valsts tiesās, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju ieskata nekas nepamato tam atteikt tiesības pārstāvēt lietas dalībniekus Savienības tiesās. Polijas tiesību un ētikas normas nekādi nenošķirot juriskonsultus atkarībā no tā, vai tie darbojas, būdami darba attiecībās ar lietas dalībnieku, kuru tie pārstāv, un šīs normas pietiekami garantējot viņu neatkarību. Polijas Republikas ieskatā pārsūdzētajā rīkojumā veiktā nošķiršana rada diskrimināciju attiecībā pret vienu no juridisko pakalpojumu sniegšanas veidiem un tiem, kas tos izmanto.
33
Vispirms šajā ziņā ir jākonstatē, ka Tiesas Statūtu 19. panta ceturtā daļa, paredzot, ka lietas dalībnieku tiesā var pārstāvēt tikai advokāts, kas ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts tiesā, nosaka obligātu nosacījumu, kas ir jāizpilda ikvienam advokātam, kurš darbojas lietas dalībnieka, kas nav dalībvalsts vai Savienības iestāde, vārdā Savienības tiesās. Minēto nosacījumu tomēr nevar interpretēt kā pietiekamu nosacījumu tādā nozīmē, ka ikviens advokāts, kas ir tiesīgs praktizēt dalībvalsts tiesā, automātiski var praktizēt Savienības tiesās.
34
Ja, kā arī tika norādīts šī sprieduma 23. punktā, advokāta lomas izpratne Savienības tiesiskajā kārtībā izriet no dalībvalstu kopīgajām tiesiskajām tradīcijām, tomēr šī izpratne Savienības tiesā izskatāmajos strīdos tiek ieviesta objektīvi un obligāti ir neatkarīga no valstu tiesiskajām kārtībām.
35
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā pamatoti nosprieda, ka tiesību normas par neprivileģētu lietas dalībnieku pārstāvēšanu Vispārējā tiesā ir jāinterpretē cik vien iespējams autonomi, neatsaucoties uz valsts tiesībām.
36
Šo pašu iemeslu dēļ LESD 67. panta 1. punktam, uz kuru atsaucas PUKE, lai norādītu uz dalībvalstu atšķirīgo tiesisko iekārtu un tiesisko tradīciju ievērošanas pārkāpumu, šajā ziņā nav nozīmes, jo Tiesas Statūtu 19. pants, kurš ir piemērojams konkrētajā lietā, reglamentē lietas dalībnieku pārstāvēšanu nevis valsts tiesās, bet Savienības tiesās.
37
Līdz ar to PUKE izvirzītais otrais pamats un Polijas Republikas izvirzītā pirmā pamata otrā daļa attiecīgo apelāciju sūdzību pamatojumam ir jānoraida kā nepamatoti.
Par PUKE trešo pamatu saistībā ar kompetences piešķiršanas principa un subsidiaritātes principa pārkāpumu
38
PUKE norāda uz kompetences piešķiršanas principa, kas izriet no LES 5. panta 1. un 2. punkta, lasot tos kopā ar LES 4. panta 1. punktu, pārkāpumu. Tas uzsver, ka, Tiesas Statūtu 19. panta trešo daļu piemērojot vienīgi advokātiem, kuri nepraktizē uz darba līguma pamata, Vispārējā tiesa ir iejaukusies dalībvalstu kompetencē noteikt, vai personai ir advokāta kvalifikācija un vai tā tādējādi ir pārkāpusi kompetences piešķiršanas principu. Savienības tiesību priekšmets nevar būt tādu obligātu nosacījumu noteikšana, kuri ir jāizpilda, lai varētu praktizēt advokāta profesijā.
39
PUKE tāpat arī uzsver, ka, ņemot vērā, ka nekas neļauj pamatot norādi, saskaņā ar kuru esot neiespējami nodrošināt advokātu vai juriskonsultu neatkarību valsts līmenī, ar pārsūdzēto rīkojumu ir pārkāpts subsidiaritātes princips.
40
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka konkrētās apelācijas sūdzības attiecas nevis uz advokāta profesionālās darbības organizēšanu dalībvalsts teritorijā, bet gan uz lietas dalībnieku pārstāvēšanu Savienības tiesās, kāda tā ir paredzēta Tiesas Statūtos. Advokāta jēdziena interpretācija šo statūtu 19. panta kontekstā vispār neattiecas uz pušu pārstāvēšanu dalībvalstu tiesās, un tādējādi netiek pārkāpts ne kompetences piešķiršanas princips, ne subsidiaritātes princips.
41
Līdz ar to pamatu, ko PUKE ir izvirzījis savas apelācijas sūdzības pamatojumam, ir jānoraida kā nepamatotu.
Par PUKE ceturto pamatu un Polijas Republikas otro pamatu par samērīguma principa pārkāpumu
42
Prasītāji uzsver, ka Tiesas Statūtu 19. panta trešās un ceturtās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru juriskonsulti, kuri ir darba attiecībās ar lietas dalībnieku, nevar to pārstāvēt Savienības tiesā, nepamato nepieciešamība aizsargāt Savienības tiesvedību vai arī nodrošināt, ka lietas dalībnieki saņem neatkarīgu juriskonsultu sniegtos pakalpojumus. Šāda interpretācija tātad pārkāptu LES 5. panta 4. punktā noteikto samērīguma principu.
43
Tie uzsver, ka pastāv mazāk ierobežojoši materiāli un formāli pasākumi, kas tādējādi ļauj sasniegt to pašu mērķi – lietas dalībnieku pārstāvja neatkarību procesā Savienības tiesās –, nepastāvot nepieciešamībai izslēgt no šīs profesiju kategorijas juriskonsultus, kuri praktizē savā profesijā, pamatojoties uz darba līgumu. Šādi pasākumi esot ieviesti Polijā ar dažādām tiesību un ētikas normām, kuras reglamentē juriskonsultu profesionālo darbību.
44
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka katrā ziņā nešķiet, ka materiālie un formālie pasākumi, uz kuriem atsaucas apelācijas sūdzības iesniedzēji, ļauj nodrošināt advokātu neatkarību tādā pašā mērā, kā tas ir gadījumā, ja advokātam ar savu klientu nav darba attiecību.
45
Tādējādi PUKE ceturtais pamats un Polijas Republikas otrais pamats, ko tie izvirzījuši savu attiecīgo apelācijas sūdzību pamatojumam, ir jānoraida kā nepamatoti.
Par PUKE piekto pamatu un Polijas Republikas trešo pamatu par pārsūdzētā rīkojuma pamatojuma nesniegšanu
46
Apelācijas sūdzības iesniedzēji atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sprieduma pamatojumam ir skaidri un precīzi jāatspoguļo Vispārējās tiesas argumentācija, ļaujot ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un Tiesai – gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu savu pārbaudi.
47
Apelācijas sūdzības iesniedzēji uzskata, ka Vispārējā tiesa nav pietiekami balstījusies uz PUKE sniegtajiem paskaidrojumiem saistībā ar tā attiecībām ar juriskonsultēm, kuras to pārstāv. Tāpat arī Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā neesot ņēmusi vērā argumentus saistībā ar juriskonsulta neatkarību. Vispārējā tiesa nevarēja juridiski pamatoti izdot šo rīkojumu, pirms tam neveicot padziļinātu juriskonsulta profesionālo darbību reglamentējošo valsts tiesību normu analīzi.
48
Šajā ziņā ir jāatgādina arī, ka pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un pa vienam būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie argumenti, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs ar nosacījumu, ka tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai īstenotu savu pārbaudi (2008. gada 9. septembra spriedums apvienotajās lietās C-120/06 P un C-121/06 P FIAMM u.c./Padome un Komisija, Krājums, I-6513. lpp., 96. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Kā arī ir norādīts šī sprieduma 35. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā ir nolēmusi, ka tiesību normas par neprivileģētu lietas dalībnieku pārstāvēšanu Vispārējā tiesā ir jāinterpretē cik vien iespējams autonomi, neatsaucoties uz valsts tiesībām. Tādējādi Vispārējai tiesai nepavisam nebija jāanalizē juriskonsultu darbības specifiskā forma Polijā un neatkarības atšķirīgās pakāpes, kādas tiem ir, kā arī viņu darbību reglamentējošās valsts tiesības.
50
Līdz ar to PUKE piektais pamats un Polijas Republikas trešais pamats, ko tie izvirzījuši savu attiecīgo apelācijas sūdzību pamatojumam, ir jānoraida kā nepamatoti.
51
Tā kā neviens no pamatiem, ko apelācijas sūdzības iesniedzēji ir izvirzījuši savu apelācijas sūdzību pamatojumam, nevar tikt apstiprināts, apelācijas sūdzības ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
52
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzības noraidīt;
2)
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej un Polijas Republika sedz tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – poļu.