62013CC0511_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar savu apelācijas sūdzību Philips Lighting Poland SA (2) un Philips Lighting BV (3) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas spriedumu Philips Lighting Poland
un Philips Lighting /Padome (4), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja prasību atcelt Padomes 2007. gada 15. oktobra Regulu (EK) Nr. 1205/2007, ar ko pēc termiņa beigu pārskatīšanas, kuru veica saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 384/96 11. panta 2. punktu, nosaka antidempinga maksājumus par Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes integrētu, elektronisku, luminiscējošu spuldžu ( CFL‑i ) importu un attiecina tos uz šā paša ražojuma importu no Vjetnamas Sociālistiskās Republikas, Pakistānas Islāma Republikas un Filipīnu Republikas (5), ciktāl Regula Nr. 1205/2007 attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām.
2. Izskatāmā lieta dod iespēju Tiesai izteikt nostāju vairākos sarežģītos tiesību jautājumos, kuriem ir būtiska nozīme. Tai tiek lūgts izskatīt attiecīgi:
– Eiropas Savienības tiesas iespēju noraidīt prasību atcelt tiesību aktu, iepriekš nelemjot par absolūtu šķērsli tiesas procesam, kas ir pamatots ar tiesību celt prasību neesamību;
– LESD 263. panta piemērojamību ratione temporis ;
– Kopienas ražotāja tiesības celt prasību atcelt antidempinga regulu;
– Savienības iestāžu iespēju turpināt īstenot antidempinga procedūru, ja pēc sūdzības atbalsta līmeņa samazināšanās tā vairs neatbilst tiesiskajā regulējumā prasītajiem pārstāvības nosacījumiem, un
– Kopienas ražošanas nozares lielākās daļas jēdziena definīciju, lai noteiktu zaudējumus.
3. Šajos secinājumos es ierosināšu Tiesai šo apelācijas sūdzību noraidīt.
4. Vispirms es aicināšu Tiesu pēc savas ierosmes pārbaudīt, kādā mērā apelācijas sūdzības iesniedzējām ir tiesības celt prasību par apstrīdētās regulas atcelšanu.
5. Šajā ziņā, ierosinājis Tiesai veikt šo pārbaudi, ņemot vērā LESD 263. pantu, kurš, manuprāt, ir piemērojams ratione temporis, kaut gan šī prasība tika celta pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, es izklāstīšu iemeslus, kādēļ uzskatu, ka apstrīdētā regula skar Philips Lighting tieši un individuāli, no kā es secināšu, ka pēdējā minētā ir tiesīga celt prasību atcelt tiesību aktu.
6. Tālāk es norādīšu, kāpēc Vispārējā tiesa, manuprāt, nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Savienības iestādes varēja īstenot pārskatīšanas procedūru, pat ja atbalsta līmenis pārskatīšanas pieteikumam izmeklēšanas laikā bija samazinājies zem pārstāvības sliekšņa, kas ir prasīts tiesiskajā regulējumā.
7. Visbeidzot norādīšu, ka, lai gan Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka jēdziens “lielākā daļa no kopējā saražotā apjoma Kopienā”, kas ietverts Padomes 1995. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (6), kura pēdējo reizi grozīta ar Padomes 2005. gada 21. decembra Regulu (EK) Nr. 2117/2005 (7), 4. panta 1. punktā bija jāsaprot kā atsauce uz pamatregulas 5. panta 4. punktā minēto minimālo 25 % slieksni no šī saražotā apjoma, tā tomēr nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, noraidot 50 % sliekšņa no kopējā saražoto līdzīgo preču apjoma piemērošanu, kas arī ir norādīts šajā tiesību normā, jo šie divi sliekšņi, kuri noteikti vienīgi sūdzības pārstāvības izvērtēšanai, nav saistīti ar Kopienas ražošanas nozares definīciju, lai noteiktu zaudējumus. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas pārmet Vispārējai tiesai vienīgi to, ka tā nav veikusi minēto divu sliekšņu kumulatīvu piemērošanu, turklāt tai nepārmetot, ka tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nospriežot, ka lielāko daļu no kopējā saražotā apjoma Kopienā varēja veidot tikai viens Kopienas ražotājs, kas ir saražojis aptuveni 48 % no šī apjoma, es ierosināšu Tiesai nospriest, ka pamati nav pamatoti, un līdz ar to noraidīt apelācijas sūdzību.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Pamatregula
8. Tiesību normas, kuras reglamentē to, kā Savienība piemēro antidempinga pasākumus, un kuras bija spēkā pamatlietas faktu rašanās laikā, ir ietvertas pamatregulā.
9. Pamatregulas 3. panta “Zaudējumu noteikšana” 1. punktā ir noteikts, ka, ja nav norādīts citādi, termins “zaudējumi” nozīmē “būtiskus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus Kopienas ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu”.
10. Pamatregulas 4. panta “Kopienas ražošanas nozares definīcija” 1. punktā ir paredzēts, ka ar terminu “Kopienas ražošanas nozare” saprot “līdzīgo preču ražotāju kopumu Kopienā vai arī tos ražotājus, kuru kopējais saražoto līdzīgo preču apjoms veido lielāko daļu no šo preču kopējā saražotā apjoma Kopienā, kā teikts 5. panta 4. punktā”.
11. Pamatregulas 5. pantā, kurā reglamentēta lietas sākotnējās izskatīšanas uzsākšana, kuras mērķis ir noteikt sūdzībā apgalvotā dempinga pastāvēšanu, pakāpi un sekas, ir noteikts:
“1. Izņemot gadījumus, ko paredz 6. punkts, par dempingu uzskatāmas darbības pastāvēšanu, pakāpi un sekas sāk izmeklēt pēc rakstiskas sūdzības saņemšanas no fiziskas vai juridiskas personas vai apvienības, kam nav juridiskas personas statusa, bet kas rīkojas Kopienas ražošanas nozares vārdā.
[..]
4. Izmeklēšanu neuzsāk, ievērojot 1. punktu, ja vien, pamatojoties uz pārbaudi par to, kādā mērā tiek atbalstīta vai noraidīta Kopienas līdzīgās preces ražotāju izteiktā sūdzība, netiek konstatēts, ka sūdzību ir iesniegusi Kopienas ražošanas nozare vai tā ir iesniegta nozares vārdā. Uzskata, ka sūdzību ir iesniegusi Kopienas ražošanas nozare vai tā ir iesniegta nozares vārdā, ja šo sūdzību atbalsta tie Kopienas ražotāji, kuru kopējā saražotā produkcija veido vairāk nekā 50 % no kopējo saražoto līdzīgo preču apjoma, ko saražojusi tā Kopienas ražošanas nozares daļa, kura vai nu atbalsta, vai noraida sūdzību. Taču neuzsāk nekādu izmeklēšanu, ja tie Kopienas ražotāji, kuri nepārprotami atbalsta sūdzību, ražo mazāk nekā 25 % no kopējā saražoto līdzīgo preču apjoma, ko saražojusi Kopienas ražošanas nozare.
[..]”
12. Pamatregulas 9. pantā, kas attiecas uz lietas izbeigšanu, nesākot pasākumus vai nepiemērojot galīgos maksājumus, ir noteikts:
“1. Ja sūdzību atsauc, tad lietu var izbeigt, ja vien šāda izbeigšana nav pretrunā ar Kopienas interesēm.
[..]
4. Ja fakti galīgi pierāda dempinga un tā radīto zaudējumu esamību un Kopienas interesēs ir iejaukties saskaņā ar 21. pantu, tad Padome pēc Komisijas iesniegta priekšlikuma un konsultācijām ar Padomdevēju komiteju nosaka galīgo antidempinga maksājumu. [..]
[..]”
13. Saskaņā ar pamatregulas 11. pantu:
“[..]
2. Galīgā antidempinga pasākuma termiņš beidzas piecus gadus pēc tā uzlikšanas vai piecus gadus pēc datuma, kurā beidzās pēdējais pārskats par dempingu un zaudējumiem, ja vien pārskatā nekonstatē, ka pasākuma beigas var novest pie dempinga un zaudējumu turpināšanās vai atkārtošanās. Šādu termiņa beigu pārskatu sāk pēc Komisijas iniciatīvas vai pēc Kopienas ražotāju pieprasījuma vai viņu vārdā iesniegta pieprasījuma, un pasākums paliek spēkā, kamēr nav zināmi šāda pārskata rezultāti.
[..]
5. Šīs regulas attiecīgos noteikumus par procedūrām un izmeklēšanas veikšanu, izņemot tos, kas attiecas uz termiņiem, piemēro ikviena pārskata gadījumā [ikvienai pārskatīšanai], ko veic atbilstīgi 2., 3. un 4. punktam [..]
[..]”
B – Regulas par kompaktajām elektroniskajām luminiscējošajām gāzizlādes spuldzēm
14. Izmeklēšanas, kas tika uzsākta pēc European Lighting Companies Federation
sūdzības iesniegšanas, beigās, proti, 2000. gada 4. aprīlī, Savienība pieņēma Padomes 2001. gada 16. jūlija Regulu (EK) Nr. 1470/2001, ar ko piemēro galīgo antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu par tādu kompakto elektronisko luminiscējošo gāzizlādes spuldžu ( CF‑i ) importu, kuru izcelsme ir Ķīnas Tautas Republikā (8) .
15. Pēc tam, kad bija sākta izmeklēšana par iespējamu šo maksājumu apiešanu, Savienībā tika pieņemta Padomes 2005. gada 6. jūnija Regula (EK) Nr. 866/2005, ar ko galīgos antidempinga maksājumus, kurus ar Regulu (EK) Nr. 1470/2001 piemēroja Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes kompakto elektronisko luminiscējošo gāzizlādes spuldžu ( CFL‑i ) importam, attiecina uz tā paša ražojuma importu no Vjetnamas Sociālistiskās Republikas, Pakistānas Islāma Republikas un Filipīnu Republikas (9) .
16. Regulas Nr. 1470/2001 un Nr. 866/2005 vēlāk tika grozītas ar Padomes 2006. gada 1. septembra Regulu (EK) Nr. 1322/2006 (10) .
II – Faktiskie apstākļi
17. Pēc tam, kad bija publicēts paziņojums par Regulā Nr. 1470/2001 noteikto pasākumu termiņa beigām, Komisija no Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated, kas rīkojās Osram GmbH (11) vārdā, saņēma pārskatīšanas pieteikumu.
18. 2006. gada 12. jūnijā Komisija nosūtīja anketu četriem integrētu elektrisko luminiscences kompaktspuldžu ražotājiem (12) Kopienā, proti, GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt (13), Osram, Philips Lighting
un SLI Sylvania Lighting International (14) . Osram
un GE Hungary izteica atbalstu pārskatīšanas procedūras uzsākšanai, Philips Poland norādīja, ka tā iebilst pret šādu procedūru, bet Sylvania anketu neaizpildīja.
19. Konstatējot, ka bija pietiekami pierādījumi tam, lai pamatotu pārskatīšanas procedūras uzsākšanu, Komisija sāka izmeklēšanu par laika periodu no 2005. gada 1. jūlija līdz 2006. gada 30. jūnijam.
20. 2006. gada 26. novembrī GE Hungary Komisijai norādīja, ka tā vairs neatbalsta attiecīgo antidempinga pasākumu saglabāšanu, savukārt Sylvania 2006. gada 19. decembrī informēja Komisiju, ka tā uzskata, ka Kopienas interesēs neesot saglabāt attiecīgos antidempinga pasākumus.
21. 2007. gada 10. jūlijā Komisija nosūtīja informatīvu vēstuli, kurā tā darīja zināmu savu nodomu ierosināt izbeigt pārskatīšanu. Šajā vēstulē Komisija it īpaši paskaidroja, ka, lai gan pārskatīšanas uzsākšanas brīdī pieteikumu bija atbalstījusi lielākā daļa no saražotā apjoma Kopienā pārstāvjiem, to ražotāju kop ējais saražotais apjoms, kuri neatbalstīja pieteikumu, tagad esot nedaudz vairāk par 50 % no kopējā saražotā apjoma Kopienā. Līdz ar to tā secināja, ka antidempinga pasākumi bija jāatceļ un procedūra jāizbeidz.
22. 2007. gada 24. un 25. jūlijā Philips Poland un Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated iesniedza apsvērumus par minēto vēstuli.
23. Ar jaunu 2007. gada 31. augusta informatīvu vēstuli Komisija ieinteresētajām pusēm darīja zināmu, ka tā galu galā bija secinājusi, ka Kopienas interesēs ir par vienu gadu pagarināt attiecīgo antidempinga pasākumu piemērošanas periodu.
24. 2007. gada 15. oktobrī Eiropas Savienības Padome pieņēma apstrīdēto regulu.
III – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
25. Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 21. decembrī, apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdza atcelt apstrīdēto regulu.
26. Savas prasības pamatojumam tās izvirzīja trīs pamatus, no kuriem pirmie divi pamati bija saistīti ar pamatregulas 3. panta 1. punkta, 9. panta 1. un 4. punkta, kā arī 11. panta 2. punkta pārkāpumu.
27. Philips Lighting it īpaši apgalvoja, ka, pirmkārt, Savienības iestādes nevarēja īstenot antidempinga procedūru sūdzības atbalsta līmeņa samazināšanās gadījumā un ka, otrkārt, Padome nevarēja pamatoties tikai uz Osram
datiem, lai aprēķinātu Kopienas ražošanas nozarei nodarītos zaudējumus, jo šīs sabiedrības ražošanas apjoms, kas bija tikai aptuveni 48 % no kopējā saražotā apjoma Kopienā, nevarēja tikt uzskatīts par tādu, kas veido “lielāko daļu” no minētā apjoma.
28. Tā kā Padome bija izteikusi šaubas par prasības pieņemamību, apstrīdot apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tiesvedības ekonomijas apsvērumu dēļ uzreiz ir jāspriež par pamatiem, iepriekš nelemjot par prasības pieņemamību, jo tā katrā ziņā nav pamatota.
29. Argumentācijas beigās Vispārējā tiesa noraidīja abus pirmos pamatus divos jautājumos.
30. Pirmkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja jautājumu, vai Savienības iestādes varēja īstenot pārskatīšanas procedūru, lai gan sūdzības atbalsta līmenis bija nokrities zem pamatregulas 5. panta 4. punktā minētā 50 % sliekšņa.
31. Vispirms pārsūdzētā sprieduma 75.–78. punktā tā atgādināja, ka, lai gan lūgumu par pārskatīšanas procedūras uzsākšanu sākumā bija atbalstījušas Osram
un GE Hungary, kuras kopā veidoja vairāk nekā 50 % no kopējā saražotā CFL‑i
apjoma, savukārt Philips Poland bija iebildusi pret pārskatīšanu un Sylvania nebija izteikusi viedokli, tomēr situācija mainījās dažus mēnešus vēlāk, kad izmeklēšanas laikā GE Hungary
un Sylvania informēja Komisiju, ka tagad tās iebilst pret attiecīgo antidempinga pasākumu turpmāku saglabāšanu, kā rezultātā atbalsta pārskatīšanas pieteikumam līmenis, kaut arī tas joprojām lielā mērā pārsniedza pamatregulas 5. panta 4. punktā minēto 25 % slieksni, tomēr bija mazliet zem šajā pašā tiesību normā minētajiem 50 %, jo vienīgā Kopienas ražotāja, kura turpināja atbalstīt šo pieteikumu, proti, Osram, pārstāvēja 48 % no kopējā saražotā apjoma Kopienā un trīs pārējās ražotājas, kuras pret to iebilda, visas kopā pārstāvēja atlikušos 52 %.
32. Tālāk pārsūdzētā sprieduma 84. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka tā jau bija atzinusi, ka pamatregulas 5. panta 4. punktā Komisijai vispār nav ietverts nekāds pienākums izbeigt uzsāktu antidempinga procedūru, ja sūdzības pamatojuma līmenis ir nokrities zem minimālajiem 25 % no Kopienas ražošanas apjoma, jo “šis pants attiecas tikai uz sūdzības atbalsta līmeni, kas vajadzīgs, lai Komisija varētu uzsākt procedūru”. Tā precizēja, ka pamatregulas 9. panta 1. punkta formulējums bija pamatā spriedumam Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP /Padome (T‑249/06, EU:T:2009:62), lai gan tas bija pasludināts lietā, kurā sūdzība netika atsaukta, bet tika tikai apgalvots, ka atbalsts šai sūdzībai procedūras laikā samazinājās. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka “šāds risinājums ir pilnībā loģisks, ņemot vērā, ka, ja saskaņā ar minēto normu Komisijai nebija pienākuma izbeigt procedūru sūdzības atsaukšanas gadījumā, tad tas tai nebija jādara a fortiori
arī gadījumā, kad vienīgi samazinās sūdzības atbalsta līmenis”.
33. Pārsūdzētā sprieduma 86. punktā konstatējot, ka pamatregulas 5. panta 4. punkts un 9. panta 1. punkts ir piemērojami pārskatīšanas procedūrām saskaņā ar šīs regulas 11. panta 5. punktu, Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Savienības iestādēm bija tiesības īstenot pārskatīšanas procedūru, lai gan pastāvēja iespēja, ka minētās regulas 5. panta 4. punktā noteiktais 50 % slieksnis varēja tikt nesasniegts.
34. Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Padome, interpretējot pamatregulas 9. panta 1. punktu, nav piesavinājusies nekādu jaunu kompetenci, jo tā “nolēma saglabāt attiecīgos antidempinga maksājumus uz vēl vienu gadu tikai pēc tam, kad bija konstatējusi – kas bija tās pienākums –, ka dempings joprojām pastāvēja, ka šo maksājumu termiņa izbeigšanās varēja izraisīt šī dempinga un zaudējumu turpināšanos un ka antidempinga maksājumu saglabāšana bija Kopienas interesēs”. Vispārējā tiesa piebilda, ka šīs interpretācijas rezultātā nozīmi nezaudēja prasība, ka ir jāpierāda zaudējumu nodarīšana “Kopienas ražošanas nozarei”, lai varētu noteikt antidempinga maksājumus, jo Padome bija pareizi definējusi Kopienas ražošanas nozari, lai aprēķinātu zaudējumus.
35. Līdz ar to Vispārējā tiesa no tā secināja, ka šajā lietā nevar konstatēt nekādu pamatregulas 9. panta 1. punkta pārkāpumu.
36. Otrkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja jautājumu par Kopienas ražošanas nozares definīciju, lai aprēķinātu zaudējumus.
37. Vispirms pārsūdzētā sprieduma 91. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar pamatregulas 11. panta 2. punktu antidempinga pasākumu var saglabāt ilgāk nekā šajā tiesību normā minētie pieci gadi tikai tad, ja tā termiņa izbeigšanās var izraisīt dempinga un zaudējumu turpināšanos vai atkārtošanos, jēdzienu “zaudējumi” saprotot, piemērojot šīs pašas regulas 3. panta 1. punktu, kā būtiskus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus Kopienas ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu.
38. Tālāk pārsūdzētā sprieduma 92. punktā tā norādīja, ka pamatregulas 4. panta 1. punktā ar Kopienas ražošanas nozari saprot vai nu “līdzīgo preču ražotāju kopumu Kopienā”, vai arī “tos ražotājus, kuru kopējais saražoto līdzīgo preču apjoms veido lielāko daļu no šo [līdzīgo] preču kopējā saražotā apjoma Kopienā, kā teikts [šīs regulas] 5. panta 4. punktā”, un ka Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība, izvēloties starp šīm divām alternatīvām.
39. Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Vispārējā tiesa paskaidroja iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka Kopienas ražošanas nozarei, kāda tiek izmantota, lai noteiktu zaudējumus, [nav] obligāti jāsastāv no tiem pašiem Kopienas ražotājiem, kuri veido to Kopienas ražošanas nozari, kas tika ņemta vērā, lai noteiktu, vai sākotnējai sūdzībai vai pārskatīšanas pieteikumam bija pietiekams atbalsts saskaņā ar pamatregulas 5. panta 4. punktu. Tā uzskatīja, ka, “pirmkārt, otrajā gadījumā Kopienas ražošanas nozare var ietvert, ņemot vērā pēdējās minētās normas formulējumu, tikai tos Kopienas ražotājus, kuri atbalsta sūdzību vai pieteikumu, savukārt pirmajā gadījumā tā var ietvert visus Kopienas ražotājus neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav izteikuši šādu atbalstu. Otrkārt, ir jāpatur prātā, ka Kopienas ražošanas nozares definīcija, lai noteiktu zaudējumus, ir uzdevums, kas jāveic [Savienības] iestādēm pēc procedūras uzsākšanas”.
40. Pārsūdzētā sprieduma 94. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka iespējamās situācijas, kas tieši vai netieši ir minētas pamatregulas 9. panta 1. punktā, pēc definīcijas nozīmē, ka šīs regulas 5. panta 4. punktā paredzētais 50 % slieksnis vairs netiek izpildīts. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka “vispārīga atsauce [pamatregulas 4. panta 1. punktā] uz šīs regulas 5. panta 4. punktu, ciktāl runa ir par frāzi “lielāko daļu no [..] preču kopējā saražotā apjoma Kopienā”, var tikt saprasta tikai kā atsauce uz minimālo 25 % slieksni, nevis 50 % slieksni”. Atbilstoši Vispārējās tiesas uzskatam “šāds risinājums vēl jo vairāk ir nepieciešams tāpēc, ka prasības par to, ka Kopienas ražošanas nozarei ir jāveido lielākā daļa no kopējā saražotā apjoma Kopienā, mērķis ir nodrošināt to, ka ir pietiekami pārstāvēts šajā nozarē ietilpstošo ražotāju kopējais saražoto preču apjoms. Jautājums par to, vai tas tā ir, ir vairāk atkarīgs no šo ražotāju saražotā apjoma daļas kopējā Kopienā saražotajā apjomā, nevis no nostājas, kādu attiecībā uz sūdzību vai pārskatīšanas pieteikumu ir izteikuši tie ražotāji, kas nav iekļauti Kopienas ražošanas nozarē, piemērojot pamatregulas 5. panta 4. punktu”.
41. Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 95. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka Savienības iestādēm nevar prasīt, lai tās šī sprieduma 94. punktā minētajā gadījumā definē Kopienas ražošanas nozari, izmantojot vienīgi pamatregulas 4. panta 1. punktā paredzēto pirmo alternatīvu, lai gan tām ir plaša rīcības brīvība, izvēloties starp divām alternatīvām.
42. Pārsūdzētā sprieduma 96. punktā Vispārējā tiesa no tā secināja, ka Padome nav pieļāvusi nekādu kļūdu tiesību piemērošanā, nolemjot Kopienas ražošanas nozares definīcijā iekļaut vienīgi Osram .
IV – Par apelācijas sūdzību
43. Apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza divus pamatus savas apelācijas sūdzības pamatojumam.
44. Savā pirmajā pamatā tās uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā ar pamatregulas 9. panta 1. punkta a fortiori
interpretāciju, kura ir pretrunā gan šīs tiesību normas formulējumam, gan tās sistēmai, atzīstot, ka Komisija varēja īstenot procedūru ne tikai sūdzības atsaukšanas gadījumā, bet arī gadījumā, kad sūdzības atbalsta līmenis ir vienīgi samazinājies.
45. Savā otrajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka, lai noteiktu Kopienas ražošanas nozarei nodarītos zaudējumus, jēdziens “lielākā daļa no kopējā saražotā apjoma Kopienā” pamatregulas 5. panta 4. punkta izpratnē bija jāsaprot kā atsauce uz minimālo 25 % slieksni no saražotā apjoma, neņemot vērā 50 % slieksni, kas arī ir paredzēts šajā tiesību normā.
A – Par apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību
1) Lietas dalībnieku argumenti
46. Padome, Osram
un Komisija izvirza iebildi par prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas neesot skārusi individuāli.
47. Šīs iebildes par nepieņemamību pamatošanai Padome, kas, formāli neizvirzot iebildi, jau bija izteikusi šaubas Vispārējā tiesā par apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību, norāda, ka tās nevar norādīt uz spriedumu Timex /Padome un Komisija (15), jo tās nav atbalstījušas spēkā esošo antidempinga pasākumu pārskatīšanas pieteikumu, un ka tās arī nevar atsaukties uz judikatūru, kura izriet no sprieduma Nachi Europe (16), jo to pārdošanas cena nav tikusi izmantota dempinga starpības aprēķināšanai. Padome uzskata, ka Philips Lighting tāpat nevar norādīt uz doktrīnu, kas izriet no sprieduma Extramet Industrie /Padome (17), ciktāl tā neatrodas pietiekami īpašā situācijā, lai to nošķirtu no visiem citiem saimnieciskās darbības subjektiem noteiktu tai raksturīgu īpašību dēļ.
48. Philips Lighting, kura atgādina, ka tiesvedības ekonomijas apsvērumu dēļ Vispārējā tiesa nolēma izvērtēt tieši prasības pamatotību, iepriekš nelemjot par tās pieņemamību, uzskata, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 173. un 174. pantu Padomes atbildes raksts var ietvert tikai argumentus par apelācijas sūdzības apmierināšanu vai noraidīšanu, kas nozīmē, ka šī atbildes raksta elementi par prasības pieņemamību esot jāizslēdz no Tiesas pārbaudes. Pilnības labad tā apgalvo, ka apstrīdētā regula to ir skārusi tieši un individuāli, jo tā vienlaikus ir gan lielākā CFL‑i importētāja Savienībā, gan arī nozīmīga šo preču Kopienas ražotāja. Tā piebilst, ka šajā regulā ir atzīta antidempinga maksājumu negatīvā ietekme uz tās darbībām.
2) Mans vērtējums
49. Es piedāvāju vispirms pievērsties pārbaudei tiesā, kuru Tiesa kā apelācijas instance var īstenot saistībā ar jautājumu par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, un pēc tam es precīzāk izvērtēšu jautājumu par apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību, kurš vispirms ir saistīts ar ratione temporis
piemērojamās tiesību normas noteikšanu, un tālāk ar jautājumu, vai apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izpildījušas nosacījumus, lai varētu celt prasību atcelt tiesību aktu.
a) Pārbaude Tiesā saistībā ar prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību
50. Pārsūdzētajam spriedumam piemīt īpatnība, ka tajā ir apgriezta otrādi jautājumu parastā izskatīšanas secība, kas nozīmē, ka vispirms ir izvērtēta prasības pieņemamība un pēc tam ir izskatīta tās pamatotība. Lai gan Padome ir paudusi šaubas attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām celt prasību, Vispārējā tiesa, ņemot vērā “tiesvedības ekonomijas apsvērumus” (18), deva priekšroku prasības atcelt tiesību aktu noraidīšanai pēc būtības, nelemjot par tās pieņemamību.
51. Šāda Vispārējās tiesas parastā prakse (19) atbilst Tiesas judikatūrai, kas it īpaši izriet no spriedumiem Padome/ Boehringer (20) un Francija/Komisija (21), uz kuriem ir veikta atsauce pārsūdzētajā spriedumā, un ir atkārtota spriedumā Cofradía de pescadores
“ San Pedro ” de Bermeo  u.c./Padome (22) .
52. Uz brīdi pievērsīšos risinājumiem, kas apstiprināti šajos lēmumos.
53. Spriedumā Padome/ Boehringer
(C‑23/00 P, EU:C:2002:118) Tiesa, kurā iesniegta Padomes celtā prasība par Vispārējās tiesas spriedumu, kurā tā nebija izvērtējusi iebildi par nepieņemamību, kas tika izvirzīta, lai iebilstu pret prasību atcelt direktīvu (23), pirms apelācijas sūdzības kā nepieņemamas noraidīšanas, pamatojoties uz to, ka tā nebija vērsta pret nevienu lēmumu, ir uzskatījusi, ka “Vispārējai tiesai bija jāizvērtē, kā tā to [bija] izdarījusi, vai pareizas tiesvedības apsvērumi lietas apstākļos pamato šajā lietā celtās prasības noraidīšanu pēc būtības, nelemjot par Padomes izvirzīto iebildi par nepieņemamību” (24) .
54. Savā spriedumā Francija/Komisija (C‑233/02, EU:C:2004:173) Tiesa, kurā iesniegta prasība atcelt lēmumu par vienošanās noslēgšanu saistībā ar pamatnostādnēm, ir uzskatījusi, ka nebija jālemj par iebildi par nepieņemamību, kura bija balstīta uz apstrīdama tiesību akta neesamības konstatējumu, jo Francijas Republikas prasījumi bija jānoraida pēc būtības.
55. Visbeidzot savā spriedumā Cofradía de pescadores “ San Pedro ” de Bermeo  u.c./Padome (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) Tiesa, pārņemot sprieduma Padome/ Boehringer
(C‑23/00 P, EU:C:2002:118) formulējumu, ir noraidījusi Padomes pretapelācijas sūdzību saistībā ar daļēju Vispārējās tiesas sprieduma atcelšanu, kurā Vispārējā tiesa bija noraidījusi prasību par ārpuslīgumisko atbildību, neizvērtējot šīs iestādes izvirzīto iebildi par nepieņemamību (25) .
56. Judikatūras konsekvences labad, manuprāt, ir jāsalīdzina šie risinājumi ar Tiesas noteikto principu, ka prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamība, kas izriet no tā, ka prasītājam nav tiesību celt prasību, ir absolūts pamats, kuru Savienības tiesa var un kuru tai pat ir jāizvirza pēc savas ierosmes (26) . Saskaņā ar tās formulējumu spriedumā Stadtwerke Schwäbisch Hall  u.c./Komisija (27) “Tiesai, kurā iesniegta apelācijas sūdzība saskaņā ar tās Statūtu 56. pantu, ir jāspriež, vajadzības gadījumā arī pēc pašas iniciatīvas, par absolūtu pamatu, kas izriet no EKL 230. panta ceturtajā daļā noteiktā nosacījuma neievērošanas, saskaņā ar kuru prasītājs var prasīt atcelt lēmumu, kas nav tai adresēts, tikai tad, ja tas viņu skar tieši un individuāli” (28) . Citos lēmumos Tiesa turklāt skaidri ir kvalificējusi pamatu saistībā ar prasības, kuru fiziska vai juridiska persona ir iesniegusi par lēmumu, kas nav tai adresēts, nepieņemamību kā “absolūtu šķērsli tiesas procesam”, kas Savienības tiesām jebkurā brīdī ir jāpārbauda pat pēc savas ierosmes (29) . Absolūti šķēršļi tiesas procesam nav tādi pamati kā pārējie, kuri var tikt pielīdzināti pamatiem pēc būtības. Kā izriet gan no Reglamenta 150. panta, gan no Tiesas judikatūras, tie – gluži pretēji – iekļaujas īpašā procesuālā režīmā, kuram it īpaši ir raksturīgs tas, ka šie pamati var tikt izvērtēti jebkurā tiesvedības brīdī pat pēc savas ierosmes.
57. Šie divi paralēlie judikatūras aspekti nerada pilnīgas saskaņotības sajūtu labi veidotā tiesu sistēmā. Patiešām, kā attaisnot to, ka Savienības tiesai arī apelācijas tiesvedībā ir noteikts pienākums pēc savas ierosmes izvirzīt iebildi par nepieņemamību, kura ir pamatota ar tiesību celt prasību atcelt tiesību aktu neesamību, un tajā pašā laikā ir atzīts, ka tā var nelemt par šādu iebildi par nepieņemamību, ja šo iebildi tajā ir izvirzījusi kāda puse? Vai pienākums, kas it īpaši noteikts apelācijas instances tiesai, sistemātiski pārbaudīt tiesības celt prasību ir saderīgs ar iespēju neveikt šo pārbaudi, ja prasība var tikt noraidīta pēc būtības?
58. Galvenokārt norādīšu trīs kritiskas piezīmes attiecībā uz judikatūru, kurā ir atļauts Savienības tiesai neizvērtēt iebildi par nepieņemamību, kas ir pamatota ar tiesību celt prasību neesamību, ja izrādās, ka prasība var tikt noraidīta pēc būtības.
59. Pirmkārt, man nešķiet, ka šis risinājums ir saderīgs ar iebildes par nepieņemamību, kura ir pamatota ar tiesību celt prasību neesamību, absolūta rakstura atzīšanu. Ja iebildei par nepieņemamību ir absolūts raksturs, Savienības tiesai, lai gan tā “var” lemt jebkurā brīdī un noteikti var lemt in limine litis, tomēr “ir jālemj” savā lēmumā. Citiem vārdiem sakot, tās rīcībā esošā iespēja attiecas tikai un vienīgi uz tā brīža izvēli, kurā tā vēlas izpildīt pienākumu pēc savas ierosmes pārbaudīt prasības pieņemamību.
60. Otrkārt, es uzskatu, ka minētā judikatūra neatbilst šīs iebildes par nepieņemamību būtībai un tiesiskajam režīmam. Ja prasības atcelt tiesību aktu, kuru ir iesniegusi fiziska vai juridiska persona, pieņemamības nosacījumi nav izpildīti, Tiesa, ņemot vērā tās pilnvaru ierobežojumus, lai lemtu par šādām prasībām, vairs nevar izvērtēt tās atbalstošos pamatus pēc būtības. Saskaņā gan ar EKL 230. panta otrajā un trešajā daļā, gan LESD 263. panta otrajā un trešajā daļā izmantoto terminoloģiju vairs nav tās “jurisdikcijā” tās izskatīt. Prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamība prasītāja tiesību celt prasību neesamības dēļ līdz ar to ir šķērslis šīs prasības pamatotības pārbaudes īstenošanai.
61. Treškārt, es šaubos par to, vai būtu pilnībā atbilstoši pareizai tiesvedībai un tiesību politikai, ka atbildes sniegšana uz būtiskiem jautājumiem, kuri var rasties citās lietās, tiek atlikta uz vēlāku laiku. Šī prakse, kura ir pragmatiska un kuru ir grūti saskaņot ar tiesību normas stingru piemērošanu, manuprāt, ir vēl jo vairāk apšaubāma tāpēc, ka neaprobežojas tikai ar gadījumiem, kuros prasība acīmredzami nav pamatota, bet tās nepieņemamība neizriet tikpat acīmredzami. Gluži pretēji, tā tiek vispārīgi un neierobežoti piemērota, ietverot gadījumus, kad prasības pamatotības vērtējums ir radījis nopietnas grūtības.
62. Šī apelācijas sūdzība piedāvā iespēju apstiprināt šo judikatūru vai – gluži pretēji – atteikties no šīs judikatūras, kuras pārskatīšana nav nelietderīga, ņemot vērā, ka Tiesas spriedumi, kuros ir pausts viedoklis par šo jautājumu, ir pasludināti agrāk nekā tie, kuros, pirmkārt, Savienības tiesai ir noteikts pienākums spriest, vajadzības gadījumā arī pēc savas ierosmes, par pamatu saistībā ar prasības, kuru fiziska vai juridiska persona ir iesniegusi par lēmumu, kas nav tai adresēts, pieņemamību un, otrkārt, šis pamats ir kvalificēts kā “absolūts šķērslis tiesas procesam”.
63. Var tikt aplūkoti trīs risinājumi.
64. Vispirms, kaut gan es nedomāju, ka šis risinājums būtu pamatots, es nevaru izslēgt, ka Tiesa paredz apstiprināt savu judikatūru, kas tai liktu tieši izvērtēt apelācijas sūdzības pamatus, vispirms nespriežot par jautājumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju iesniegtās prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, kura tai būtu jāizskata tikai tad, ja tā nolemtu nepiemērot risinājumu par apelācijas sūdzības noraidīšanu, kuru es tai ierosināšu pieņemt pēc būtības.
65. Atbilstoši manam ierosinājumam otrais risinājums ietvertu atteikšanos no judikatūras vai vismaz tās pakārtošanu konstatējumam, ka prasība atcelt tiesību aktu ir acīmredzami pilnīgi nepamatota, kas izskatāmajā lietā liktu Tiesai vispirms izvērtēt apelācijas sūdzības pieņemamību.
66. Visbeidzot, trešais risinājums ietvertu, nespriežot par minētās judikatūras vērtībām, atturēšanos to piemērot izskatāmajā lietā, precizējot, ka šī judikatūra Savienības tiesai dod vienīgi iespēju nelemt par prasības pieņemamību, ja tā paredz prasību noraidīt, nenosakot Tiesai to par pienākumu.
67. Iepriekš minēto iemeslu dēļ es dodu priekšroku otrajam risinājumam, kas uzreiz liek uzdot jautājumu par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību un, lai uz to atbildētu, noteikt tiesību normas, kuras ir piemērojamas laikā.
b) Ratione temporis
piemērojamo tiesību normu noteikšana
68. Pirms konkrētas izvērtēšanas, vai apelācijas sūdzības iesniedzējām bija tiesības celt prasību atcelt apstrīdēto regulu, vēl rodas iepriekšējs jautājums. Šis jautājums ir par to, kurš no pantiem – EKL 230. panta ceturtā daļa vai LESD 263. panta ceturtā daļa – ir piemērojams ratione temporis .
69. Saistībā ar šīs apelācijas sūdzības izskatīšanu jautājumam ir praktiska piemērojamība, kas ir apgriezti proporcionāla tā teorētiskajai nozīmībai.
70. Atbilde uz šo jautājumu faktiski nav noteicošā lietas atrisināšanai, jo turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas ir skārusi tieši un individuāli.
71. Savukārt šai atbildei ir zināma teorētiska nozīme, jo Lisabonas līgumā, nebūt ne tikai identiski pārņemot prasību atcelt tiesību aktu, kuras var celt fiziskas un juridiskas personas, pieņemamības nosacījumus, tie, gluži pretēji, ir atviegloti, LESD 263. panta ceturtajai daļai pievienojot pēdējo teikuma daļu, kurā ir atļauts celt prasību atcelt tiesību aktu attiecībā uz reglamentējošiem aktiem, kas nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem un kas prasītāju skar tieši. Līdz ar to fiziskai vai juridiskai personai, kura nav tiesīga celt prasību, ņemot vērā EKL 230. pantu, teorētiski varētu tikt atzītas tiesības celt prasību, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
72. Pirms savas nostājas par šīs pēdējās minētās tiesību normas piemērojamību ratione temporis
izklāsta vispirms ir jāatgādina Vispārējās tiesas pašreizējā judikatūra šajā jautājumā.
73. Vispārējā tiesa ir izskatījusi jautājumu, vai LESD 263. panta ceturtā daļa ir piemērojama tiesvedībām, kuras turpinās 2009. gada 1. decembrī, savos rīkojumos Norilsk Nickel Harjavalta
un Umicore /Komisija (30), kā arī Etimine
un Etiproducts /Komisija (31) .
74. Šajos abos lēmumos, vispirms atgādinot, ka Lisabonas līgumā nav paredzēts neviens īpašs pārejas noteikums, Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka “no judikatūras izriet, ka, pirmkārt, saskaņā ar principu tempus regis actum
[..] jautājums par prasības pieņemamību ir jārisina, pamatojoties uz noteikumiem, kuri ir spēkā prasības celšanas dienā [..], un, otrkārt, prasības pieņemamības noteikumi ir novērtējami prasības celšanas brīdī, t.i., prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī [..], kuru ir iespējams grozīt tikai tad, ja prasības pieteikums ir iesniegts pirms termiņa prasības celšanai beigām” (32) .
75. Vispārējā tiesa piebilst, ka “pretējs risinājums radītu patvaļas risku tiesu iestādēs, jo prasības pieņemamība būtu atkarīga no datuma, kas izvēlēts pēc nejaušības principa, kad ir pieņemts Vispārējās tiesas galīgais lēmums” (33), un ka, pat pieņemot, ka LESD 263. panta ceturtā daļa, it īpaši tās pēdējā teikuma daļa, varētu būt piemērojama šajā gadījumā, piešķirot prasītājām tiesības novērst nepilnības saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, to nevar ņemt vērā, novērtējot šīs prasības pieņemamību, ņemot vērā, ka prasības termiņš saskaņā ar EKL 230. panta piekto daļu, kā arī LESD 263. panta sesto daļu beidzās jau 2009. gada 1. decembrī, kad stājās spēkā LESD 263. pants (34) .
76. Visbeidzot Vispārējā tiesa norāda, ka “šis vērtējums nav apstrīdams ar tēzi, saskaņā ar kuru LESD 263. pants ir daļa no procesuālajiem noteikumiem, attiecībā uz kuriem judikatūrā ir atzīts, ka gadījumā, ja atšķiras materiālo tiesību normas, tiem parasti jāattiecas uz visām tiesvedībām, kas ir uzsāktas brīdī, kad tie stājas spēkā, [jo], pat pieņemot, ka jautājumi par tiesas kompetenci attiecas uz procesuālajiem noteikumiem [..], ir skaidrs, ka [..], lai noteiktu piemērojamos noteikumus, saskaņā ar kuriem jānovērtē prasība par atcelšanu, kas sagatavota pret Savienības aktu, ir jāpiemēro tempus regit actum
princips” (35) .
77. Vai šī judikatūra ir jāapstiprina vai jāapšauba?
78. Es varētu mēģināt spontāni piedāvāt apstiprināt šo judikatūru, jo Vispārējās tiesas izvirzītie pamatojumi risinājumam, kuru tā ir izmantojusi, sākotnēji šķiet pārliecinoši. Lai izvērtētu prasītāja tiesības celt prasību Savienības tiesās, patiešām ir loģiski atsaukties uz datumu, kurā prasība ir iesniegta. Turklāt ir likumīgi vēlēties izvairīties no nevienlīdzīgas attieksmes riska prasību izskatīšanā, ievērojot Savienības tiesas ātrumu.
79. Tomēr es saskatu vismaz trīs pretējus argumentus, kas, manuprāt, no apjoma viedokļa ir plašāki.
80. Pirmais iemesls var būt saistīts ar tradicionāliem noteikumiem, kuri regulē Savienības tiesību aktu piemērojamību laikā. Man šķiet, ka analīze, no kuras secināms, ka tempus regit actum
principam būtu jāietver tūlītēja procesuālo tiesību normu piemērošana, faktiski ir balstīta uz ne visai pārspīlētu šī juridiskā izteiciena koncepciju, kas, manuprāt, neatbilst šajā jomā piemērojamajiem principiem.
81. Tiesību kolīziju laikā atrisināšanu nosaka klasiska atšķirība starp materiālo tiesību normām un procesuālo tiesību normām.
82. Materiālo tiesību normas parasti tiek interpretētas kā tādas, kuras ir nekavējoties piemērojamas, kas nozīmē, ka tās var regulēt situācijas, kas “radīsies”, kā arī “pašreizējās” sekas (36) un sekas “nākotnē” (37) situācijās, kas ir jau “radušās”, bet nav pilnībā īstenojušās iepriekšējās tiesību normas darbības laikā. Lai nodrošinātu tiesiskās noteiktības un tiesiskās paļāvības principu ievērošanu, kuri nosaka, ka Savienības tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un paredzamiem attiecīgajām personām, minētās tiesību normas tomēr nevar tikt piemērotas ar atpakaļejošu spēku – neatkarīgi no tā, vai tāda piemērošana ieinteresētajām personām būtu labvēlīga vai nelabvēlīga, – kas nozīmē, ka jaunās tiesību normas nevar attiecināt uz situācijām, kādas “ir eksistējušas” pirms šo normu stāšanās spēkā, ja vien no to formulējuma, mērķiem vai struktūras skaidri neizriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (38) .
83. Procesuālo tiesību normas iekļaujas atšķirīgā režīmā, ko iezīmē vēl stingrāka principa par jaunu tiesību normu tūlītēju iedarbību piemērošana. Tādējādi saskaņā ar judikatūrā vairākkārt atzīto procesuālie noteikumi “principā” tiek piemēroti visās lietās, kas tiek izskatītas datumā, kad tās stājas spēkā (39) . Šajā zi ņā Tiesa ir sniegusi divus svarīgus precizējumus. Vispirms tā ir nospriedusi, ka jautājums par tiesas kompetenci attiecas uz procesuālo tiesību normām (40) . Tālāk tā ir noraidījusi nošķīruma starp materiālo un procesuālo tiesību normām piemērošanu, ja Savienības tiesiskajā regulējumā ietvertās procesuālo tiesību normas veido nedalāmu veselumu ar materiālo tiesību normām un tās nevar skatīt atsevišķi attiecībā uz to iedarbību laikā (41) .
84. Ir jānorāda, ka judikatūrā šo principu piemēro ļoti plaši, neparedzot nošķīrumu starp procesuālajiem dokumentiem pirms vai pēc jaunā tiesību akta pieņemšanas vai starp tiesību normām, kas regulē lietas dalībnieku darbību, un tādām tiesību normām kā jurisdikcijas normas, kas regulē tiesas darbību (42) .
85. LESD 263. panta tiesību normas ir jāuzskata par tādām, kam ir procesuāls raksturs, jo tajās ir noteiktas personas, kurām ir tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu, pat ja tajās ir noteikti nosacījumi pēc būtības, nevis tikai formāli nosacījumi. Tādējādi procesuālo tiesību normu tūlītējas iedarbības princips nozīmē to tūlītēju piemērošanu tiesvedībā esošajās lietās, stājoties tām spēkā.
86. Pat pieņemot, ka jaunas tiesību normas tūlītējas iedarbības princips būtu uzskatāms par tādu, kas neļauj šo normu piemērot procesuālajam dokumentam, kurš šajā gadījumā ir prasība atcelt tiesību aktu, pirms tās stāšanās spēkā, ir jānorāda, ka LESD 263. panta tiesību normām papildus vispārējam “procesuālās” normas aspektam, ciktāl tās attiecas uz tiesībām celt prasību atcelt tiesību aktu, piemīt īpašs “jurisdikcijas” normas aspekts, jo tajās ir noteiktas Savienības tiesas pilnvaras lemt par fizisku un juridisku personu iesniegtajām prasībām atcelt tiesību aktu.
87. Šajā ziņā, kā esmu uzsvēris iepriekš, LESD 263. panta otrās daļas formulējums, kurā ir minēti nosacījumi, saskaņā ar kādiem Tiesas “ kompetencē ir [..] prasības” (43), un uz kuriem ir atsauce šī panta ceturtajā daļā, man šķiet nozīmīgs. Ņemot vērā šo aspektu, tempus regit actum princips nevar pamatot jaunās tiesību normas nepiemērošanu, jo, tā kā lieta nav tikusi atrisināta ar spriedumu, nepastāv pabeigts procesuāls dokuments attiecībā uz jurisdikcijas normām, bet gan ir situācija, kura turpina norisināties un kura ir jāregulē ar jaunajām jurisdikcijas normām. Tādējādi Tiesai, kas ir ieguvusi kompetenci, sākot no 2009. gada 1. decembra, lai lemtu par prasībām atcelt tiesību aktu, kuras iesniegušas fiziskas un juridiskas personas par reglamentējošu aktu, kas tās skar tieši un kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumu, no šī datuma ir jābūt spējīgai lemt par šādām prasībām, tostarp prasībām, kas tajā jau tiek izskatītas. Piebildīšu, ka, lai gan tas ietilpst atšķirīgā procesuālā kontekstā, spriedums Weryński (44), kurā lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu, kas ir iesniegts pirms Lisabonas līguma stāšanās spēkā, ir piemērotas jaunās tiesību normas, ar kurām ir atcelts agrākais prejudiciālā lūguma tiesību ierobežojums, kas bija paredzēts EKL 68. panta 1. punktā (45), atspoguļo Tiesas tendenci nekavējoties piemērot jaunās tiesību normas, kas reglamentē tās kompetenci.
88. Otrais iemesls, kas, manuprāt, ir primārs, liecina par labu LESD 263. panta piemērošanai tiesvedībā esošajās lietās. Šīs tiesību normas piemērošanas laikā nosacījumi ir jānosaka, ņemot vērā tās mērķi, kas veicina vajadzīgo tiesību aizsardzības līdzekļu nodrošināšanu privātpersonām, lai tām garantētu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, novēršot, kā to ir atgādinājusi Tiesa, ka privātpersonām ir jāpārkāpj tiesības, lai tās varētu iegūt piekļuvi tiesai (46) . Tā kā tiesību apstrīdēt jebkuru aktu, kas ietekmē to tiesisko situāciju, atzīšana attiecībā uz visām privātpersonām iekļaujas prasībā par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kura atkārtoti ir apstiprināta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, un tādējādi veido vienu no Savienības, kas ir balstīta uz tiesiskas valsts vērtībām, pamatiem, tad, manuprāt, Savienības tiesas uzdevums ir nekavējoties pārtraukt situāciju, kura varētu izraisīt pamattiesību – tiesību celt prasību – ierobežojumu, un, lai to paveiktu, piemērot tiesvedībā esošajās lietās jauno tiesību normu.
89. Trešais iemesls var izrietēt no tā, ka nedz tiesiskās noteiktības principam, nedz tiesiskās paļāvības principam nav pretrunā LESD 263. panta piemērošana tiesvedībā esošajās lietās tā stāšanās spēkā brīdī. Šajā ziņā ir jānorāda, ka jaunas tiesību normas, kuras mērķis ir novērst nepilnību Savienības tiesību aizsardzības tiesā sistēmā, piemērošana tiesvedībā esošajās lietās neietekmē tiesisko noteiktību. Tiesvedība saistībā ar Savienības iestāžu tiesību aktu atcelšanu, kas tiek īstenota saskaņā ar LESD 263. un 264. pantu, ir objektīva tiesvedība, kuras mērķis vispirms ir atjaunot tiesiskumu. Normas, kas atvieglo prasību atcelt tiesību aktu pieņemamības nosacījumus, tūlītēja piemērošana tiesvedībā esošajām lietām nedod priekšroku vienas puses subjektīvajām tiesībām par sliktu otras puses tiesībām, kā tas varētu būt materiālo tiesību normas piemērošanas ar atpakaļejošu spēku gadījumā. Tā arī neietekmē tiesību subjektu tiesisko paļāvību un, gluži pretēji, nostiprina aizsardzību, atvieglojot tiem pieeju Savienības tiesai.
90. Piebildīšu, ka apstāklis, ka Tiesas sniegtā šaurā interpretācija jēdzienam “reglamentējošs akts” (47) un it īpaši nosacījumam par īstenošanas pasākumu neesamību (48) ir attiecināta tikai uz tiešas vēršanās Savienības tiesā nosacījumu atvieglošanu, nav arguments, kas pamato pretēju risinājumu, jo nekas neattaisno, ka šīs tiesību normas materiālā satura zaudējums tiek papildināts ar satura laika ziņā zudumu.
91. Šādi ir iemesli, kādēļ es ierosinu Tiesai nospriest, ka LESD 263. pants ir piemērojams izskatāmajai prasībai atcelt tiesību aktu, un līdz ar to tās pieņemamība ir jāizvērtē, ņemot vērā šo pantu.
c) Apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesības celt prasību
92. LESD 263. panta ceturtajā daļā ir paredzēti divi gadījumi, kādos fiziska vai juridiska persona var celt prasību par lēmumu, kurš nav adresēts šai personai. Pirmkārt, šādu prasību ir iespējams celt, ja šis lēmums šo personu skar tieši un individuāli. Otrkārt, attiecīgā persona var iesniegt prasību par reglamentējošu aktu, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ja tas šo personu skar tieši.
93. Vispirms ir jāizvērtē prasības pieņemamība, ņemot vērā pirmo gadījumu. Tā kā nosacījums par tiešu skaršanu nav apstrīdēts, uzreiz ir jāpārbauda, vai ir izpildīts nosacījums par apelācijas sūdzības iesniedzēju individuālu skaršanu.
94. No pastāvīgās judikatūras saistībā ar spriedumu Plaumann /Komisija (49) izriet, ka personas, kas nav lēmuma adresātes, var apgalvot, ka ir skartas individuāli, tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē noteiktu tām raksturīgu īpašību dēļ vai tādas faktiskas situācijas dēļ, kas tās atšķir no visām citām personām un tādēļ tās individuāli izceļ tieši tāpat kā lēmuma adresātu (50) .
95. It īpaši attiecībā uz lēmumiem antidempinga pasākumu jomā Tiesai vairākkārt ir bijusi iespēja apstiprināt, ka regulām, kurās ir noteikts antidempinga maksājums, lai gan tām ir normatīvs raksturs, jo tās attiecas uz visiem ieinteresētajiem saimnieciskās darbības subjektiem, var būt arī individuāls raksturs, ciktāl tās var attiekties tieši un individuāli uz atsevišķiem uzņēmējiem (51), kuriem tādēļ ir tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu. Tādējādi nostiprinot šo aktu “hibriditātes” teoriju, judikatūra ir izrādījusi relatīvu labvēlību saistībā ar attiecīgo uzņēmēju tiesību celt prasību atzīšanu.
96. Šī attīstība dažādā intensitātē izpaužas saistībā ar visiem attiecīgajiem uzņēmējiem neatkarīgi no tā, vai runa ir par ražotājiem un eksportētājiem, importētājiem, atsevišķiem Kopienas piegādātājiem vai ražotājiem.
97. Pirmkārt, ņemot vērā faktu, ka antidempinga maksājumi tiek noteikti saskaņā ar konstatējumiem, kuri izriet no izmeklēšanām saistībā ar individuāli izceltu uzņēmumu ražošanas cenām un eksporta cenām, Tiesa ir uzskatījusi, ka regulas, ar kurām tiek noteikts antidempinga maksājums, ir tādas, kas tieši un individuāli skar tos “ražotāju un eksportētāju uzņēmumus”, kuri tiek vainoti dempingā, pamatojoties uz datiem par to komercdarbību, un kuri tādējādi var pierādīt, ka tie ir identificēti Komisijas vai Padomes tiesību aktos vai ka tos ir skārušas sagatavošanas izmeklēšanas (52) .
98. Otrkārt, Tiesa arī ir nospriedusi, ka ar konstatējumiem par dempinga esamību tiek individuāli skarti tie “importētāji”, kas ir saistīti ar trešo valstu eksportētājiem, kuru produktiem ir tikuši piemēroti antidempinga maksājumi, ja eksporta cena (53) vai pats antidempinga maksājums (54) ir ticis aprēķināts atkarībā no šo importētāju praktizētās attiecīgo preču tālākpārdošanas cenas Savienības tirgū. Turpretī tiesības celt prasību ir tikušas liegtas Savienībā reģistrētam neatkarīgam importētājam, kurš nebija minēts Komisijas un Padomes tiesību aktos un kuru regula, ar ko tiek noteikti antidempinga maksājumi, bija skārusi tikai tajā ziņā, ka tas objektīvi ietilpa tās piemērošanas jomā (55) . Izņēmums attiecībā uz šo izņēmumu ir sniegts spriedumā Extramet Industrie /Padome (56), kurā ir atzītas tiesības celt prasību neatkarīgam importētājam, kurš ir pierādījis, ka pastāv īpašu situāciju veidojošu apstākļu kopums, kas to atšķir, ņemot vērā attiecīgo pasākumu, no visiem citiem saimnieciskās darbības subjektiem (57) .
99. Treškārt, judikatūrā ir atzītas tiesības celt prasību tādiem saimnieciskās darbības subjektiem kā oriģināliekārtu ražotājs, kurš ar savu paša preču zīmi piegādā ražotāja saražotās preces un kuram saistībā ar tā tirdzniecības attiecībām ar attiecīgo preču ražotāju piemīt ierobežots skaits speciālu īpašību, ko ir noteikušas iestādes un kas tika ņemtas vērā, nosakot normālo vērtību un aprēķinot dempinga starpību, uz kuru pamatojoties tika noteikts antidempinga maksājums (58) .
100. Ceturtkārt, Savienības tiesa ir atzinusi tiesības celt prasību “Kopienas ražotājam”, ja regula, ar kuru tiek noteikts antidempinga maksājums, pamatojas uz šī ražotāja, proti, attiecīgās preces lielākā ražotāja Savienībā, individuālo situāciju. Lai izdarītu šādu konstatējumu, Tiesa ir atzinusi, ka minētā ražotāja iesniegtie iebildumi bija pamatā sūdzībai, kuras dēļ tika sākta izmeklēšanas procedūra, ka tā apsvērumi bija uzklausīti procedūras gaitā, kuras norisi lielā mērā bija noteikuši minētie apsvērumi, un ka antidempinga maksājums bija pierādīts atbilstoši sekām, kādas konstatētais dempings tam bija izraisījis (59) .
101. Atbilstoši no krimināltiesībām aizgūtajai terminoloģijai varētu teikt, ka judikatūra galu galā ir atzinusi tiesības celt prasību ne tikai dempinga prakses autoriem un dažiem to līdzdalībniekiem, bet arī no tā cietušajām personām, taču ar dažādiem nosacījumiem, kas apgrūtina izmantojamo kritēriju noteikšanu. Izņemot importētājus un atsevišķus piegādātājus, attiecībā uz kuriem ir ticis izstrādāts kritērijs – lai gan apšaubāms (60) –, kurš ir balstīts uz to, ka tiek ņemti vērā to ekonomiskie dati, nosakot elementus, kas ir jāņem vērā, aprēķinot antidempinga maksājumu, galvenais kritērijs ir balstīts uz prasītāja līdzdalību tiesību akta pieņemšanas procesā.
102. Manuprāt, šī kritērija piemērošana šajā lietā liek atzīt, ka apstrīdētā regula apelācijas sūdzības iesniedzējas ir skārusi noteiktu tām raksturīgu īpašību dēļ. Turklāt tās var atsaukties uz faktisko situāciju, kas tās atšķir no visām citām personām un līdz ar to individuāli izceļ tieši tāpat kā lēmuma adresātus.
103. Pirmkārt, apstrīdētā regula nav skārusi Philips Lightin g tikai kā būtisku Kopienas ražotāju, kura ir cietusi no dempinga, objektīvi iekļaujoties tās piemērošanas jomā. Tai ir arī īpašs procesuāls statuss, jo netiek apstrīdēts, ka apstrīdētās regulas motīvu daļas 13. punkta g) apakšpunktā, 47.–49. punktā, 98. un 99. punktā ir izdarīta atsauce uz šo ražotāju, kas ir tikusi identificēta kā “Kopienas ražotāja”, nevis ražotāja, kura ir sadarbojusies izmeklēšanā. Turklāt saistībā ar izmeklēšanas laikā veikto pārbaudi, ņemot vērā pamatregulas 5. panta 4. punktu, Philips Lightin g ir minēta “iebildumu iesniedzējas” statusā attiecībā uz pārskatīšanas pieteikumu. Tādējādi tā var ne tikai atsaukties uz savu līdzdalību procedūrā pirms antidempinga pasākumu pieņemšanas, bet arī norādīt uz apstākli, ka tās iebildumu iesniedzējas statuss attiecībā uz pārskatīšanas pieteikumu ir ticis ņemts vērā, lai noteiktu šī pieteikuma atbalsta līmeni. Iedomāsimies, ka minēto pieteikumu jau no paša sākuma būtu atbalstījusi tikai to Kopienas ražotāju procentuālā daļa, kas ir mazāka par pamatregulas 5. panta 4. punktā prasīto 50 % slieksni, un ka Komisija tomēr būtu izlēmusi sākt izmeklēšanu, pamatojoties uz šo sūdzību, turklāt tās rīcībā nebūtu pietiekamu pierādījumu, kuri tai ļauj saskaņā ar šīs regulas 5. panta 6. punktu pēc savas ierosmes sākt izmeklēšanu. Tā kā Kopienas ražotāji ir sadarbojušies izmeklēšanā un iesnieguši savus iebildumus, vai tiem varētu liegt iespēju celt iebildumus par Savienības tiesību pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka regula, kas pieņemta šīs pretlikumīgi veiktās procedūras noslēgumā, tos nav skārusi individuāli? Manuprāt, ar īpašo statusu, kas procedūrā tādējādi ir atzīts attiecībā uz Philips Lighting, tā ir individuāli izcelta kā adresāte.
104. Otrkārt, apstrīdētajā regulā ir ņemta vērā īpašā faktiskā situācija, kas apelācijas sūdzības iesniedzējas nošķir no citiem attiecīgajiem saimnieciskās darbības subjektiem. Papildus tam, ka saistībā ar to īpašo ekonomisko situāciju tika veikta pārbaude, kuras detalizēti rezultāti ir ietverti apstrīdētās regulas pielikumā, Padome, analizējot interesi par antidempinga pasākumu saglabāšanu attiecībā uz Kopienas ražotājiem, kas nav Osram, apstrīdētās regulas motīvu daļas 98. punktā ir norādījusi, ka, ievērojot Kopienas ražotāju importa darbību, maksājumu pastāvēšana bija negatīvi ietekmējusi to vispārējo darbību un ka bez izdevumiem, kuri rodas no antidempinga maksājumiem saistībā ar importu, pasākumi kavēja šiem ražotājiem optimizēt ražošanas sortimentu, klientu loku un attiecīgi rentabilitāti, vienlaikus ietekmējot arī ieguldījumus, ražošanu, pētniecību un attīstību un citus stratēģiskus lēmumus. Tālāk apstrīdētās regulas motīvu daļas 99. punktā Padome ir secinājusi, ka, ņemot vērā Philips Lighting
stratēģiju veikt iepirkumus, pasākumu atkārtota noteikšana nav šī ražotāja interesēs.
105. Tādējādi ir jāuzskata, ka prasība ir pieņemama, ciktāl to ir iesniegušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, jo tās, ņemot vērā to divējādo statusu – kā Kopienas ražotāji un importētāji –, ir tikušas identificētas Padomes un Komisijas tiesību aktos attiecībā uz antidempinga maksājumiem, un tās ir skārušas sagatavošanas izmeklēšanas, kā arī apstrīdētajā regulā tās ir minētas iebildumu iesniedzēju statusā.
106. Turklāt man šķiet likumīgi, ka Kopienas ražotāji, nonākuši minēto apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijā, it sevišķi var apstrīdēt to, ka nav tikusi ņemta vērā to situācija, lai noteiktu Kopienas ražošanas nozarei nodarītos zaudējumus pamatregulas 4. panta 1. punkta izpratnē.
107. Ciktāl es uzskatu, ka apstrīdētā regula ir skārusi Philips Lighting tieši un individuāli, nav nepieciešams izvērtēt prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību, ņemot vērā otru gadījumu, kas minēts LESD 263. panta ceturtajā daļā, kurā noteikts, ka fiziska vai juridiska persona var celt prasību par reglamentējošu aktu, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, ja tas šo personu skar tieši.
B – Par apelācijas sūdzības pamatotību
1) Par pirmo pamatu saistībā ar pamatregulas 9. panta 1. punkta nepareizu interpretāciju
a) Lietas dalībnieku argumenti
108. Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatojusies uz pamatregulas 9. panta 1. punkta kļūdainu interpretāciju, atzīstot, ka Komisija varēja turpināt īstenot izmeklēšanu sūdzības atbalsta samazināšanās gadījumā, nevis šīs sūdzības atsaukšanas gadījumā.
109. Tās apgalvo, ka šī plašā interpretācija nevar tikt pamatoti balstīta uz spriedumu Interpipe Niko Tube
un Interpipe NTRP /Padome (61), uz kuru Vispārējā tiesa atsaucas pārsūdzētā sprieduma 84. punktā, ņemot vērā atšķirības starp izskatāmās lietas un lietas, kurā tika pasludināts minētais spriedums, faktiskajiem apstākļiem, ka tai nav arī pamatojuma pamatregulas 9. panta 1. punkta formulējumā un sistēmā un ka turklāt to neapliecina prakse, kuru Savienības iestādes ievērojušas pēdējos 25 gadus.
110. Atgādinājusi, ka pieteikumu par pārskatīšanas procedūras uzsākšanu sākotnēji bija atbalstījušas Osram
un GE Hungary, kas pārstāvēja vairāk nekā 50 % no kopējā saražotā CFL‑i
apjoma Kopienā, pirms GE Hungary
nebija informējusi Komisiju, tiklīdz bija uzsākta izmeklēšana, ka tā iebilst pret esošajiem antidempinga pasākumiem, Padome, kuru atbalsta Osram
un Komisija, norāda, ka, lai gan pamatregulā nav ietvertas skaidras tiesību normas attiecībā uz nosacījumiem par tiesībām celt prasību, uzsākot izmeklēšanu, tiesībām celt prasību ir nozīme tikai šajā posmā, toties atbalsta līmenis izmeklēšanas gaitā ir atšķirīgs jautājums, kas ir jāskata tās informācijas kontekstā, kuru Kopienas ražošanas nozarei ir jāpaziņo Komisijai, lai it īpaši ļautu pieņemt lēmumu par iespējamiem nodarītajiem zaudējumiem.
111. Pēc Padomes uzskata, argumentācija, kuru a fortiori ir piemērojusi Vispārējā tiesa, ir saskaņota, loģiska un atbilstoša parastajām interpretācijas metodēm un rod pamatojumu agrākajā judikatūrā, kas ir saistīta gan ar spriedumu Interpipe Niko Tube
un Interpipe NTRP /Padome (T‑249/06, EU:T:2009:62), gan arī ar spriedumu Gem‑Year
un Jinn‑Well Auto‑Parts
( Zhejiang )/Padome (T‑172/09, EU:T:2012:532), no kuriem izrietot, ka pamatregulas 5. panta 4. punktā minētie nosacījumi attiecībā uz tiesībām celt prasību ir jāizpilda tikai izmeklēšanas uzsākšanas brīdī, bet ne obligāti tās gaitā. Šī iestāde uzskata, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas jauc jautājumu par Kopienas ražošanas nozares jēdzienu, lai pārbaudītu tiesības celt prasību, un jautājumu par šīs Kopienas ražošanas nozares definēšanu, lai noteiktu zaudējumus.
112. Padome piebilst, ka, pat pieņemot, ka ir konstatēts, ka Savienības iestādes, kurām ir plaša rīcības brīvība izlemt to, vai lieta ir jāizbeidz pēc sūdzības atsaukšanas, savā iepriekšējā praksē biežāk ir izbeigušas izmeklēšanu pēc šādas atsaukšanas, nevis nolēmušas to turpināt, nav iespējams no tā secināt, ka tām tāpat būtu jāizbeidz izmeklēšana, kuras rezultātā tika pieņemta apstrīdētā regula, pamatojoties uz to, ka Kopienas ražošanas nozares atbalsts izmeklēšanai bija samazinājies.
b) Mana analīze
113. Pirmais pamats liek uzdot jautājumu par tās argumentācijas a fortiori atbilstību, kuru Vispārējā tiesa, pamatojoties uz pamatregulas 9. panta 1. punktu, ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 85. un 86. punktā, uzskatot, ka, ja saskaņā ar šo tiesību normu Komisijai nebija pienākuma izbeigt izmeklēšanas vai pārskatīšanas procedūru sūdzības atsaukšanas gadījumā, tad tas tai vēl jo vairāk nebija jādara gadījumā, kad vienīgi samazinās vienas vai otras atbalsta līmenis.
114. Vairāki argumenti man liek piedāvāt Tiesai pieņemt Vispārējās tiesas izraudzīto risinājumu.
115. Pirmais arguments ir gramatiska rakstura. Pirmkārt, jau no pamatregulas 5. panta 4. punkta paša formulējuma izriet, ka prasība par sūdzības, kura ir jāiesniedz Kopienas ražošanas nozarei vai tās vārdā, pārstāvību izvirza nosacījumu vienīgi “izmeklēšanas uzsākšanai”, nevis “procedūras īstenošanai”, tiklīdz tā ir tikusi uzsākta. Otrkārt, kā pamatoti ir norādījusi Vispārējā tiesa sprieduma Interpipe Niko Tube
un Interpipe NTRP /Padome (T‑249/06, EU:T:2009:62) 139. punktā un sprieduma Gem‑Year
un Jinn‑Well Auto‑Parts (Zhejiang) /Padome (T‑172/09, EU:T:2012:532) 42. punktā, kā arī pārsūdzētā sprieduma 84. punktā, pamatregulā nav ietverta neviena tiesību norma, kas nosaka Komisijai pienākumu izbeigt uzsāktu antidempinga procedūru, ja sūdzības atbalsta līmenis ir nokrities zem minimālajiem 25 % no Kopienas ražošanas nozari veidojošajiem uzņēmumiem. Turklāt tajā nav ietverta tiesību norma, kas Komisijai noteiktu pienākumu izbeigt procedūru, ja sūdzības atbalsta līmenis ir nokrities zem 50 % no Kopienas ražošanas daļas, kura ir izteikusi viedokli par sūdzību. Attiecībā uz apgalvojumu, ka pamatregulas 5. panta 4. punktā prasītajam pārstāvības līmenim būtu jāsaglabājas visā izmeklēšanas vai pat visā antidempinga procedūras laikā, šajā regulā nav atrodams neviens tekstuāls pieturas punkts, bet tajā, gluži pretēji, skaidri ir noteikta šāda prasība tikai attiecībā uz sūdzības iesniegšanas brīdi un tikai izmeklēšanas uzsākšanai.
116. Otrais arguments ir balstīts uz pamatregulas 9. panta 1. punkta kontekstuālo un mērķa interpretāciju. Šī tiesību norma, kurā Savienības iestādēm ir dota iespēja turpināt īstenot procedūru, ja sūdzība tiek atsaukta pēc izmeklēšanas uzsākšanas (62), kā to pamatoti norāda Padome un Komisija, ir jāsalīdzina ar šīs pašas regulas 5. panta 6. punktu, kurā Komisijai ir piešķirtas iniciatīvas tiesības, kas tai ļauj īpašos apstākļos sākt izmeklēšanu pēc savas ierosmes, ja tās rīcībā ir pietiekami pierādījumi par dempingu un zaudējumiem cēloņsakarībā ar to. Tāpat pamatregulas 11. panta 2. punkta pirmajā daļā Komisijai pēc pašas iniciatīvas ir atļauts veikt antidempinga pasākumu, kuri tuvojas noslēgumam, pārskatīšanu. Šīm procesuālo tiesību normām, ar kurām Komisijai ir piešķirta rīcības brīvība pirms dempinga un zaudējumu konstatēšanas, lai lemtu par sākotnējās izmeklēšanas uzsākšanu vai īstenošanu vai par pārskatīšanu neatkarīgi no Kopienas ražošanas nozares rīcības vai bezdarbības, tiek pievienotas materiālo tiesību normas, ar kurām vēlāk pēc dempinga un Kopienas ražošanas nozarei nodarīto zaudējumu konstatēšanas Savienības iestādēm ir atzīta jauna brīvība saistībā ar antidempinga pasākumu pieņemšanu. Tādējādi saskaņā ar pamatregulas 21. panta 1. punktu “dažādu interešu novērtēšana kopumā”, ietverot lietotāju un patērētāju intereses, ļauj Savienības iestādēm neveikt antidempinga pasākumus, lai gan ir konstatēts dempings un no tā izrietošie zaudējumi Kopienas ražošanas nozarei. Visbeidzot, kā ir norādījusi Tiesa savā spriedumā Fediol /Komisija (191/82, EU:C:1983:259), Komisijai ir “ļoti plaša rīcības brīvība”, lai saskaņā ar Kopienas interesēm noteiktu pasākumus, kuri, iespējams, ir jāveic, lai risinātu konstatēto situāciju (63) .
117. Šie dažādie – gan procesuālie, gan materiālie – noteikumi atspoguļo ideju, ka antidempinga darbība ir paredzēta, lai aizsargātu ne tikai privātās intereses, kas šajā gadījumā ir attiecīgās preces ražotāju likumīgās intereses, bet arī vispārējās Savienības intereses. Lai gan izmeklēšanas parastais uzsākšanas veids ir Kopienas ražošanas nozares iesniegtā sūdzība, “tiesības iesniegt sūdzību” (64), kas ir atzītas sūdzības iesniedzējiem, nenozīmē, ka tiem ir arī tiesības izbeigt izmeklēšanu, atsaucot sūdzību vai atbalstu tai. Lai gan procesuālās garantijas ir saistītas ar antidempinga darbības īstenošanu, antidempinga procedūra tomēr nav Kopienas ražotāju vai dažu no tiem “lieta”, kuri varētu to izbeigt, kad tas tiem šķiet pareizi.
118. Trešais arguments, kuram ir praktisks raksturs, manuprāt, liecina par labu Vispārējās tiesas izraudzītajam risinājumam. Antidempinga procedūras laikā sūdzības iesniedzēju un Kopienas ražotāju nostāja, kurā ir darīts zināms to atbalsts vai noraidījums sūdzībai, var vairākkārt mainīties dažādos laikos un pretējos virzienos. Kopienas ražotājs, kurš bija atbalstījis sūdzību, var atsaukt savu atbalstu vai vairs neizteikt viedokli, vai kļūt par iebildumu iesniedzēju, turpretī cits, kurš bija iebildis pret sūdzību, var izlemt to atbalstīt, un šīs nostājas izmaiņas obligāti nav saistītas ar ciesto kaitējumu (65) .
119. Visi šie argumenti man liek piedāvāt noraidīt pirmo pamatu, kas man nešķiet pamatots.
2) Par otro pamatu saistībā ar pamatregulas 4. panta 1. punkta un 5. panta 4. punkta kļūdainu interpretāciju
a) Lietas dalībnieku argumenti
120. Apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi pamatregulas 4. panta 1. punktu un 5. panta 4. punktu, kad tā ir definējusi Kopienas ražošanas nozari, jo tā nav ņēmusi vērā otru kumulatīvo kritēriju attiecībā uz lielākās daļas jēdziena noteikšanu, kurā ir prasīts, lai saražotais apjoms Kopienā, kura pārstāvji atbalsta sūdzību, veidotu vismaz 50 % no ražotājiem, kuri ir izteikuši nostāju par to. Uzsverot, ka Kopienas ražošanas nozares definēšana ir viens no būtiskiem posmiem, kam ir jāļauj aprēķināt zaudējumus, tās uzskata, ka Vispārējās tiesas pieņemtais risinājums ir pretrunā gan pamatregulas 5. panta 4. punkta formulējumam, gan Savienības iestāžu līdz šim piemērotajai praksei. Tādēļ Tiesai pārsūdzētais spriedums esot jāatceļ un tai pašai esot jātaisa galīgais spriedums attiecīgajā lietā.
121. Padome, Osram
un Komisija norāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas jauc divas atšķirīgas problēmas, proti, viena ir saistīta ar tiesībām celt prasību sūdzības vai pārskatīšanas pieteikuma iesniegšanas brīdī, bet otra attiecas uz zaudējumu noteikšanu procedūras gaitā. Pamatregulas 5. panta 4. punktā paredzētais 50 % slieksnis attiecoties tikai uz jautājumu par tiesībām celt prasību izmeklēšanas uzsākšanas brīdī. Pēc Padomes un Komisijas uzskata, pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Vispārējā tiesa pamatoti ir veikusi šo nošķīrumu atbilstoši savai judikatūrai un Savienības iestāžu praksei un no tā pareizi ir secinājusi, ka, lai noteiktu Kopienas ražošanas nozares lielāko daļu zaudējumu aprēķināšanai, ir jāņem vērā vienīgi minimālais 25 % slieksnis, kas ir saistīts ar kopējo saražoto apjomu Kopienā, nevis 50 % slieksnis, kas atbilst atšķirīgai daļai, proti, to Kopienas ražotāju daļai, kuri ir izteikuši viedokli par sūdzību.
b) Mana analīze
122. Saskaņā ar pamatregulas 1. panta 1. punktu antidempinga maksājumu var piemērot precei par dempinga cenām tikai tad, ja šīs preces laišana brīvā apgrozībā Savienībā rada zaudējumus, un termins “zaudējumi” saskaņā ar tās pašas regulas 3. panta 1. punktu nozīmē būtiskus zaudējumus Kopienas ražošanas nozarei, būtisku zaudējumu draudus Kopienas ražošanas nozarei vai šādas ražošanas nozares veidošanās būtisku aizkavēšanu.
123. Turklāt saskaņā ar pamatregulas 4. panta 1. punktu ar Kopienas ražošanas nozares jēdzienu, it īpaši, lai noteiktu zaudējumu esamību, saprot līdzīgo preču ražotāju kopumu Kopienā vai tos ražotājus, kuru kopējais saražoto līdzīgo preču apjoms veido lielāko daļu no šo preču kopējā saražotā apjoma, kā teikts 5. panta 4. punktā. Tādējādi, paredzot, ka Kopienas ražošanas nozare principā ietver visus līdzīgo preču ražotājus, minētajā regulā, ņemot vērā grūtības visu ražotāju identificēšanā, it īpaši ļoti sadrumstalotas ražošanas nozares gadījumā, kas ietver ļoti lielu skaitu mazo ražotāju, ir piedāvāta arī iespēja ņemt vērā tikai daļu no tiem, ja tie veido Kopienā saražotā apjoma “lielāko daļu”.
124. No tā izriet, ka līdzās pastāv divas iespējas, lai identificētu Kopienas ražošanas nozari, par kuru tiks noteikti zaudējumi, turklāt pamatregulā neizveidojot hierarhiju starp tām.
125. Tādējādi lielākās daļas jēdziens ir antidempinga tiesiskā regulējuma pamatjēdziens. Proti, ņemot vērā, ka pamatregula ļauj sodīt dempingu tikai ar nosacījumu, ka tas rada zaudējumus, iespēja pamatoties uz “lielāko daļu” tomēr atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt zaudējumu esamību, ļaujot tai pamatot savu analīzi tikai ar vienas Kopienas ražotāju daļas situāciju.
126. Pamatregulas 4. panta 1. punktā jēdziens “lielākā daļa no kopējā saražotā apjoma Kopienā” nav definēts citādi kā vienīgi ar atsauci uz šīs regulas 5. panta 4. punktu. Taču piemērojamība, kāda ir jāpiešķir šai atsaucei, man nešķiet skaidra.
127. Lai gan Savienības likumdevējs ar šo atsauci acīmredzami ir vēlējies izveidot saikni starp sūdzības pārstāvības slieksni, lai uzsāktu antidempinga izmeklēšanu, un atbilstošās iekšzemes ražošanas noteikšanu, lai noteiktu zaudējumu esamību, tomēr pamatregulas 5. panta 4. punkta mērķis nav definēt lielākās daļas jēdzienu, kas turklāt tajā pat nav minēts.
128. Turklāt šajā tiesību normā ir noteikts pieņēmums par sūdzības pārstāvību, veicot atsauci un dubultu kritēriju. Procentuālā daļa 25 % apmērā tiek aprēķināta saistībā ar kopējo saražoto līdzīgo preču apjomu, savukārt procentuālā daļa 50 % apmērā tiek aprēķināta atkarībā tikai no to ražotāju saražotā apjoma, kuri ir izteikuši labvēlīgu vai nelabvēlīgu viedokli attiecībā uz sūdzību. Tomēr no pamatregulas 4. panta 1. punkta formulējuma skaidri izriet, ka lielākā daļa ir jānosaka vienīgi atkarībā no “kopējo saražoto” līdzīgo preču “apjoma”, neņemot vērā saražoto apjomu, kas izriet no Kopienas ražošanas nozares daļas, kura ir izteikusi savu atbalstu vai noraidījumu sūdzībai.
129. Visbeidzot tas, ka pamatregulas 5. panta 4. punktā nav definēts lielākās daļas jēdziens, un atsauce, kas šajā tiesību normā izdarīta uz dubultu pārstāvības kritēriju, lai gan šīs regulas 4. panta 1. punktā ir paredzēts tikai viens kritērijs, jēdziena “lielākā daļa [..], kā teikts 5. panta 4. punktā”, interpretācijai atņem acīmredzamu nozīmi vai pat jebkādu nozīmi.
130. Tā kā pamatregulas 4. panta 1. punkta un 5. panta 4. punkta gramatiskā interpretācija skaidri nesniedz atbildi uz uzdoto jautājumu, šīs tiesību normas ir jāinterpretē, pirmkārt, ņemot vērā tajās izvirzītos mērķus, kā arī pamatregulas sistēmu un vispārējo struktūru un, otrkārt, atbilstoši Nolīgumam par 1994. gada Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (VVTT) VI panta īstenošanu (66) .
131. Pirmkārt, lai gan pamatregulā ir ietverta tikai Kopienas ražošanas nozares definīcija, tomēr pamatregulas 4. panta 1. punkts un 5. panta 4. punkts ir divas tiesību normas, kuras ir viena no otras neatkarīgas un kuras attiecas uz diviem dažādiem antidempinga procedūras posmiem un atbilst atšķirīgām loģikām. Kā pamatoti uzsver Padome un Komisija, šīs regulas 5. panta 4. punkts attiecas uz sūdzības pārstāvības sliekšņa noteikšanu izmeklēšanas uzsākšanas brīdī, lai nodrošinātu, ka to atbalsta pietiekami būtisks skaits Kopienas ražotāju, bet minētās regulas 4. panta 1. punkts, skatot to kopā ar tās 3. panta 1. punktu, attiecas uz Kopienas ražošanas nozarei ar dempingu nodarīto zaudējumu noteikšanu izmeklēšanas gaitā. Pēdējām minētajām normām ir atšķirīgs mērķis, kas ir ļaut Savienības iestādēm analizēt zaudējumus, neraugoties uz grūtībām vai pat neiespējamību sniegt objektīvus vērtēšanas elementus attiecībā uz visiem Kopienas ražotājiem, it īpaši, ja attiecīgais preču tirgus ir ļoti sadrumstalots tirgus, kurā darbojas daudzi ražotāji.
132. Otrkārt, jāatgādina, ka, lai gan saskaņā ar judikatūrā vairākkārt atzīto Līgums par PTO izveidošanu, kā arī līgumi, kas ir šā līguma 1., 2. un 3. pielikumā, principā nav pieskaitāmi normām, uz kurām pamatojoties Tiesa kontrolē Savienības iestāžu tiesību aktu tiesiskumu (67), tomēr saskaņā arī ar pastāvīgo judikatūru Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums pār atvasinātajām Savienības tiesību normām liek šīs normas interpretēt, ciktāl tas ir iespējams, saskaņā ar šiem nolīgumiem (68), it īpaši, ja ar šiem atvasināto tiesību dokumentiem ir skaidri paredzēts īstenot Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu (69) . Tādējādi neatkarīgi no jautājuma, vai šīs lietas apstākļi atbilst vienam no diviem gadījumiem, ko Tiesa ir minējusi savos spriedumos Fediol /Komisija (70/87, EU:C:1989:254) un Nakajima /Padome (C‑69/89, EU:C:1991:186), kuros Savienības tiesību aktu tiesiskums Savienības tiesai bija jāpārbauda, ņemot vērā PTO noteikumus, atbilstošas interpretācijas princips, kas saistīts ar Savienības noslēgtu starptautisku nolīgumu pārākumu pār atvasināto tiesību dokumentiem, nosaka ņemt vērā antidempinga nolīguma interpretāciju pamatregulas attiecīgo tiesību normu interpretācijā. No minētā izriet, ka šīs regulas 4. panta 1. punkts, kurš, kā es tikko izklāstīju, tā pārprotamības dēļ var tikt interpretēts vairākos veidos, ciktāl tas ir iespējams, ir jāinterpretē tā, lai tas būtu saderīgs ar antidempinga nolīguma 4.1. pantu, kurā arī ir veikta atsauce uz lielākās daļas jēdzienu, lai šī nolīguma izpratnē definētu izteicienu “iekšzemes ražošana”.
133. Šajā ziņā PTO īpašās grupas ziņojums “Argentīna – galīgie antidempinga pasākumi attiecībā uz mājputnu gaļu no Brazīlijas”, kas pieņemts 2003. gada 22. aprīlī (70), un PTO apelācijas institūcijas ziņojums “Eiropas Kopiena – galīgie antidempinga pasākumi konkrētiem dzelzs vai tērauda savienotājelementiem no Ķīnas”, kas pieņemts 2011. gada 15. jūlijā (71), sniedz lietderīgas norādes par lielākās daļas jēdziena interpretāciju.
134. PTO īpašā grupa savā 2003. gada 22. aprīļa ziņojumā uzskatīja, ka lielākās daļas jēdziens, lai definētu iekšzemes ražošanu, būtu jāsaprot kā kopējās iekšzemes ražošanas “nozīmīga, nopietna vai ievērojama” daļa un ka antidempinga nolīguma 4.1. pantā nav prasīts, lai iekšzemes ražošanu veidotu iekšzemes ražotāji, kuri saražo vairāk nekā 50 % no kopējās iekšzemes ražošanas (72) . Tai iesniegtajā lietā PTO īpašā grupa līdz ar to ir apstiprinājusi, ka iekšzemes ražošana tika definēta kā tāda, kuru veido iekšzemes ražotāji, kuri saražo tikai 46 % no kopējās iekšzemes ražošanas (73) .
135. PTO apelācijas institūcija savā 2011. gada 15. jūlija ziņojumā, vispirms konstatējot, ka antidempinga nolīguma 4.1. pantā nav norādīta īpaša daļa, kas ļauj novērtēt to, vai konkrētā procentuālā daļa veidoja “lielāko daļu” (74), norādīja, ka šis izteiciens, ņemot vērā tā kontekstu, būtu jāinterpretē kā kopējās iekšzemes ražošanas “relatīvi liela” daļa, kas “parasti lielā mērā atspoguļos kopējo iekšzemes ražošanu” (75) .
136. Tālāk, uzsverot kaitējuma precīzas noteikšanas nozīmi, PTO apelācijas institūcija precizēja, ka, lai gan lielākās daļas jēdziens ļāva, it īpaši starp daudziem ražotājiem sadrumstalota tirgus gadījumā, mazināt praktiskus šķēršļus informācijas iegūšanai par visu saražoto apjomu, vajadzības gadījumā izmantojot mazāku daļu nekā tā, kas parasti ir pieļaujama mazāk sadrumstalotā tirgū, tomēr tas bija jādara tā, lai iekšzemes ražošanas definīcija “spētu sniegt daudzus datus, kas nodrošina precīzu kaitējuma analīzi”, un tādējādi neradītu būtisku ekonomisko datu asimetrijas un izkropļošanas risku, nosakot kaitējuma esamību (76) .
137. Visbeidzot, izvērtējot Savienības argumentu, ar kuru tika apgalvots, ka, lai definētu lielāko daļu antidempinga nolīguma 4.1. panta izpratnē, bija jāņem vērā šī paša nolīguma 5.4. pantā ietvertie sliekšņi un ka līdz ar to būtu pieļaujams uzskatīt, ka ražotāji, kuri saražo 25 % vai vairāk no iekšzemes ražošanas, varēja likumīgi veidot kopējās ražošanas lielāko daļu, PTO apelācijas institūcija uzskatīja, ka nepastāv “nekāds tekstuāls pamatojums šādam apgalvojumam” un ka, pat ja Savienība bija apstiprinājusi, ka sarunu laikā vienlaikus ir norisinājušās diskusijas par lielāko daļu un pārstāvību, tas neko nemainīja tajā, ka nebija panākta neviena vienošanās attiecībā uz īpašās daļas noteikšanu, kas ļauj noteikt to, kas abstrakti veido “lielāko daļu”. Tā uzskatīja, ka antidempinga nolīguma 4.1. un 5.4. pantā ir apskatīti atšķirīgi antidempinga procedūras aspekti, jo pirmajā minētajā pantā ir definēta atbilstošā iekšzemes ražošana, lai noteiktu kaitējuma esamību, savukārt otrajā minētajā pantā neatkarīgi no jautājuma, kā ir jādefinē iekšzemes ražošana, ir noteikts minimālais slieksnis attiecībā uz pieteikuma atbalstu saistībā ar izmeklēšanas uzsākšanu (77) .
138. Visbeidzot PTO apelācijas institūcija, lai gan tā bija ņēmusi vērā attiecīgā tirgus sadrumstaloto raksturu, šajā strīdā uzskatīja, ka Komisijas izmantotais 27 % slieksnis “pēc atskaites punkta [25 % apmērā], kas nekādi nav saistīts ar pareizu izteiciena “lielākā daļa”” interpretāciju, piemērošanas, bija pārāk maza procentuālā daļa, lai veidotu šādu daļu (78) .
139. No manis tikko veiktās analīzes izriet, ka tagad ir iespējama tikai viena lielākās daļas jēdziena interpretācija. Tā ietver uzskatu, ka šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas nozīmē pietiekami ievērojamu daļu no saražotā apjoma Kopienā, lai kaut kādā ziņā radītu tā relatīvi uzticamu atspoguļojumu. Citiem vārdiem, tekstuālā saikne starp pamatregulas 4. panta 1. punktu un 9. panta 4. punktu, kuru Komisija tiesas sēdē ir kvalificējusi kā “bēdīgu”, ir pretrunā gan Savienības antidempinga tiesiskā regulējuma, kas tiek interpretēts, ņemot vērā antidempinga nolīgumu, garam, gan tā loģikai un mērķiem un līdz ar to ir jāuzskata par tādu, kam tiek liegta jebkāda normatīva nozīme.
140. Kā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, atzīstot, ka lielākā daļa varētu būt vienāda tikai ar ceturto daļu no kopējā saražotā apjoma Kopienā, tiktu dota iespēja antidempinga tiesiskā regulējuma prasību reālai apiešanai, pieļaujot, ka tiek pieņemti pasākumi par labu tikai Kopienas ražošanas nozares mazākumam, pat ja trim ceturtdaļām no šīs ražošanas nozares netika nodarīti zaudējumi.
141. Tomēr ir jānorāda, ka savā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējas nav pārmetušas Vispārējai tiesai to, ka tā ir piemērojusi šo 25 % slieksni. Tās Vispārējai tiesai pārmet vienīgi to, ka tā nav veikusi šī sliekšņa un 50 % sliekšņa, kuri ir paredzēti pamatregulas 5. panta 4. punktā, kumulatīvu piemērošanu.
142. Tomēr pamatregulas 4. panta 1. punktā veiktās atsauces uz tās 5. panta 4. pantu uzskatīšana par beznosacījuma prasību attiecībā uz minētās regulas 5. panta 4. punktā minēto divu sliekšņu kumulatīvu piemērošanu, lai noteiktu sūdzības pārstāvību, manuprāt, pamatojas uz šīs pašas regulas 4. panta 1. punkta kļūdainu interpretāciju, kurā ir precizēts, ka lielākā daļa ir jānosaka attiecībā pret “kopējo saražoto apjomu Kopienā”, nevis attiecībā pret iekšzemes ražošanas daļu, kura ir izteikusi viedokli par sūdzību.
143. Tādējādi es uzskatu, ka apelācijas sūdzības otrais pamats, kurā ir vienīgi pārmests tas, ka pārsūdzētajā spriedumā nav kumulatīvi piemēroti pamatregulas 5. panta 4. punktā paredzētie divi sliekšņi, nav pamatots.
144. Tādēļ apelācijas sūdzība ir jānoraida un nav nepieciešams tālāk izskatīt jautājumu, vai Savienības iestādes ir pieļāvušas acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka zaudējumu turpināšanās un atkārtošanās analīze varēja tikt veikta, pamatojoties tikai uz viena ražotāja datiem, kas saražo 48 % no kopējā saražotā apjoma.
145. Vienīgi norādīšu, ka, ņemot vērā attiecīgā tirgus, kas ir sadalīts starp četriem Kopienas ražotājiem, kuri paralēli savai ražošanas darbībai Savienībā veic importa darbības, ļoti īpašo konfigurāciju, fakts, ka Savienības iestādes ir ņēmušas vērā zaudējumus, ko šim tirgum ir nodarījuši ražotāji, kuri Savienībā ražoja visvairāk un importēja vismazāk no to pārdošanas procenta, man nešķiet pretrunā antidempinga tiesiskā regulējuma loģikai.
146. Šādi ir iemesli, kuru dēļ es uzskatu, ka otrais pamats ir jānoraida.
V – Secinājumi
147. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, iesaku Tiesai nospriest:
1) apelācijas sūdzību noraidīt;
2) Philips Lighting Poland SA
un Philips Lighting BV
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	Turpmāk tekstā – “ Philips Poland ”.
(3)  –	Turpmāk tekstā kopā – “ Philips Lighting ”.
(4)  –	T‑469/07, EU:T:2013:370, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”.
(5)  –	OV L 272, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”.
(6)  –	OV 1996, L 56, 1. lpp.
(7)  –	OV L 340, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatregula”.
(8)  –	OV L 195, 8. lpp. Regula, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 1. septembra Regulu (EK) Nr. 1322/2006 (OV L 244, 1. lpp.).
(9)  –	OV L 145, 1. lpp.
(10)  –	OV L 244, 1. lpp.
(11)  –	Turpmāk tekstā – “ Osram ”.
(12)  –	Turpmāk tekstā – “ CFL‑i ”.
(13)  –	Turpmāk tekstā – “ GE Hungary ”.
(14)  –	Turpmāk tekstā – “ Sylvania ”.
(15)  –	264/82, EU:C:1985:119.
(16)  –	C‑239/99, EU:C:2001:101.
(17)  –	C‑358/89, EU:C:1991:214.
(18)  –	Pārsūdzētā sprieduma 62. punkts.
(19)  –	Skat. it īpaši spriedumu Mebrom /Komisija (T‑216/05, EU:T:2007:148); rīkojumu Charron Inox
un Almet /Komisija un Padome (T‑445/13 un T‑88/12, EU:T:2013:4); spriedumus Marchiani /Parlaments (T‑479/13, EU:T:2014:866) un Club Hotel Loutraki  u.c./Komisija (T‑58/13, EU:T:2015:1), kā arī rīkojumu Istituto di vigilanza dell’urbe /Komisija (T‑579/13, EU:T:2015:27).
(20)  –	C‑23/00 P, EU:C:2002:118.
(21)  –	C‑233/02, EU:C:2004:173.
(22)  –	C‑6/06 P, EU:C:2007:702.
(23)  –	Kā izriet no sprieduma Padome/ Boehringer
(C‑23/00 P, EU:C:2002:118) 37. punkta un no 28. punkta ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [ D. Ruiz‑Jarabo Colomer ] secinājumos lietā Padome/ Boehringer
(C‑23/00 P, EU:C:2001:511), izvirzītais pamats par nepieņemamību bija saistīts ar prasītāju tiesību celt prasību neesamību, piemērojot EKL 230. panta ceturto daļu.
(24)  –	Minētā sprieduma 52. punkts.
(25)  –	Sprieduma Cofradía de pescadores “ San Pedro ” de Bermeo  u.c./Padome (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) 21. punkts.
(26)  –	Skat. spriedumu Itālija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, 35. punkts), kā arī rīkojumu Cheminova  u.c./Komisija (C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, 31. punkts).
(27)  –	C‑176/06 P, EU:C:2007:730.
(28)  –	18. punkts. Šajā ziņā skat. arī rīkojumus Complejo Agrícola /Komisija (C‑415/08 P, EU:C:2009:574, 22. punkts) un Calebus /Komisija (C‑421/08 P, EU:C:2009:575, 22. punkts). No šiem abiem lēmumiem izriet princips, ka prasītāja tiesību celt prasību atcelt tiesību aktu pārbaude ir Tiesas kā apelācijas instances “pienākums” saistībā ar citu principu, ar kuru nosacījums, kas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, ir absolūts šķērslis tiesas procesam, kuru Savienības tiesas jebkurā brīdī “var” pārbaudīt pat pēc savas ierosmes (skat. abu minēto lēmumu 21. punktu). Papildus tam, ka šis pēdējais minētais princips nepareizi piedēvēts sprieduma Stadtwerke Schwäbisch Hall  u.c./Komisija (C‑176/06 P, EU:C:2007:730) 18. punktam, kurā tas nav minēts, no šo pašu abu lēmumu 21. un 22. punkta salīdzināšanas izriet zināma nenoteiktība attiecībā uz jautājumu, vai absolūta pamata, kas izriet no tiesību celt prasību neesamības, izvirzīšana ir Savienības tiesas pienākums vai vienīgi iespēja.
(29)  –	Skat. spriedumu Stichting Woonlinie  u.c./Komisija (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(30)  –	T‑532/08, EU:T:2010:353.
(31)  –	T‑539/08, EU:T:2010:354.
(32)  –	Rīkojumi Norilsk Nickel Harjavalta
un Umicore /Komisija (T‑532/08, EU:T:2010:353, 69. un 70. punkts), kā arī Etimine
un Etiproducts /Komisija (T‑539/08, EU:T:2010:354, 75. un 76. punkts).
(33)  –	Turpat (attiecīgi 71. un 77. punkts).
(34)  –	Turpat (attiecīgi 72. un 78. punkts).
(35)  – Turpat (attiecīgi 73. un 79. punkts).
(36)  –	Šajā ziņā skat. attiecībā uz tiesību normu par Savienības pilsonību piemērošanu spriedumus D’Hoop
(C‑224/98, EU:C:2002:432, 25. punkts); Lassal
(C‑162/09, EU:C:2010:592, 39. punkts); Runevič-Vardyn
un Wardyn
(C‑391/09, EU:C:2011:291, 55. punkts), kā arī Ziolkowski
un Szeja
(C‑424/10 un C‑425/10, EU:C:2011:866, 58. punkts).
(37)  –	Šajā ziņā skat. spriedumu Westzucker
(1/73, EU:C:1973:78), kurā noteikts, ka “atbilstoši vispāratzītam principam likumi, kas groza tiesību normu, ir piemērojami, ja nav paredzētas atkāpes, attiecībā uz tādas situācijas sekām nākotnē, kuras ir radušās laikā, kad bija spēkā agrākais likums” (5. punkts). Manuprāt, runa ir par pirmo spriedumu, kurā Tiesa ir atzinusi tūlītējas iedarbības principu kā “vispāratzītu principu”. Šajā ziņā skat. arī spriedumus Gemeinde Altrip  u.c. (C‑72/12, EU:C:2013:712, 22. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Balazs
un Casa Judeţeană de Pensii Cluj
(C‑401/13 un C‑432/13, EU:C:2015:26, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(38)  –	Šajā ziņā skat. it īpaši spriedumus Bureau national interprofessionnel du Cognac
(C‑4/10 un C‑27/10, EU:C:2011:484, 26. punkts un tajā minētā judikatūra; Toshiba Corporation  u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 51. punkts), kā arī Kuso
(C‑614/11, EU:C:2013:544, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(39)  –	Skat. spriedumus Conserchimica
(C‑261/96, EU:C:1997:524, 17. punkts); Beemsterboer Coldstore Services
(C‑293/04, EU:C:2006:162, 19. punkts un tajā minētā judikatūra); Dell’Orto
(C‑467/05, EU:C:2007:395, 48. punkts); Komisija/Itālija (C‑334/08, EU:C:2010:414, 60. punkts un tajā minētā judikatūra); Toshiba Corporation  u.c. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 47. punkts un tajā minētā judikatūra); Komisija/Spānija (C‑610/10, EU:C:2012:781, 45. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Melloni
(C‑399/11, EU:C:2013:107, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
(40)  –	Spriedums Dell’Orto
(C‑467/05, EU:C:2007:395, 49. punkts).
(41)  –	Spriedumi Meridionale Industria Salumi  u.c. (no 212/80 līdz 217/80, EU:C:1981:270, 11. punkts), kā arī Reichelt
(113/81, EU:C:1982:206, 13. punkts). Skat. arī spriedumu Conserchimica
(C‑261/96, EU:C:1997:524, 17. punkts) un saistībā ar šīs iebildes apjomu spriedumu Molenbergnatie
(C‑201/04, EU:C:2006:136, 31.–34. punkts).
(42)  –	Skat. attiecībā uz šo nošķīrumu doktrīnā Roubier, P., Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps), 2. izd., Dalloz un Sirey, Parīze, 1960, 545. un nākamās lpp.
(43)  –	Mans izcēlums.
(44)  –	C‑283/09, EU:C:2011:85.
(45)  –	28. punkts.
(46)  –	Skat. spriedumu Telefónica /Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, 27. punkts).
(47)  –	Skat. spriedumu Inuit Tapiriit Kanatami  u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
(48)  –	Skat. spriedumu Telefónica /Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).
(49)  –	25/62, EU:C:1963:17.
(50)  –	223. lpp. Skat. visnesenāko rīkojumu Banco Bilbao Vizcaya Argentaria
un Telefónica /Komisija (C‑587/13 P un C‑588/13 P, EU:C:2015:18, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
(51)  –	Skat. rīkojumus Gesamtverband der deutschen Textil‑ und Modeindustrie  u.c./Padome u.c. (C‑3/11 P(I), EU:C:2011:665, 13. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī spriedumu Valimar
(C‑374/12, EU:C:2014:2231, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(52)  –	Skat. spriedumu Valimar
(C‑374/12, EU:C:2014:2231, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
(53)  –	Turpat (32. punkts).
(54)  –	Skat. spriedumu Neotype Techmashexport /Komisija un Padome (C‑305/86 un C‑160/87, EU:C:1990:295, 19. un 20. punkts).
(55)  –	Skat. šajā ziņā it īpaši spriedumu Allied Corporation
u.c./Komisija (239/82 un 275/82, EU:C:1984:68, 15. un 16. punkts). Šajā ziņā skat. arī kritiskas piezīmes, kuras ir izteicis Van Ginderachter, E., “Recevabilité des recours en matière de dumping”, Cahiers de droit européen, 1987, Nr. 1 un 2, 623. lpp.
(56)  –	C‑358/89, EU:C:1991:214.
(57)  –	17. punkts.
(58)  –	Spriedums Neotype Techmashexport /Komisija un Padome (C‑305/86 un C‑160/87, EU:C:1990:295).
(59)  –	Spriedums Timex /Padome un Komisija (264/82, EU:C:1985:119, 14. un 15. punkts).
(60)  –	It īpaši skat. kritiskas piezīmes, kuras par šo kritēriju ir izteicis Van Ginderachter, E., minēts iepriekš.
(61)  –	T‑249/06, EU:T:2009:62.
(62)  –	Saskaņā ar pamatregulas 5. panta 8. punktu, ja sūdzība tiek atsaukta pirms lietas izskatīšanas uzsākšanas, tiek uzskatīts, ka sūdzība vispār nav tikusi iesniegta.
(63)  –	Šī sprieduma 26. punkts.
(64)  –	Minētā sprieduma 11. punkts.
(65)  –	Skat. Didier, P., “Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la communauté”, Cahiers de droit européen, 1994, Nr. 3 un 4, 251. lpp., kurā norādīts, ka atbalstu vai noraidījumu sūdzībai var veicināt vairāki iemesli un ka, piemēram, daudzi iekšzemes ražotāji var atbalstīt sūdzību tik ilgi, cik ilgi šāds atbalsts “neuzliek tiem nekādu ne finansiālu, ne intelektuālu pienākumu” (291. lpp.).
(66)  –	OV L 336, 103. lpp.; turpmāk tekstā – “antidempinga nolīgums”. Šis nolīgums ir ietverts 1.A pielikumā Līgumā par Pasaules Tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kas 1994. gada 15. aprīlī ir parakstīts Marakešā un apstiprināts ar Padomes 1994. gada 22. decembra Lēmumu 94/800/EK par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV L 336, 1. lpp.).
(67)  –	Spriedums LVP
(C‑306/13, EU:C:2014:2465, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
(68)  –	Skat. spriedumus Z . (C‑363/12, EU:C:2014:159, 72. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī Glatzel
(C‑356/12, EU:C:2014:350, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
(69)  –	Skat. spriedumu Petrotub
un Republica /Padome (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, 57. punkts un tajā minētā judikatūra).
(70)  –	WT/DS241/R.
(71)  –	WT/DS397/AB/R.
(72)  –	WT/DS241/R (7.341. punkts).
(73)  –	Turpat (7.344. punkts).
(74)  –	WT/DS397/AB/R (411. punkts).
(75)  –	Turpat (412. punkts).
(76)  –	Turpat (413.–416. punkts).
(77)  –	Turpat (417. un 418. punkts).
(78)  –	Turpat (425. punkts).