62007TO0215
PAGAIDU NOREGULĒJUMA TIESNEŠA RĪKOJUMS
2007. gada 15. novembrī (
*1
)
Lieta T-215/07 R
Beniamino Donnici
, ar dzīvesvietu Kastrolibero [Castrolibero] (Itālija), ko pārstāv M. Sanino [M. Sanino], Dž. M. Roberti [G. M. Roberti], I. Peredžo [I. Perego] un P. Salvatore [P. Salvatore], advokāti,
prasītājs,
ko atbalsta
Itālijas Republika, ko pārstāv I. Bragulja [I. Braguglia], pārstāvis, kam palīdz P. Džentili [P. Gentili], avvocato dello Stato,
persona, kas iestājusies lietā,
pret
Eiropas Parlamentu, ko pārstāv H. Krīks [H. Krück], N. Lorencs [N. Lorenz] un A. Kajola [A. Caiola], pārstāvji,
atbildētājs,
ko atbalsta
Achille Occhetto
, ar dzīvesvietu Romā (Itālija), ko pārstāv P. de Katerini [P. De Caterini] un F. Paola [F. Paola], advokāti,
persona, kas iestājusies lietā,
par pieteikumu apturēt Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija Lēmuma (2007/2121(REG)) par Benjamino Doniči [Beniamino Donnici] pilnvaru pārbaudi piemērošanu līdz brīdim, kad Pirmās instances tiesa būs pieņēmusi nolēmumu pēc būtības.
PAGAIDU NOREGUĒJUMA TIESNESIS,
kas aizstāj Pirmās instances tiesas priekšsēdētāju atbilstoši Reglamenta 106. pantam un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. jūlija, 2007. gada 6. jūnija un 2007. gada 19. septembra plēnuma lēmumam,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Atbilstošās tiesību normas
1
Akta par Eiropas Parlamenta pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās (OV 1976, L 278, 5. lpp.), kas pēdējo reizi grozīts un pārnumurēts ar Padomes2002. gada 25. jūnija un 2002. gada 23. septembra Lēmumu 2002/772/EK, Euratom (OV L 283, 1. lpp., turpmāk tekstā — “1976. gada akts”), 6.–8. pantā, 12. pantā un 13. panta 3. punktā ir paredzēts:
“6. pants
1.   Eiropas Parlamenta deputāti balso individuāli un personīgi. Viņiem nav saistoši nekādi norādījumi un viņi nepilda saistošus uzdevumus.
2.   Eiropas Parlamenta locekļiem ir privilēģijas un imunitāte, kas viņiem pienākas saskaņā ar 1965. gada 8. aprīļa Protokolu par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās.
7. pants
1.   Eiropas Parlamenta locekļa amats nav savienojams ar:
—
dalībvalsts valdības locekļa amatu,
—
Eiropas Kopienu Komisijas locekļa amatu,
—
Eiropas Kopienu Tiesas vai Pirmās instances tiesas tiesneša, ģenerāladvokāta vai sekretāra amatu,
—
ar Eiropas Centrālās bankas Direktoru padomes locekļa amatu,
—
ar Eiropas Kopienu Revīzijas palātas locekļa amatu,
—
ar Eiropas Kopienu ombuda amatu,
—
ar Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas Ekonomikas un sociālās komitejas locekļa amatu,
—
ar tādu komiteju vai iestāžu, kas saskaņā ar vai, pamatojoties uz Eiropas Ekonomikas kopienas un Eiropas Atomenerģijas kopienas dibināšanas līgumiem, ir izveidotas, lai pārvaldītu Kopienu fondus vai veiktu pastāvīgu un tiešo administratīvo pārvaldību, locekļa amatu,
—
ar Eiropas Investīciju bankas Administratīvās padomes locekļa, Direktoru padomes locekļa vai darbinieka amatu,
—
ar tāda ierēdņa vai darbinieka statusu, kurš strādā Eiropas Kopienu iestādēs vai tam piesaistītajās specializētajās iestādēs vai Eiropas Centrālajā bankā.
2.   Kopš Eiropas Parlamenta 2004. gada vēlēšanām Eiropas Parlamenta locekļa amats nav savienojams ar valsts parlamenta locekļa amatu.
Atkāpjoties no minētā noteikuma un neskarot 3. punktu:
—
Īrijas valsts parlamenta locekļi, kas ievēlēti Eiropas Parlamentā turpmākajās vēlēšanās, var saglabāt divkāršu mandātu līdz nākamajām Īrijas valsts parlamenta vēlēšanām; pēc tam piemēro šā punkta pirmo daļu,
—
Apvienotās Karalistes parlamenta locekļi, kas ir arī Eiropas Parlamenta locekļi piecu gadu termiņā pirms Eiropas Parlamenta 2004. gada vēlēšanām, var saglabāt divkāršu mandātu līdz Eiropas Parlamenta 2009. gada vēlēšanām, kad piemēro šā punkta pirmo daļu.
[..]
8. pants
Ievērojot šā Akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē šīs valsts tiesību normas.
Tādas valsts tiesību normas, kas vajadzības gadījumā var ņemt vērā konkrēto stāvokli dalībvalstīs, neietekmē samērīguma principu, kas ir būtisks balsošanas sistēmai.
[..]
12. pants
Eiropas Parlaments pārbauda Eiropas Parlamenta locekļu pilnvaras. Šajā nolūkā tas pieņem zināšanai dalībvalstu oficiāli pasludinātos rezultātus un izšķir visas domstarpības, kas varētu rasties šī Akta noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas rodas to dalībvalstu tiesību normu dēļ, uz kurām norādīts šajā Aktā.
13. pants
[..]
3.   Ja kādas dalībvalsts tiesību aktos ir paredzēta Eiropas Parlamenta locekļa mandāta atsaukšana, tad tāds mandāts beidzas, ievērojot minētos juridiskos noteikumus. Kompetentās valsts iestādes par to ziņo Eiropas Parlamentam.”
2
Eiropas Parlamenta Reglamenta 3. pantā un 4. panta 3. un 4. punktā arī ir paredzēts:
“3. pants
Pilnvaru pārbaude
1.   Pēc Eiropas Parlamenta vēlēšanām [Parlamenta] priekšsēdētājs aicina dalībvalstu kompetentās iestādes nekavējoties darīt zināmus ievēlēto deputātu vārdus, lai visi deputāti varētu sākt darbību Parlamentā jau pirmās sasaukuma sēdes atklāšanā.
Vienlaikus priekšsēdētājs vērš šo iestāžu uzmanību uz attiecīgajiem [1976. gada akta] noteikumiem un aicina tās veikt vajadzīgos pasākumus, lai izvairītos no jebkādas neatbilstības Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanai.
2.   Katrs deputāts, par kura ievēlēšanu ir paziņots Parlamentam, pirms darbības Parlamentā uzsākšanas iesniedz rakstisku deklarāciju, kurā apliecina, ka viņš neieņem nevienu amatu, kurš [1975. gada akta] 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē nav savienojams ar Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu. Pēc vispārīgajām vēlēšanām šo deklarāciju iesniedz, ja vien tas iespējams, ne vēlāk kā sešas dienas pirms Parlamenta sasaukuma konstitutīvās sēdes. Kamēr deputāta pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par strīdīgu jautājumu, un ar noteikumu, ka deputāts pirms tam ir parakstījis minēto rakstisko deklarāciju, viņš darbojas Parlamentā un tā struktūrvienībās un uz viņu attiecas visas ar šo darbību saistītās tiesības.
Ja fakti, ko pierāda publiski pieejami avoti, apstiprina, ka deputāts ieņem amatu, kas [1976. gada akta] 7. panta 1. un 2. punkta izpratnē nav savienojams ar Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu, Parlaments, pamatojoties uz priekšsēdētāja sniegto informāciju, paziņo par neaizpildīto deputāta vietu.
3.   Pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, Parlaments nekavējoties pārbauda pilnvaras un nosaka, vai katra jaunievēlētā deputāta mandāts ir derīgs, kā arī izskata iespējamās domstarpības, kuras iesniegtas atbilstoši 1976. gada akta noteikumiem, saistībā ar dalībvalstu vēlēšanu likumiem.
4.   Atbildīgās komitejas ziņojums ir balstīts uz katras dalībvalsts oficiālo paziņojumu par vēlēšanu rezultātiem, norādot ievēlēto kandidātu vārdus, kā arī iespējamo aizstājēju vārdus vēlēšanu rezultātu secībā.
Deputāta mandātu var apstiprināt tikai pēc tam, kad deputāts ir iesniedzis rakstisku deklarāciju saskaņā ar šo pantu un Reglamenta I pielikumu.
Parlaments, pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, jebkurā brīdī var izšķirt strīdīgo jautājumu par kāda deputāta mandāta derīgumu.
5.   Ja kādu deputātu nominē tāpēc, ka tajā pašā vēlēšanu sarakstā esošie kandidāti ir atteikušies, komiteja, kurai uzdots pārbaudīt pilnvaras, nodrošina, lai atteikšanās noritētu saskaņā ar [1976. gada akta] garu un burtu, kā arī saskaņā ar šī Reglamenta 4. panta 3. punktu.
6.   Atbildīgā komiteja nodrošina, lai Eiropas Savienības dalībvalstu vai Eiropas Savienības iestādes nekavējoties paziņotu Parlamentam visu informāciju, kas var ietekmēt deputāta pienākumu pildīšanu Eiropas Parlamentā vai aizvietotāju secību, minot dienu, kad pilnvaras stājas spēkā, ja deputātu ieceļ.
Kad dalībvalstu kompetentās iestādes uzsāk procedūru, kas var beigties ar deputāta pilnvaru atņemšanu, [Parlamenta] priekšsēdētājs prasa, lai viņu regulāri informē par procedūras virzību. Priekšsēdētājs nodod šo jautājumu atbildīgajai komitejai, pēc kuras priekšlikuma Parlaments var ieņemt nostāju šajā jautājumā.
4. pants
Deputāta pilnvaru laiks
[..]
3.   Deputāts paziņo [Parlamenta] priekšsēdētājam par savu atkāpšanos un norāda dienu, kad tā stājas spēkā, kas nedrīkst būt vēlāk kā trīs mēnešus pēc paziņojuma iesniegšanas; iesniegums ir jānoformē kā protokols, ko sastāda ģenerālsekretāra vai viņa pārstāvja klātbūtnē, paraksta ģenerālsekretārs vai viņa pārstāvis un attiecīgais deputāts un ko nekavējoties iesniedz atbildīgajai komitejai, kura to iekļauj savā darba kārtībā pirmajā sanāksmē pēc šī dokumenta saņemšanas.
Ja atbildīgā komiteja uzskata, ka atkāpšanās nav savienojama ar [1976. gada akta] burtu vai garu, tā par to informē Parlamentu, lai tas izlemj, vai deputāta vieta ir atbrīvojusies.
Pretējā gadījumā paziņo, ka vieta ir brīva, sākot ar dienu, kuru deputāts norādījis protokolā par atkāpšanos. Par šo jautājumu Parlamentā nebalso.
[..]
4.   Ja dalībvalsts kompetentā iestāde ziņo [Parlamenta] priekšsēdētājam par Eiropas Parlamenta deputāta pilnvaru izbeigšanos atbilstoši attiecīgās dalībvalsts tiesību aktiem vai nu sakarā ar neatbilstību [1976. gada akta] 7. panta 3. punktam vai sakarā ar pilnvaru zaudēšanu atbilstoši šī paša Akta 13. panta 3. punktam, priekšsēdētājs informē Parlamentu par to, ka pilnvaras ir beigušās dalībvalsts norādītajā datumā un aicina dalībvalsti nekavējoties aizpildīt brīvo vietu.
Ja dalībvalstu vai Eiropas Savienības kompetentās iestādes vai attiecīgais deputāts paziņo [Parlamenta] priekšsēdētājam par iecelšanu vai ievēlēšanu amatā, kas [1976. gada akta] 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē nav savienojama ar Eiropas Parlamenta deputāta pienākumu pildīšanu, priekšsēdētājs par to informē Parlamentu, kurš paziņo, ka vieta ir atbrīvojusies.”
3
Turklāt saskaņā ar Parlamenta Reglamenta 9. pantu un Reglamenta I pielikumu, Parlamenta deputātiem ir jāpaziņo precīza informācija par viņu profesionālo darbību, kā arī par jebkuru citu atalgotu pienākumu vai darbību.
4
Eiropas Parlamenta 2005. gada 28. septembra Lēmuma 2005/684/EK, Euratom, ar ko pieņem Eiropas Parlamenta deputātu nolikumu (OV L 262, 1. lpp., turpmāk tekstā — “Deputātu nolikums”), 2. un 30. pantā ir paredzēts:
“2. pants
1.   Deputāti ir brīvi un neatkarīgi.
2.   Vienošanās par atteikšanos no deputāta pilnvarām pirms vai pilnvaru laika beigās nav spēkā.
[..]
30. pants
Šis nolikums stājas spēkā tā Eiropas Parlamenta sasaukuma pirmajā dienā, kas sākas 2009. gadā.”
5
Turklāt Deputātu nolikuma 4. apsvērumā arī ir paredzēts:
“Deputātu brīvību un neatkarību, kas noteiktas 2. pantā un nav minētas nevienā primāro tiesību aktu tekstā, ir nepieciešams aizsargāt ar tiesību aktiem. Deputātu apņemšanās noteiktā laikā atteikties no savām pilnvarām vai tādi paziņojumi par nodomu atteikties no pilnvarām nenoteiktā laikā, kurus politiskās partijas var izmantot pēc saviem ieskatiem, nav savienojami ar deputāta brīvības un neatkarības jēdzienu un tādēļ nevar būt juridiski saistoši.”
Prāvas rašanās fakti
6
Eiropas Parlamenta locekļu vēlēšanu laikā, kas notika 2004. gada 12. un 13. jūnijā, Benjamino Doniči, prasītājs, bija kandidāts kopējā sarakstā “Società Civile — Di Pietro Occhetto” Itālijas dienvidu apgabalā. Šis saraksts ieguva divas [deputātu] vietas, pirmo — minētajā apgabalā un otro — Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. A. di Pjetro [A. Di Pietro], kurš abos apgabalos bija pirmais, izvēlējās Itālijas dienvidu apgabalu.
7
A. Očeto [A. Occetto] vēlēšanu sarakstos bija otrais, ņemot vērā abos apgabalos iegūto balsu skaitu, tādējādi apsteidzot prasītāju Itālijas dienvidu apgabalā un Dž. Čiesu [G. Chiesa] Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. Tā kā di Pjetro izvēlējās vietu no Itālijas dienvidu apgabala, Očeto bija jāatzīst par ievēlētu Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. Tomēr Očeto, kuram tobrīd bija Itālijas Senāta [deputāta] pilnvaras, ar 2004. gada 6. jūlija paziņojumu, kas parakstīts notāra klātbūtnē un 7. jūlijā iesniegts Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Itālijas Kasācijas tiesas Valsts vēlēšanu birojs Eiropas Parlamenta vēlēšanām, turpmāk tekstā — “Itālijas vēlēšanu birojs”), “neatsaucami” atteicās no Eiropas Parlamenta pilnvaru iegūšanas vienā un otrā vēlēšanu apgabalā.
8
Ņemot vērā šo atteikumu, Itālijas vēlēšanu birojs 2004. gada 12. novembrī paziņoja Parlamentam Eiropas vēlēšanu oficiālos rezultātus, iesniedzot ievēlēto kandidātu un viņu aizstājēju sarakstu. Itālijas vēlēšanu birojs pasludināja di Čiesa ievēlēšanu Itālijas ziemeļrietumu apgabalā un di Pjetro ievēlēšanu Itālijas dienvidu apgabalā, tādējādi prasītājs kļuva par pirmo no neievēlētajām personām šajā minētajā apgabalā.
9
Likumdevēja vēlēšanu laikā Itālijā 2006. gada 9. un 10. aprīlī di Pjetro tika ievēlēts Itālijas parlamentā un izvēlējās savas valsts [deputāta] mandātu, kas stājās spēkā no 2006. gada 28. aprīļa. Tā kā šie pienākumi atbilstoši 1976. gada akta 7. panta 2. punktam nebija savienojami ar Parlamenta deputāta statusu, Parlaments 2006. gada 27. aprīlī paziņoja, ka no nākamās dienas ir brīva deputāta vieta un informēja par to Itālijas Republiku.
10
Ar 2006. gada 27. aprīļa deklarāciju, kas adresēta Itālijas vēlēšanu birojam, Očeto atsauca savu 2004. gada 7. jūlija atteikšanos, “paužot savu gribu kā pirmajam no neievēlētajām personām no [Itālijas dienvidu] apgabala aizstāt [di] Pjetro tādējādi, ka ir jāatzīst par spēkā neesošu, nederīgu un katrā gadījumā par atsauktu jebkāds agrāk izdarīts paziņojums par atšķirīgu gribas izpausmi [..] un katrā ziņā šajā sakarā ir jāņem vērā griba, kas pausta ievēlēto kandidātu paziņošanas dienā”.
11
Ņemot vērā šo deklarāciju, Itālijas vēlēšanu birojs 2006. gada 8. maijā pasludināja, ka Očeto ievēlēts par Parlamenta locekli.
12
Ar 2006. gada 21. jūlija nolēmumu Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) kā nepamatotu noraidīja prasību, ko prasītājs bija cēlis par minēto pasludināšanu. Būtībā Tribunale amministrativo regionale del Lazio uzskatīja, ka Očeto 2004. gada 7. jūlija atteikšanās saistībā ar ievēlēto kandidātu pasludināšanu nav atteikšanās no savas vietas pēcvēlēšanu sarakstā. Tiesa savu lēmumu pamatoja, uzsverot, ka ievēlētās personas gribas ievērošana prasa, lai vēlēšanu rezultāti tiktu uzskatīti par nepieejamiem un negrozāmiem, ka šāds atteikums nerada sekas attiecībā uz iespējamiem aktiem par aizstāšanu gadījumā, ja konstatēta neatbilstība, tiesību zaudēšana, neiespējamība tikt ievēlētam vai atteikšanās no iecelšanas amatā vai no pilnvarām, ko paudusi uz iecelšanu vai ievēlēšanu tiesīgā persona, un ka līdz ar to kandidāts, kurš atteicās no ievēlēšanas, ir tiesīgs gadījumā, ja īstenojas nosacījumi par aizstāšanu, atsaukt savu lēmumu par atteikšanos, lai ieņemtu vietu aizstāšanas kārtībā.
13
Prasītājs arī apstrīdēja Očeto atzīšanu par Eiropas deputātu di Pjetro vietā Parlamentā. Parlamenta Juridisko lietu komisija savā sēdē 2006. gada 21. jūnijā pārbaudīja šo sūdzību. Juridisko lietu komisija pēc tam, kad atbilstoši 1976. gada aktam konstatēja, ka šī sūdzība nav pieņemama tādēļ, ka tā pamatota ar Itālijas vēlēšanu likumu, vienbalsīgi ierosināja Parlamentam atzīt Očeto mandāta derīgumu no 2006. gada 8. maija. 2006. gada 3. jūlijā Parlaments apstiprināja Očeto mandātu.
14
Consiglio di Stato (Augstākā administratīvā tiesa) ar 2006. gada 6. decembra galīgo nolēmumu, kas ir galīgi stājies spēkā, apmierināja prasītāja apelācijas sūdzību par minēto Tribunale amministrativo regionale del Lazio nolēmumu, grozīja minēto nolēmumu un atcēla Očeto pasludināšanu par Parlamenta locekli, ko 2006. gada 8. maijā bija veicis Itālijas vēlēšanu birojs. Consiglio di Stato uzskatīja, pirmkārt, ka nodalīt atteikšanos no ievēlēšanas un atteikšanos no vietas sarakstā ir neloģiski tādēļ, ka ievēlēšana izriet no vietas sarakstā, un atteikšanās no ievēlēšanas nozīmē, ka attiecīgā persona vairs neatrodas šajā sarakstā ar visām no tā izrietošajām sekām. Consiglio di Stato uzskatīja, otrkārt, ka ir pretrunīgi apgalvot, ka atteikšanās no ievēlēšanas nerada sekas attiecībā uz aizstāšanu un ka kandidāts, kurš atsakās no Eiropas deputāta mandāta, ir tiesīgs atsaukt savu atteikšanos gadījumā, ja notiek aizstāšana. Visbeidzot, treškārt, Consiglio di Stato uzskatīja, ka atteikšanās no ievēlēšanas kļūst par neatsaucamu paziņojumu brīdī, kad kompetentā iestāde vai birojs, kam adresēta atteikšanās, izdod par to aktu, ar kuru groza vēlēšanu biroja izveidoto sākotnējo sarakstu.
15
2007. gada 29. martā Itālijas vēlēšanu birojs pieņēma zināšanai iepriekš minēto Consiglio di Stato nolēmumu un atzina prasītāja ievēlēšanu par Parlamenta locekli attiecībā uz Itālijas dienvidu apgabalu, tādējādi atsaucot Očeto pilnvaras.
16
Par šo atzīšanu paziņoja Parlamentam, kas to pieņēma zināšanai, par ko tika izdarīts ieraksts 2007. gada 23. aprīļa plenārsēdes protokolā, kas formulēts šādi:
“Itālijas kompetentās iestādes ir paziņojušas, ka [Očeto] ievēlēšanas atzīšana tika atcelta un ka vieta, kas tādējādi kļuva brīva, piešķirta [prasītājam]. Parlaments pieņem zināšanai šos lēmumus no 2007. gada 29. marta.
[..]
Atbilstoši [Parlamenta Reglamenta] 3. panta 2. punktam, kamēr [viņa] pilnvaras nav pārbaudītas vai kamēr nav pieņemts lēmums par strīdīgo jautājumu, un ar noteikumu, ka [viņš] pirms tam ir parakstījis deklarāciju, [..] [prasītājs] [..] darbojas Eiropas Parlamenta un tā struktūrvienībās un [uz viņu] attiecas visas ar šo darbību saistītās tiesības.”
17
Starplaikā ar 2007. gada 5. aprīļa vēstuli, kas tika papildināta ar 14. aprīļa paziņojumu, Očeto iesniedza sūdzību un lūdza Parlamentu apstiprināt viņa mandātu, kā arī neapstiprināt prasītāja mandātu. Ar 2007. gada 24. maija lēmumu (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”), kas pieņemts, pamatojoties uz Juridisko lietu komisijas 2007. gada 22. maija ziņojumu (A6-0198/2007), Parlaments atzina prasītāja, par kura ievēlēšanu bija paziņojušas kompetentās valsts iestādes, Parlamenta deputāta mandātu par spēkā neesošu un apstiprināja Očeto mandātu. Parlaments arī uzdeva tā priekšsēdētājam nosūtīt šo lēmumu kompetentajai valsts iestādei, kā arī prasītājam un Očeto.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
18
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 22. jūnijā, prasītājs, pamatojoties uz EKL 230. panta ceturto daļu, cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
19
Ar atsevišķu aktu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts tajā pašā dienā, prasītājs, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas reglamenta 104. pantu un EKL 242. pantu, iesniedza pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, lūdzot apturēt apstrīdētā lēmuma piemērošanu un piespriest Parlamentam atlīdzināt šī procesa tiesāšanās izdevumus vai arī atlikt lēmuma pieņemšanu par šo jautājumu.
20
Savos rakstveida paskaidrojumos, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegti 2007. gada 8. jūlijā, Parlaments ar galveno prasījumu lūdz noraidīt kā nepieņemamu pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu, pakārtoti — noraidīt šo pieteikumu kā nepamatotu un, visbeidzot, piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21
Ar pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 5. jūlijā, Očeto lūdz atļaut iestāties šajā lietā Parlamenta prasījumu atbalstam.
22
Lietas pamata dalībnieki savus apsvērumus par šo pieteikumu iesniedza noteiktajā termiņā.
23
Ar 2007. gada 13. jūlija rīkojumu pagaidu noregulējuma tiesnesis atļāva Očeto iestāties lietā un aicināja viņu iesniegt iestāšanās rakstu.
24
Savā iestāšanās rakstā, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 29. jūlijā, Očeto lūdz noraidīt pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu un piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus vai arī atlikt jebkādu lēmumu pieņemšanu par šo jautājumu.
25
Ar pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 2. augustā, Itālijas Republika lūdz atļaut iestāties šajā lietā prasītāja prasījumu atbalstam. Tā kā lēmuma pieņemšana par atļauju Itālijas Republikai iestāties lietā tika atlikta, tai lūdza sniegt savus apsvērumus tiesas sēdē.
26
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2007. gada 12. septembrī.
27
Tiesas sēdē lietas dalībniekus lūdza sniegt mutvārdu apsvērumus par Itālijas Republikas pieteikumu par iestāšanos lietā. Lietas dalībnieki šajā jautājumā neizvirzīja iebildumus. Pastāvot šādiem apstākļiem un ņemot vērā Tiesas Statūtu 40. panta pirmo daļu, kas saskaņā ar šo statūtu 53. punkta pirmo daļu piemērojama Pirmās instances tiesai, pagaidu noregulējuma tiesnesis atļāva Itālijas Republikai iestāties lietā, par ko tika izdarīts ieraksts tiesas sēdes protokolā.
28
Itālijas Republika savos tiesas sēdē sniegtajos mutvārdus paskaidrojumos lūdza apmierināt pieteikumu par pagaidu pasākumu noteikšanu.
29
Tiesas sēdē pagaidu noregulējuma tiesnesis, pirmkārt, nolēma pievienot lietas materiāliem izrakstu no Parlamenta 2007. gada 23. aprīļa plenārsēdes protokola, kurā ietverts protokola 10. punkts un, otrkārt, Parlamenta Pilnvaru pārbaudes komisijas 1983. gada 7. janvāra otrā ziņojuma kopiju. Lietas dalībnieki neizvirzīja iebildumus šajā sakarā.
Juridiskais pamatojums
30
Saskaņā ar EKL 242. un 243. pantu, aplūkotiem kopsakarā, no vienas puses, un EKL 225. panta 1. punktu, no otras puses, Pirmās instances tiesa var, ja attiecīgajos apstākļos uzskata to par vajadzīgu, dot rīkojumu apturēt akta, kas apstrīdēts Pirmās instances tiesā, piemērošanu vai noteikt vajadzīgos pagaidu pasākumus. Šajā nolūkā ir jāņem vērā Reglamenta 104. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi atbilstoši tam, kā tie ir precizēti judikatūrā.
31
Tādējādi pagaidu noregulējuma tiesnesis var uzdot apturēt piemērošanu un noteikt pagaidu pasākumus, ja tiek konstatēts, ka to noteikšanu prima facie pamato faktiskie un tiesību apstākļi (fumus boni juris) un ka tie ir steidzami tādēļ, lai nepieļautu būtisku un nelabojamu kaitējumu prasītāja interesēm, ka tie ir jānosaka un tiem ir jāstājas spēkā pirms nolēmuma pieņemšanas pēc būtības. Pagaidu noregulējuma tiesnesis, ja tas vajadzīgs, veic arī konkrēto interešu izsvēršanu (Tiesas priekšsēdētāja 2000. gada 25. jūlija rīkojums lietā C-377/98 R Nīderlande/Parlaments un Padome, Recueil, I-6229. lpp., 41. punkts, un 2001. gada 23. februāra rīkojums lietā C-445/00 R Austrija/Padome, Recueil, I-1461. lpp., 73. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 16. februāra rīkojums lietā T-310/06 R Ungārija/Komisija, Krājumā nav publicēts — Krājums, II-15.* lpp., 19. punkts).
Par pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
32
Parlaments uzsver, ka šis pieteikums ir nepieņemams. Parlaments uzskata, ka apstrīdētais lēmums ietver tikai vienu punktu, ko var izpildīt, proti, Parlamenta priekšsēdētājam doto rīkojumu nosūtīt šo lēmumu attiecīgajām iestādēm un personām. Attiecībā uz prasītāju apstrīdētā lēmuma rezolutīvajai daļai esot negatīvs saturs, kas nav izpildāms tādēļ, ka ar to tiek vienīgi atzīts, ka viņa mandāts nav spēkā. Tādējādi apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšana nevarētu kļūt par pozitīvu aktu, proti, lēmumu, ar ko tiek atzīta prasītāja mandāta spēkā esamība. Saskaņā ar judikatūru pieteikuma par piemērošanas apturēšanu mērķis principā nav vērsties pret negatīvu administratīvo lēmumu, jo ar šādu apturēšanu nevar grozīt prasītāja stāvokli (Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 21. februāra rīkojums apvienotajās lietās C-486/01 P-R un C-488/01 P-R Front national un Martinez/Parlaments, Recueil, I-1843. lpp., 73. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2006. gada 12. maija rīkojums lietā T-42/06 R Gollnisch/Parlaments, Krājumā nav publicēts — Krājums, II-40.* lpp., 30. punkts) un šī iemesla dēļ tam nav praktiskas lietderības attiecībā uz prasītāju (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2004. gada 2. jūlija rīkojums lietā T-76/04 R Bactria/Komisija, Krājums, II-2025. lpp., 52. punkts, un iepriekš minētais rīkojums lietā Gollnisch/Parlaments, 36. un 37. punkts).
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
33
Ir atkārtoti nolemts, ka pieteikuma par piemērošanas apturēšanu mērķis principā nav vērsties pret negatīvu administratīvo lēmumu, jo ar šādu apturēšanu nevar grozīt prasītāja stāvokli (Tiesas priekšsēdētāja 1997. gada 30. aprīļa rīkojums lietā C-89/97 P(R) Moccia Irme/Komisija, Recueil, I-2327. lpp., 45. punkts, un iepriekš 32. punktā minētais rīkojums apvienotajās lietās Front national un Martinez/Parlaments, 73. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 11. jūlija rīkojums apvienotajās lietās T-107/01 R un T-175/01 R Lormines/Komisija, Recueil, II-3193. lpp., 48. punkts; 2004. gada 16. janvāra rīkojums lietā T-369/03 R Arizona Chemical u.c./Komisija, Recueil, II-205. lpp., 62. punkts, un iepriekš 32. punktā minētais rīkojums lietā Gollnisch/Parlaments, 30. punkts).
34
Šajā kontekstā negatīvs lēmums ir tāds, ar ko ir atteikts pieņemt lūgto pasākumu (šajā sakarā skat. iepriekš 33. punktā minēto rīkojumu apvienotajās lietās Lormines/Komisija, 48. punkts).
35
Izskatāmajā lietā Parlamenta kvalifikācija, saskaņā ar ko apstrīdētais lēmums ir negatīvs akts, nešķiet pareiza. Ar šo lēmumu faktiski tika pārbaudītas prasītāja Parlamenta locekļa pilnvaras un šīs pārbaudes rezultātā viņa mandāts atzīts par spēkā neesošu. Vienlaikus ar apstrīdēto lēmumu ir atzīta Očeto mandāta spēkā esamība, tādējādi izbeidzot pagaidu labvēlīgo stāvokli, kas prasītājam atbilstoši Parlamenta Reglamenta 3. panta 2. punktam bija no 2007. gada 29. marta.
36
Tādējādi, kā to atzīst pats Parlaments (skat. 99. punktu turpmāk), apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšana grozīs prasītāja tiesisko stāvokli tādēļ, ka tās rezultātā saglabāsies iepriekš minētais pagaidu un labvēlīgais stāvoklis, kuram pastāvot, viņš turpinās darboties Parlamentā un tā struktūrvienībās un uz viņu attieksies visas ar šo darbību saistītās tiesības. Pastāvot šādiem apstākļiem un pretēji Parlamenta apgalvotajam, apstrīdēto lēmumu attiecībā uz prasītāju nevar kvalificēt kā negatīvu aktu iepriekš 33. punktā minētās judikatūras izpratnē.
37
No tā izriet, ka prasītājs no tiesību viedokļa pietiekami pamato intereses lūgtās piemērošanas apturēšanā un ka, attiecīgi, šis pieteikums ir atzīstams par pieņemamu.
Par fumus boni juris
38
Prasītājs norāda, ka savā prasībā pēc būtības viņš izvirza divus apstrīdētā lēmuma atcelšanas pamatus. Izvirzot pirmo pamatu, viņš būtībā apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Parlaments neievēroja noteikumus un principus, kas nosaka tā kompetenci savu locekļu pilnvaru pārbaudē. Izvirzot otro pamatu, prasītājs apstrīd to, ka apstrīdētajam lēmumam ir adekvāts pamatojums.
39
Lai noteiktu, vai izskatāmajā lietā ir īstenojies nosacījums attiecībā uz fumus boni juris, ir jāveic prima facie pārbaude par to, vai ir pamatoti tiesību pamati, ko prasītājs izvirzījis pamata prasības pamatojumam un tātad ir jāpārbauda, vai vismaz viens no tiem ir tik nopietns, ka to nevar noraidīt šajā pagaidu noregulējuma procesā (šajā sakarā skat. Tiesas priekšsēdētāja 1995. gada 19. jūlija rīkojumu lietā C-149/95 P(R) Komisija/Atlantic Container Line u.c., Recueil, I-2165. lpp., 26. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 30. jūnija rīkojumu lietā T-13/99 R Pfizer Animal Health/Padome, Recueil, II-1961. lpp., 132. punkts, un Pirmās instances tiesas pagaidu noregulējuma tiesneša 2007. gada 28. septembra rīkojumu lietā T-257/07 R Francija/Komisija, Krājums, II-4153. lpp., 59. punkts).
40
Pagaidu noregulējuma tiesnesis uzskata, ka vispirms ir jāveic prima facie pārbaude par tās argumentācijas pamatotību, ko prasītājs izvirzījis sava pirmā pamata ietvaros.
Lietas dalībnieku argumenti
41
Prasītājs, ko atbalsta Itālijas Republika, apgalvo, ka valsts tiesību akti attiecībā uz Parlamenta locekļu mandātiem atbilstoši EKL 190. panta 4. punktam un 1976. gada akta 8. pantam ietilpst dalībvalstu kompetencē un ir pieņemti saskaņā ar minēto valstu iekšējās tiesību sistēmās paredzētajām normām, procedūrām un garantijām. Attiecībā uz pilnvaru pārbaudi Parlamentam atbilstoši 1976. gada akta 12. pantam, būtu vienīgi jāpieņem zināšanai valsts līmenī pieņemtie lēmumi, un tas nevar apstrīdēt vēlēšanu rezultātu paziņošanu un mandāta piešķiršanu ievēlētajam kandidātam, jo tādējādi valsts iestādes īsteno pilnvaras, kas tām ir atzītas Kopienu tiesību normās. Valsts tiesībās paredzētās procedūras ievērošanas, valsts tiesību normu, it īpaši to, kurās paredzēta atteikšanās no ievēlēšanas, spēkā esamības, kā arī privātpersonu pamattiesību ievērošanas pārbaude ietilpstot vienīgi valsts kompetento iestāžu vai Eiropas Cilvēktiesību tiesas, ja lieta ir nodota tās izskatīšanā, jurisdikcijā un nevis Parlamenta kompetencē.
42
Iepriekš minētos apsvērumus apstiprinot judikatūra (Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā T-353/00 Le Pen/Parlaments, Recueil, II-1729. lpp., 92. un 93. punkts, un Tiesas 2005. gada 7. jūlija spriedums lietā C-208/03 P Le Pen/Parlaments, Krājums, I-6051. lpp., 51. punkts), kurā esot apstiprināta “absolūta Parlamenta kompetences neesamība attiecībā uz brīvo vietu, kas izriet no valsts tiesību normu piemērošanas”, un tos apstiprinot paša Parlamenta prakse, kā tas izrietot gan no Parlamenta 2006. gada 3. jūlija lēmuma, ar ko prasītāja sūdzība noraidīta kā nepieņemama, gan no Parlamenta Juridisko lietu komisijas 2004. gada 26. novembra ziņojuma (A6-0043/2004) par pilnvaru pārbaudi. Faktiski šajā minētajā ziņojumā konstatēta atšķirība starp sūdzībām par 1976. gada akta īpašajām normām un sūdzībām par valsts tiesību aktiem, kuras esot noraidītas kā nepieņemamas.
43
Turklāt prasītājs uzskata, ka nav nozīmes pārējām normām, kuras Parlamenta Juridisko lietu komisija norāda savā 2007. gada 22. maija ziņojumā (A6-0198/2007) par prasītāja pilnvaru pārbaudi, un it īpaši Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punktam, uz kuru ir atsauce šī reglamenta 4. panta 3. punktā.
44
Pirmkārt, izskatāmajā lietā jautājums esot par jaunievēlētā kandidāta pilnvaru pārbaudi 1976. gada akta 12. panta izpratnē un nevis par brīvo vietu, uz ko attiecas Parlamenta Reglamenta 4. panta 3. punkts. Katrā ziņā 1976. gada aktā ir skaidri nošķirtas brīvās vietas, kas rodas atkāpšanās rezultātā, un vienīgi tās ir paredzētas šajā minētajā normā, un tās, kuras rodas deputāta nāves gadījumā, uz ko attiecas valsts tiesiskais regulējums, ko Parlaments atbilstoši minētā akta 13. pantam varot vienīgi pieņemt zināšanai. Izskatāmajā lietā brīvā vieta, ko ieņem Očeto, un viņa aizstāšana ar prasītāju esot tiešas sekas, ko radīja Itālijas vēlēšanu biroja 2007. gada 29. marta paziņojums, ar kuru tas informēja Parlamentu, ka ir atcelta Očeto pasludināšana par di Pjetro aizstājēju, un šī atcelšana šobrīd ir galīga, kā arī par to, ka ir atcelta prasītāja pasludināšana par Itālijas dienvidu apgabala deputātu. Šī iemesla dēļ Parlamentam būtu bijis jāpaļaujas uz valsts līmenī pieņemtiem lēmumiem, nepārbaudot ne to, vai Očeto atteikšanās atbilst 1976. gada aktam, ne to, vai tā atbilst Parlamenta Reglamenta 4. panta 3. punkta formālajiem nosacījumiem.
45
Otrkārt, norādi uz 1976. gada akta “garu un burtu”, kas ietverta Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punktā, nevar interpretēt tādējādi, ka tā atļautu Parlamentam veikt valsts iestāžu pieņemto lēmumu atkārtotu pārbaudi, tādēļ ka 1976. gada akta 12. pantā esot skaidri noteikts, ka Parlaments “pieņem zināšanai” valsts iestāžu pasludinātos oficiālos vēlēšanu rezultātus. Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punkta pretēja interpretācija neizbēgami nozīmētu tā spēkā neesamību tādēļ, ka tā radītu atkāpi, kas nav saderīga ar 1976. gada akta normām.
46
Turklāt, pat aplūkojot Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punktu kopsakarā ar 1976. gada akta 6. pantu, Parlaments nevar uz to atsaukties, lai apstrīdētu pasludināšanu, ko veikusi kompetentā valsts iestāde. Pirmkārt, 1976. gada akta 6. pants attiecoties vienīgi uz likumīgi ievēlēto Parlamenta locekļu pilnvaru īstenošanu un neattiecoties uz Parlamenta locekļa ievēlēšanu, kas esot primārais jautājums. Otrkārt un katrā ziņā, šī norma neatļaujot apstiprināt aktu vai lēmumu, ko pieņēmuši kandidāti, tostarp tādu politiska rakstura vienošanos ietvaros kā kandidāta neatsaucama atteikšanās, kas izraisa atteikšanos no parlamentārajām pilnvarām, spēkā neesamību. Tas esot apstiprināts Parlamenta rezolūcijas par strīdiem attiecībā uz parlamentāro mandātu derīgumu saistībā ar “rotēšanas sistēmu” (OV 1983, C 68, 31. lpp.) tekstā un šajā rezolūcijā minētā Pilnvaru pārbaudes komisijas 1983. gada 7. janvāra otrā ziņojuma tekstā. Attiecībā uz Deputātu nolikuma 2. pantu, pretēji apstrīdētajā lēmumā norādītajam, runa esot par pilnīgi jaunu normu, kā tas arī izrietot no minētā nolikuma 4. apsvēruma, un katrā ziņā tas nav piemērojams izskatāmajā lietā.
47
Visbeidzot, prasītājs uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā ir pārkāpts res judicata princips, jo tajā nav ņemts vērā spriedums lietā Consiglio di Stato, kas esot galīgi stājies spēkā. Šajā sakarā prasītājs atsaucas uz Tiesas 2003. gada 30. novembra spriedumu lietā C-224/01 Köbler (Recueil, I-10239. lpp., 38. un 39. punkts), saskaņā ar kuru, kā viņš uzskata, tiek izslēgta jebkāda iespēja neņemt vērā res judicata, pat Kopienu tiesību pārkāpuma gadījumā, jo vienīgais iespējamais risinājums ir valsts tiesā — ja pastāv konkrēti nosacījumi — prasīt, lai valsts atlīdzina iespējamo kaitējumu.
48
Parlaments, pirmkārt, norāda, ka kompetence, kas tam piešķirta saskaņā ar 1976. gada akta 12. panta pirmo teikumu, veido šīs normas galveno daļu. Parlamenta spējas pārbaudīt savu locekļu pilnvaras izpaužoties kā pārbaude, vai aktā par ievēlēšanu, ko valsts iestādes nosūtījušas, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem vēlēšanu jomā, ir ievēroti 1976. gada akta principi. Tāda esot šīs procedūras jēga, kā tas arī izrietot no Parlamenta Reglamenta, pilnvaru un imunitātes pārbaudes komisijas ziņojuma par Parlamenta Reglamenta 7. un 8. panta grozījumiem saistībā ar pilnvaru un parlamentārā mandāta termiņa pārbaudi (A3-0166/94) un, attiecīgi, atbilstoši spēkā esošā Parlamenta Reglamenta 3. un 4. pantam.
49
Līdz ar to gadījumā, kad, kā tas ir izskatāmajā lietā, Parlaments konstatē, ka Parlamenta locekļa iecelšana, ko veikusi kompetentā valsts iestāde, ir pretrunā Kopienu tiesībām, tas nevar apstiprināt šo mandātu un tas tā ir pat gadījumā, ja attiecīgais valsts tiesību akts ir apstiprināts ar galīgā spēkā stājušos attiecīgās dalībvalsts augstākās tiesas nolēmumu. Būtībā šādā gadījumā Parlamenta kompetencē ietilpstot pārbaudīt iepriekš minēto Kopienu tiesību principu un normu ievērošanu, lai nodrošinātu Kopienu tiesību pārākumu, padarot par nepiemērojamiem valsts tiesību aktus, kas ir pretrunā tām. Šādā gadījumā Parlaments nevar aprobežoties ar to, ka vērš Komisijas uzmanību uz iespējamo 1976. gada akta pārkāpumu, jo tas nozīmētu, ka Parlamentam ir pienākums pieņemt lēmumu par pilnvaru pārbaudi, kas būtu nesaderīgi ar 1976. gada aktu, proti, izskatāmajā lietā [lēmumu par] prasītāja mandāta apstiprināšanu, pārkāpjot minētā akta 6. pantu.
50
Otrkārt, Parlaments apgalvo, ka apstrīdētais lēmums atbilst 1976. gada akta 6. pantam. Parlaments uzskata, ka Itālijas vēlēšanu sistēma Eiropas Parlamenta locekļu ievēlēšanai dod iespēju kandidātiem balotēties vairākos vēlēšanu apgabalos. Šī iespēja varētu mudināt kandidātus noslēgt vienošanās par nākotnē iespējamo parlamentāro mandātu, kas tiks eventuāli iegūts pēc vēlēšanām. Tādējādi ar šādām vienošanās ne vien netiktu ņemta vērā vēlēšanās paustā tautas griba, bet tās arī ierobežojot ievēlēto kandidātu iespēju īstenot savus parlamentāros mandātus. Tātad Parlamentam ir jānodrošina Kopienu tiesību ievērošana un tas, lai nepieļautu, ka iespējamas prettiesiskas darbības ietekmē tā pieņemtos aktus.
51
Izskatāmajā lietā Parlaments esot konstatējis, ka Itālijas iestādes pārkāpa 1976. gada akta 6. pantu. Faktiski šajā normā nostiprinātais brīva parlamentārā mandāta princips esot nesaderīgs ar to, ka saistībā ar vienošanos par parlamentārā mandāta īstenošanu tiek atzīts jebkāds juridisks spēks. Tādēļ esot pamatoti, ka Tribunale amministrativo regionale del Lazio spriedumā esot uzskatīts, ka Očeto atteikšanās nekādi neesot varējusi skart viņa kandidatūru. Savukārt satura ziņā pretējā Consiglio di Stato spriedumā neesot ņemts vērā brīva mandāta principa jēdziens.
52
Treškārt, Parlaments uzskata, ka Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punkts ir atbilstoša norma, lai pārbaudītu prasītāja pilnvaras tādēļ, ka viņa atzīšana par Parlamenta locekli izrietot no tā, ka kompetentās Itālijas iestādes ņem vērā Očeto atteikšanās, kas pausta 2004. gada 7. jūlijā, spēkā esamību. Tādējādi no brīža, kad Parlaments atzina par spēkā esošu parlamentāro mandātu, kā tas Očeto gadījumā notika 2006. gada jūlijā, tam esot pienākums pārbaudīt — gadījumā, ja valsts iestādes atsauc šo deputātu —, vai šī atsaukšana ir veikta, ievērojot 1976. gada aktā nostiprinātos principus. Pretēji tam, ko apgalvo prasītājs, tas neesot parlamentārā mandāta zaudēšanas gadījums, kas noticis, pamatojoties uz valsts tiesību aktiem, un kas Parlamentam vienīgi jāpieņem zināšanai. Ja tas tā būtu, Parlamenta 2006. gada 3. jūlija lēmumam par Očeto mandāta derīgumu nebūtu juridiskā spēka. Faktiski šāda Parlamenta pilnvaru ierobežošana šādā situācijā pilnībā liegtu lietderīgo iedarbību pārbaudes pilnvarām, kas tam skaidri piešķirtas saskaņā ar 1976. gada akta 12. pantu un būtu acīmredzami nesaderīga ar Kopienu tiesību interpretācijas noteikumiem. Šī iemesla dēļ būtu jānoraida iebilde par nepieņemamību, ko prasītājs izvirzīja attiecībā uz Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punktu, jo minētais pants atbilstot 1976. gada akta 6. un 12. pantam.
53
Parlamenta rezolūcija par strīdiem attiecībā uz parlamentāro mandātu spēkā esamību saistībā ar “rotēšanas sistēmu” (skat. iepriekš 46. punktu) nevar atspēkot iepriekš minētos apsvērumus, jo Parlaments šajā rezolūcijā ir arī paudis viedokli, kas apstiprina 1976. gada akta 6. pantā nostiprinātā brīva mandāta principa ievērošanu. Apstrīdētajā lēmumā Parlaments vēl jo vairāk neesot pārkāpis res judicata principu tādēļ, ka šī lēmuma apsvērumu O punktā esot konstatēts, ka Consiglio di Stato spriedumam ir šāds galīgā spēkā stājušās nolēmuma spēks.
54
Visbeidzot, Parlaments uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā pamatoti ir norādīts uz Deputātu nolikumu. Šis nolikums kopš 2005. gada esot Kopienu likumdevēja pieņemts tiesību akts, pat ja tas stāsies spēkā tikai 2009. gadā. Tādēļ, interpretējot 1976. gada akta 6. pantu, būtu jāņem vērā jau paustais Kopienu likumdevēja viedoklis. Turklāt dalībvalstīm esot pienākums nepieņemt valsts tiesību normas, kas ir pretrunā jau pieņemtajai Kopienu tiesību normai, pat ja šī norma vēl nav stājusies spēkā.
55
Očeto apstiprina, ka viņa atteikšanās no ievēlēšanas, kas iesniegta Itālijas vēlēšanu birojam 2004. gada 7. jūlijā (skat. iepriekš 7. punktu), notika, pamatojoties uz vēlēšanu vienošanos par apvienotā saraksta “Società Civile — Di Pietro Occhetto” Eiropas [Parlamenta] vēlēšanās iegūto vietu sadali, ko noslēdza divu šo sarakstu veidojošo sastāvu vadošie dalībnieki, proti, viņš un di Pjetro. Turklāt tas izrietot no apgalvojumiem, ko prasītājs un di Pjetro izvirzīja procesā, kurā izskatīja prasību par kaitējuma atlīdzību, kas celta Tribunale civile di Roma (Romas Civillietu tiesa) pret Očeto, ar ko lūdz atlīdzināt kaitējumu, kas šķietami nodarīts sakarā ar to, ka Očeto atsauca savu atteikšanos no iecelšanas Parlamenta locekļa amatā. Šajā pašā procesā Očeto esot iesniedzis pretprasību, ar ko lūdz atzīt par pilnībā spēkā neesošu savu atteikšanos, kas izrietot no vienošanās, kuru viņš uzskata par prettiesisku un attiecīgi par spēkā neesošu.
56
Očeto paskaidro, ka, izpildot iepriekš minēto vienošanos, viņš 2004. gada 6. jūlijā notāra klātbūtnē parakstīja četras atteikšanās no viņa iecelšanas deputāta amatā, kuras nākamajā dienā tika iesniegtas kompetentajām Itālijas iestādēm. Šie dokumenti arī esot ļāvuši di Pjetro, kurš ievēlēts abos attiecīgajos apgabalos, kļūt par “noteicēju” un “šķīrējtiesnesi”, īstenojot savas izvēles pilnvaras, jo viņš kontrolē attiecīgajam sarakstam pienākošās otrās vietas sadali.
57
Očeto uzskata, ka konkrētā vienošanās, kas bija iecerēta, lai grozītu kandidātu secību attiecīgajā sarakstā, kā tā izriet no vēlētāju balsojuma, esot spēkā neesoša. Līdz ar to ikviena atteikšanās, īstenojot šādu vienošanos, arī esot spēkā neesoša. Turklāt šāda atteikšanās esot pretrunā 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (ECPK) Papildprotokola 3. pantam, saskaņā ar kuru līgumslēdzējām valstīm ir pienākums organizēt brīvas vēlēšanas “apstākļos, kas veicina tautas viedokļa brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu”, kā arī 1976. gada akta 4. pantam. Turklāt ar šādu atteikšanos tiekot pārkāptas ne vien Očeto “pasīvās vēlēšanu tiesības”, bet arī par viņu balsojušo vēlētāju “aktīvās vēlēšanu tiesības”.
58
Očeto apgalvo, ka arguments, kas balstās uz viņa atteikšanās absolūto spēkā neesamību tādēļ, ka tā izriet no prettiesiskas vienošanās, netika izvirzīts Itālijas administratīvajās tiesās, jo minētās tiesas nevarēja veikt tās [vienošanās] pārbaudi. Itālijas tiesu sistēma paredzot administratīvo tiesu un vispārējās jurisdikcijas tiesu kompetenču sadali, un Consiglio di Stato, kas ir administratīvā tiesa, nevarot izskatīt jautājumu par Očeto atteikšanās no ievēlēšanas spēkā neesamību, kas ietilpstot Itālijas civillietu tiesu kompetencē.
59
Tātad Parlaments esot pamatoti pieņēmis apstrīdēto lēmumu, īstenojot savas pilnvaras, kas atzītas saskaņā ar 1976. gada aktu un Parlamenta Reglamentu. Rezumējot iepriekš minēto, Parlamentam esot jānodrošina, lai valsts procedūras atbilstu konstitucionālās demokrātijas pamatprincipiem.
60
Šajā sakarā no 1976. gada akta un ECPK normām izrietot, ka vēlēšanu kandidātu secīga sakārtošana atbilstoši vēlēšanu balsu skaitam ir nepārkāpjama un to nevar grozīt ar privātas gribas izpausmes aktiem. Tādēļ vienīgais brīdis, kad vēlēšanu jomā kompetentās iestādes varētu ņemt vērā pirmajā vietā ierindota kandidāta iespējamo atteikšanos, esot ievēlēto kandidātu paziņošanas procedūras sākumā, jo attiecīgajam kandidātam ir iespēja atsaukt iepriekš veikto iespējamo atteikšanos vai, attiecīgā gadījumā, apstiprināt to, pat nebilstot ne vārda. Liegt ievēlētajam kandidātam šādu iespēju, kā to savā spriedumā arī izdarīja Consiglio di Stato (skat. iepriekš 14. punktu), nozīmējot, ka atteikšanās nebija atsaucama pat gadījumā, ja tā izriet no vienošanās nepilnībām vai politiskiem vai ar vēlēšanām saistītiem darījumiem un krāpšanas.
61
Tādējādi minētajā Consiglio di Stato spriedumā esot pārkāpta ECPK, un Očeto esot iesniedzis sūdzību par šo spriedumu Eiropas Cilvēktiesību tiesā.
62
Visbeidzot, Očeto uzskata, ka Parlamenta rezolūcijai par strīdiem attiecībā uz parlamentāro mandātu spēkā esamību saistībā ar “rotēšanas sistēmu”, uz ko atsaucas prasītājs (skat. iepriekš 46. punktu), nav nozīmes tādēļ, ka šajā gadījumā runa esot par faktiem, kas notikuši pašas politiskās partijas ietvaros un nevis, kā tas ir izskatāmajā lietā, vēlēšanu saraksta, kurā apvienotas dažādas politiskās grupas, ietvaros. Turklāt jautājums neesot ne par līgumisku vienošanos, ne par kaut kādu spiedienu, kas veikts attiecībā uz kandidātu, bet par vienkāršu izvēli, kuras mērķis ir nodrošināt, lai konkrēto partiju veidojošās grupas būtu plaši un vienlīdzīgi pārstāvētas, neizslēdzot neviena kandidāta tiesības būt pārstāvētam, pamatojoties uz principu, ka tā ir tā pati politiskā programma, kas tikusi izvirzīta.
63
Ievērojot šos apstākļus, Očeto uzskata, ka izskatāmajā lietā nav īstenojies nosacījums attiecībā uz fumus boni juris esamību.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
64
Vispirms ir jānorāda, ka atbilstoši EKL 7. panta 1. punkta otrajai daļai un 189. panta pirmajai daļai Parlaments īsteno pilnvaras un rīkojas, ievērojot tam Līgumos piešķirto pilnvaru robežas.
65
EKL 190. panta 4. punktā paredzēts, ka Parlaments izstrādā priekšlikumu par tā locekļu vispārējām tiešām vēlēšanām saskaņā ar vienotu procedūru visās dalībvalstīs vai saskaņā ar šīm dalībvalstīm kopīgiem principiem un ka Padome, saņēmusi piekrišanu no Parlamenta, kas pieņem lēmumu ar visu savu locekļu balsu vairākumu, vienprātīgi pieņem attiecīgus noteikumus un iesaka minētajām dalībvalstīm tos pieņemt saskaņā ar katras valsts attiecīgajām konstitucionālajām prasībām.
66
Šīs normas tika iekļautas 1976. gada aktā, kura 8. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka, ievērojot minētā akta noteikumus, vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī regulē valsts tiesību normas. Tādēļ atbilstoši šim pantam vēlēšanu procedūru Parlamenta locekļu vēlēšanām, kas notika 2004. gada 12. un 13. jūnijā, katrā dalībvalstī joprojām regulēja atbilstošās valsts tiesību normas, kas izskatāmajā lietā ir Itālijas 1979. gada 24. janvāra likums Nr. 18 par Itālijas pārstāvju ievēlēšanu Eiropas Parlamentā (1979. gada 30. janvāraGURI Nr. 29, 947. lpp.).
67
Lai precizētu šīs tiesvedības apjomu, ir jāatgādina, ka Itālijas likums Nr. 18 dod iespēju vienlaikus iekļaut savu kandidatūru vairākos vēlēšanu apgabalos. Šī iemesla dēļ di Pjetro varēja iekļaut savu kandidatūru kopējā sarakstā “Società Civile — Di Pietro Occhetto” vienlaikus Itālijas dienvidu un Itālijas ziemeļrietumu apgabalā. Tādējādi, kā tas jau tika norādīts, attiecīgais saraksts ieguva divas vietas, proti, vienu vietu katrā no šiem apgabaliem. Di Pjetro, kurš abos apgabalos bija pirmais, 2004. gada 6. jūlijā izvēlējās vietu no Itālijas dienvidu apgabala un Očeto, kuram tajā laikā bija arī valsts parlamentārais mandāts, “neatsaucami” un notāra klātbūtnē tajā pašā dienā atteicās no Eiropas parlamentārā mandāta iegūšanas vienā un otrā apgabalā.
68
Ievērojot šos apstākļus, Itālijas vēlēšanu birojs 2004. gada 12. novembrī nosūtīja Parlamentam Eiropas vēlēšanu oficiālos rezultātus, pievienojot ievēlēto kandidātu un viņu aizstājēju sarakstu. Itālijas vēlēšanu birojs pasludināja Čiesu par ievēlētu Itālijas ziemeļrietumu apgabalā un di Pjetro — Itālijas dienvidu apgabalā, un prasītājs kļuva par pirmo neievēlēto kandidātu Itālijas dienvidu apgabalā. Očeto nebija iekļauts attiecīgajā sarakstā.
69
Tomēr di Pjetro pēc tam, kad 2006. gada 9. un 10. aprīlī notikušajās vēlēšanās tika ievēlēts Itālijas parlamentā un izvēlējās par labu valsts [parlamenta] mandātam, atbrīvoja savu vietu Parlamentā. Pēc tam, kad Očeto atsauca savu atteikšanos, Itālijas vēlēšanu birojs pasludināja viņu par ievēlētu no Itālijas dienvidu apgabala. Šī pasludināšana tika apstrīdēta kompetentajās Itālijas tiesās, kurās tika izskatīta un apstrīdēta Očeto atteikšanās, un tiesvedības iznākumā tika oficiāli pasludināta prasītāja ievēlēšana, par ko Itālijas vēlēšanu birojs 2007. gada 29. martā paziņoja Parlamentam.
70
Tādējādi izskatāmās lietas ietvaros ietilpst prasītāja pilnvaru pārbaude, ko Parlaments veica, pamatojoties uz 1976. gada akta 12. pantu un ņemot vērā sūdzību, ko iesniedza Očeto saskaņā ar šo pašu pantu, kas ir Parlamenta pilnvaru minētajā jautājumā juridiskais pamats.
71
No 1976. gada akta 12. panta teksta izriet, ka Parlamenta pamata kompetencē neietilpst nodrošināt, lai dalībvalstis ievērotu Kopienu tiesības ne vispārējā veidā, ne konkrētāk — vēlēšanu jomā. Gluži pretēji, saskaņā ar šo normu Parlamenta rīcībā esošās pārbaudes pilnvaras vismaz pirmajā acumirklī šķiet esam ierobežotas.
72
Ja Parlaments apstrīdētā lēmuma apsvērumu P punktā pamatoti apgalvo, ka tam un vienīgi tam ir jāpārbauda savu locekļu pilnvaras, tas nenorāda uz 1976. gada akta 12. panta otro teikumu, kurš ir neatdalāms no pirmā teikuma, ciktāl tas to izskaidro, nosakot divējādu ierobežojumu Parlamentam piešķirtajām pārbaudes pilnvarām.
73
Pirmkārt, Parlaments šajā nolūkā “pieņem zināšanai dalībvalstu oficiāli pasludinātos [vēlēšanu] rezultātus”.
74
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši 1976. gada akta 8. pantam “vēlēšanu procedūru katrā dalībvalstī reglamentē šīs valsts tiesību normas”, ievērojot 1976. gada akta noteikumus. Tādēļ, lai gan dalībvalstīm ir jāievēro 1976. gada akta normas, ciktāl šīs valstis nosaka konkrētas vēlēšanu procedūras, tomēr nemainīgs ir fakts, ka galu galā šīm valstīm ir pienākums organizēt vēlēšanas saskaņā ar to tiesību normās noteikto procedūru un šajā nolūkā veikt balsu skaitīšanu un oficiālo vēlēšanu rezultātu pasludināšanu.
75
Minēto rezultātu “pieņemšana zināšanai”, šķiet, nozīmē, ka Parlamenta loma ir ierobežota ar konstatācijas par ievēlētajiem kandidātiem, ko jau veikušas valsts iestādes, proti, konstatācijas par jau pastāvošu tiesisko stāvokli, kas izriet vienīgi no šo iestāžu lēmuma, pieņemšanu zināšanai, kas atklāj absolūtu Parlamenta rīcības brīvības neesamību šajā jautājumā. Tādēļ šķiet izslēgta iespēja, ka Parlaments šajā kontekstā var apstrīdēt konkrētā valsts tiesību akta tiesiskumu un atteikties ņemt to vērā, ja tas uzskata, ka konstatēts prettiesiskums (attiecībā uz gadījumu, kad Parlaments ņēma vērā tiesību zaudēšanu uz vietu [Parlamentā], ko pasludināja kompetentā valsts iestāde, skat. iepriekš 42. punktā minētos 2005. gada 7. jūlija spriedumu lietā Le Pen/Parlaments, 49. un 56. punkts, un 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā Le Pen/Parlaments, 90.–92. punkts).
76
Otrkārt, Parlamenta īpašā kompetence atrisināt domstarpības, kas radušās, pārbaudot pilnvaras, ir ierobežota arī no ratione materiae viedokļa, paredzot vienīgi “domstarpības, kas varētu rasties [1976. gada akta] noteikumu dēļ, izņemot tādas domstarpības, kas rodas to dalībvalstu tiesību normu dēļ, uz kurām norādīts šajā Aktā”.
77
Vismaz pirmajā brīdī šķiet, ka Parlaments neņēma vērā 1976. gada akta 6. panta apjomu, piemērojot to situācijā, kas neietilpst tā piemērošanas jomā. Faktiski šis pants attiecas tikai uz Parlamenta locekļiem, kuriem jāspēj īstenot savas pilnvaras neatkarīgi, un nevis uz ievēlētajiem kandidātiem, kuru pilnvaras Parlaments vēl nav pārbaudījis atbilstoši 1976. gada akta 12. pantam. Šādas personas mandāta spēkā esamības atzīšana, ko tās pilnvaru pārbaudīšanas procesā veic Parlaments, ir iepriekšējs un nepieciešams nosacījums, lai attiecībā uz viņu kļūtu piemērojams 1976. gada akta 6. pants.
78
Nešķiet, ka Parlamenta Reglamenta 3. panta 2. punkta pirmās daļas pēdējais teikums var atspēkot šo secinājumu. Šī norma dod iespēju kandidātam, kurš ir ievēlēts, bet kura pilnvaras vēl nav pārbaudītas, darboties Parlamentā kā deputātam un pilnībā izmantot visas ar šo darbību saistītās tiesības — tostarp tās, kas izriet no 1976. gada akta 6. panta, bet vienīgi pagaidu statusā un, ņemot vērā Parlamenta turpmāko lēmumu par viņa pilnvaru pārbaudi.
79
Tomēr ir jānorāda, ka no apstrīdētā lēmuma pamatojuma izriet Parlamenta griba pielīdzināt ievēlētā kandidāta stāvokli Parlamenta locekļa stāvoklim saskaņā ar 1976. gada akta 6. panta tekstu, kas aplūkots kopsakarā ar Deputātu nolikuma 2. pantu, kas stāsies spēkā tikai 2009. gadā un kurā paredzēts, ka deputāti ir brīvi un neatkarīgi (1. punkts) un ka vienošanās par atteikšanos no deputāta pilnvarām pirms vai pilnvaru laika beigās nav spēkā (2. punkts) (skat. apstrīdētā lēmuma apsvērumu F punktu).
80
Tāpat Parlaments apstrīdētā lēmuma apsvērumu K punktā uzskata, ka “[1976. gada] akta 6. panta tiesiskās piemērošanas jomā ietilpst arī kandidāti, kas ir oficiāli iekļauti pēcvēlēšanu sarakstā, jo tas ir Parlamenta interesēs [..], zinot, ka šādi kandidāti potenciāli ietilpst Parlamenta sastāvā”.
81
Neraugoties uz faktu, ka Očeto faktiski nav iekļauts kandidātu pēcvēlēšanu sarakstā, ko Itālijas iestādes sastādīja pēc 2004. gada jūnija vēlēšanām, var uzskatīt prima facie, ka iepriekš minētais Parlamenta apgalvojums izriet no 1976. gada akta 6. panta interpretācijas contra legem, ko nevar apstiprināt.
82
Problēmas, kas rodas Očeto apstrīdēšanas rezultātā, a priori nekādi nav saistītas ar viņa parlamentārā mandāta reālo īstenošanu, bet attiecas uz iepriekšējo stāvokli, kas radies valsts kompetento iestāžu oficiāli pasludinātās kandidāta ievēlēšanas dēļ. Šis stāvoklis un ar to saistītās tiesvedības ietilpst valsts tiesiskā regulējuma vēlēšanu jomā, kā arī kompetento valsts administratīvo iestāžu un tiesu kompetencē.
83
Ir svarīgi atzīmēt, ka tieši šajā sakarā Parlaments pieņēma savu 2006. gada 3. jūlija lēmumu, kas nav minēts apstrīdētajā lēmumā un kurā, pamatojoties uz 1976. gada akta 12. pantu, atzīts, ka apstrīdēšana, ko prasītājs uzsāka pēc Očeto, kurš iepriekš bija atzīts par pirmo neievēlēto kandidātu Itālijas dienvidu apgabalā, ievēlēšanas oficiālās pasludināšanas, nebija pieņemama tādēļ, ka tā bija pamatota ar Itālijas vēlēšanu likumu.
84
Pastāvot šādiem apstākļiem, prasītāja apgalvojums, ka Parlaments, pieņemot apstrīdēto aktu, pārkāpa 1976. gada akta 12. pantu, nešķiet esam bez jebkāda pamata.
85
Šādu secinājumu nevar ietekmēt Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punkts, kas skaidri norādīts apstrīdētā lēmuma apsvērumu C punktā. Atsauce uz šo normuprima facie nevar ļaut Parlamentam grozīt 1976. gada akta 12. pantā tam paredzēto kompetences jomu jautājumā par tā locekļu pilnvarām.
86
Faktiski Parlamenta Reglamenta norma atbilstoši normu hierarhijas principam nevar atļaut atkāpties no 1976. gada akta normām un piešķirt Parlamentam plašākas pilnvaras nekā tās, kas tam piešķirtas saskaņā ar šo aktu (iepriekš 42. punktā minētais 2003. gada 10. aprīļa spriedums lietā Le Pen/Parlaments, 93. punkts). Līdz ar to, ja Parlamenta Reglamenta 3. panta 5. punkts ir izprotams šādi, tad tas, kā to pamatoti norāda prasītājs, ir prettiesisks.
87
Parlaments piedāvā citu veidu, kā izprotams tā Reglamenta 3. panta 5. punkts, saskaņā ar ko “no brīža, kad Eiropas Parlaments atzina par spēkā esošu parlamentāro mandātu, kas Očeto gadījumā notika 2006. gada jūlijā, tam ir [esot] jāpārbauda — gadījumā, ja valsts iestādes, pamatojoties uz konkrētā Eiropas [Parlamenta] deputāta deklarāciju, esot atsaukušas šo deputātu, kā tas tika izdarīts ar [Itālijas vēlēšanu biroja] 2007. gada 29. marta paziņojumu —, vai atsaukšana notikusi, ievērojot 1976. gada aktā paredzētos principus”.
88
Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka prasītājs netika iecelts deputāta amatā pēc “deputāta” Očeto demisijas.
89
Parlamenta arguments, saskaņā ar kuru pēc būtības, interpretējot 1976. gada akta 12. pantā paredzēto pilnvaru pārbaudi citādi, nekā tas darīts apstrīdētajā lēmumā, šai normai tiktu liegts jebkāds lietderīgums, nešķiet pamatots. Ir skaidrs, ka Parlamentam ir visas pilnvaras, lai, pamatojoties uz 1976. gada akta 12. pantu, lemtu par ievēlētā kandidāta, kas atbilst vienai no 1976. gada akta 7. pantā norādītajām pazīmēm, kas nav savienojamas ar Parlamenta locekļa amatu, stāvokli.
90
Vēl jo vairāk nešķiet pamatots Parlamenta arguments, ka tā lēmums par pilnvaru pārbaudi būtu prettiesisks, ja tas būtu balstīts uz prettiesisku valsts tiesību aktu, kas izskatāmajā lietā ir valsts tiesību akts, ar kuru tika oficiāli pasludināti vēlēšanu rezultāti.
91
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gadījumā, kā tas ir izskatāmajā lietā, ja valsts tiesību akts ietilpst Kopienu lēmumu pieņemšanas procesā un, ievērojot konkrētajā jomā pastāvošo kompetenču sadalījumu, ir saistošs Kopienu lēmējiestādēm un attiecīgi nosaka pieņemamā Kopienu lēmuma noteikumus, šī valsts tiesību akta iespējamais prettiesiskums nekādā ziņā nevar ietekmēt Kopienu iestādes lēmuma spēkā esamību (šajā sakarā skat. Tiesas 1992. gada 3. decembra spriedumu lietā C-97/91 Oleificio Borelli/Komisija, Recueil, I-6313. lpp., 10.–12. punkts, un Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2007. gada 21. maija rīkojumu lietā T-18/07 R Kronberger/Parlaments, Krājumā nav publicēts — Krājums, II-50.* lpp., 38.–40. punkts).
92
Tādēļ vēlēšanu jomā kompetentās valsts iestādes veiktās vēlēšanu rezultātu oficiālās pasludināšanas iespējamais prettiesiskums nekādi nevar ietekmēt Parlamenta lēmuma par ievēlēto kandidātu pilnvaru pārbaudi tiesiskumu.
93
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka valsts tiesām ir jālemj, attiecīgā gadījumā lūdzot Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu EKL 234. panta izpratnē, par valsts vēlēšanu tiesību normu un procesa tiesiskumu (šajā sakarā skat. iepriekš 91. punktā minēto rīkojumu lietā Kronberger/Parlaments, 41. punkts).
94
Izskatāmajā lietā Itālijas kompetentās tiesas faktiski veica šādu pārbaudi tiesā saskaņā ar Itālijas vēlēšanu likumu Nr. 18. Vispirms Tribunale amministrativo regionale del Lazio un pēc tam — Consiglio di Stato lēma par Itālijas vēlēšanu procesa tiesiskumu, kā rezultātā prasītājs tika pasludināts par deputātu, kurš ir ievēlēts Parlamentā. Lai gan minētās Itālijas tiesas nelūdza Tiesai sniegt prejudiciālu nolēmumu, tas, šķiet, ir tādēļ, ka to izlemšanai nodotie jautājumi nebija par Kopienu tiesību interpretāciju, bet par valsts tiesībām un, precīzāk, par Očeto sākotnējās atteikšanās no ievēlēšanas spēkā esamību, kā arī par šīs atteikšanās vēlākas atsaukšanas spēkā esamību.
95
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja argumenti par to, ka Parlamenta kompetencē neietilpst apstrīdētā lēmuma pieņemšana, ir nopietni vērā ņemami un ka tos nevar noraidīt, neveicot padziļinātu izvērtējumu, kura veikšana ietilpst vienīgi tiesneša, kurš izlemj lietu pēc būtības, kompetencē. Attiecīgi ir jākonstatē, ka izskatāmajā lietā ir īstenojies nosacījums attiecībā uz fumus boni juris, neizvērtējot pārējos prasītāja izvirzītos argumentus.
Par steidzamību un interešu izsvēršanu
Lietas dalībnieku argumenti
96
Prasītājs norāda, ka šīs prasības noraidīšana viņam nodarītu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu, jo ar apstrīdēto lēmumu viņam ir atņemts viņa Eiropas Parlamenta deputāta mandāts un līdz ar to viņam netiek atļauts veikt pienākumus, kurus viņam ir uzticējuši vēlētāji. Šī kaitējuma nodarīšana jau esot sākusies, jo prasītāja uzvārds un profils ir pazuduši no Parlamenta interneta vietnes. Pirmās instances tiesa jau esot atzinusi, ka šāds kaitējums ir neatgriezenisks un ka šādā gadījumā ir īstenojies nosacījums par steidzamību (Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2001. gada 26. janvāra rīkojums lietā T-353/00 R Le Pen/Parlaments, Recueil, II-125. lpp., 96.–98. punkts).
97
Attiecībā uz konkrēto interešu izsvēršanu prasītājs apgalvo, ka pagaidu noregulējuma tiesnesim, ņemot vērā pieeju, kas tika izmantota Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 25. novembra rīkojumā lietā T-222/99 R Martinez un de Gaulle/Parlaments (Recueil, II-3397. lpp., 80. punkts) un iepriekš 96. punktā minētajā 2001. gada 26. janvāra rīkojumā lietā Le Pen/Parlaments (101. un 103. punkts), jāpiešķir prioritāra nozīme prasītāja, kam ar apstrīdēto lēmumu ir liegta iespēja īstenot viņam leģitīmi uzticēto mandātu, īpašajām interesēm. Turklāt šīs intereses sakrītot gan ar Parlamenta vispārējām interesēm attiecībā uz tā sastāva leģitimitāti un atbilstību piemērojamām valsts tiesību normām un procedūrām, gan ar konkrētās dalībvalsts interesēm attiecībā uz tās kompetenču ievērošanu vēlēšanu jomā un tās tiesu pieņemto galīgo nolēmumu ievērošanu (attiecībā uz šo pēdējo no minētajām interesēm skat. Tiesas priekšsēdētāja 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā C-208/03 P-R Le Pen/Parlaments, Recueil, I-7939. lpp., 108. punkts).
98
Parlaments uzskata, ka prasītājs nav pierādījis steidzamības faktu. Argumentu, saskaņā ar kuru ar apstrīdēto lēmumu prasītājam esot atņemts mandāts, ko tam uzticējuši viņa vēlētāji, nevar pieņemt, jo Očeto vēlēšanu sarakstā bija ierindots pirms prasītāja. Parlaments uzskata, ka parlamentārā mandāta gadījumā steidzamību nevar izvērtēt vienīgi attiecībā uz ievēlēto kandidātu tiesībām, bet tā jāizvērtē arī attiecībā uz vēlētāju tiesībām. Turklāt Očeto jau esot īstenojis savas pilnvaras vairāk nekā gada garumā.
99
Parlaments arī uzskata, ka lietas dalībnieku interešu izsvēršana netiekot veikta par labu prasītājam. Izskatāmajā lietā runa neesot par Parlamenta locekļa mandāta [spēkā esamības] pagaidu turpināšanos, kā tas bija iepriekš 96. punktā minētā 2001. gada 26. janvāra rīkojuma pamatā esošajā lietā Le Pen/Parlaments. Prasītājs drīzāk vēloties panākt, lai saglabātos pagaidu stāvoklis, kas tam piešķirts saskaņā ar Parlamenta Reglamenta 3. panta 2. punktu no 2007. gada 29. marta un kas tiek izbeigts, pamatojoties uz apstrīdēto lēmumu. Šāds prasītāja stāvoklis esot vairāk jūtīgs nekā prasītāja stāvoklis iepriekš 96. punktā minētā 2001. gada 26. janvāra rīkojuma pamatā esošajā lietā Le Pen/Parlaments.
100
Turklāt apstrīdētā rīkojuma piemērošanas apturēšana radītu tiesiskās sekas ne tikai Parlamentam, bet arī Očeto, jo tas skartu viņa mandāta, ko Parlaments ar 2006. gada 3. jūlija lēmumu galīgi atzina par spēkā esošu, īstenošanu. Pastāvot šādiem apstākļiem, Parlaments uzskata, ka pieteikuma par piemērošanas apturēšanu apmierināšana nodarītu ļoti būtisku kaitējumu sabiedrības interesēm. Attiecībā uz jautājumu par Parlamenta locekļa mandātu regulējošajiem pamata principiem vienīgi spriedums pēc būtības varot būt par pamatu, lai grozītu pašreizējo stāvokli, un nevar atzīt, ka prasītāja intereses var būt pārākas, jo pat vislabvēlīgākā iznākuma gadījumā prasītāja priekšrocība būšot fumus boni juris.
101
Očeto norāda, ka vienīgi lietas izlemšana pēc būtības varētu izraisīt jaunu parlamentāro funkciju rotāciju, jo pirmās izmaiņas jau esot notikušas sakarā ar prasītāja pasludināšanu [par deputātu] 2007. gada 29. martā. Tā kā Očeto īstenojot savas parlamentārās funkcijas kopš pasludināšanas [par deputātu] 2006. gada 8. maijā un turklāt esot Parlamenta delegācijas attiecībām ar Ziemeļatlantijas Līguma organizāciju (NATO) vadītājs, iespējamā iejaukšanās viņa parlamentārajās funkcijās nodarītu viņam neatgriezenisku kaitējumu un kaitētu arī Parlamenta darbībai. Tādēļ prasītāja argumentiem par steidzamību neesot pamata.
102
Katrā ziņā, ņemot vērā faktu, ka Očeto [vēlēšanās] ieguva daudz vairāk balsu nekā prasītājs, esot pilnīgi nevietā, izsverot konkrētās intereses, apmierināt izskatāmo pieteikumu par pagaidu noregulējumu, pamatojoties tikai uz vienu izvērtējumu, kas apstākļu sakritības dēļ esot paviršs.
Pagaidu noregulējuma tiesneša vērtējums
103
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pagaidu noregulējuma procesa mērķis ir nodrošināt sprieduma pēc būtības pilnu iedarbīgumu. Lai sasniegtu šo mērķi, lūgtajiem pasākumiem jābūt steidzamiem tādējādi, ka, lai nepieļautu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu prasītāja interesēm, ir nepieciešams, lai rīkojums par tiem tiktu izdots un tie stātos spēkā pirms nolēmuma pēc būtības (Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 25. marta rīkojums lietā C-65/99 P(R) Willeme/Komisija, Recueil, I-1857. lpp., 62. punkts; Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 15. jūlija rīkojums lietā T-167/99 R Giulietti/Komisija, Recueil FP, I-A-139. un II-751. lpp., 29. punkts, un rīkojums iepriekš 97. punktā minētajā lietā Martinez un de Gaulle/Parlaments, 79. punkts).
104
Izskatāmajā lietā, ņemot vērā, ka Parlamenta locekļa mandāta termiņš ir ierobežots līdz pieciem gadiem un ka prasītāja mandāta pasludināšana par spēkā neesošu, kas izriet no apstrīdētā lēmuma, padara neiespējamu viņa Eiropas [Parlamenta] deputāta funkciju īstenošanu, šķiet skaidrs, ka gadījumā, ja ar tiesneša, kas izlems lietu pēc būtības, nolēmumu apstrīdētais lēmums tiks atcelts, prasītājam nodarītais kaitējums, ja netiks apturēta šī akta piemērošana, būs neatgriezenisks (šajā sakarā skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 102. punkts, un iepriekš 96. punktā minēto 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 96. punkts).
105
Šis kaitējums ir sācis īstenoties, jo no lietas materiāliem un Parlamenta procesuālajiem rakstiem izriet, ka pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Parlaments uzskata Očeto — un nevis prasītāju — par deputātu, kas ieņem konkrēto vietu no Itālijas dienvidu apgabala.
106
Šajā izvērtējuma stadijā pagaidu noregulējuma tiesnesim ir vēlreiz jāizsver konkrētās intereses. Ir skaidrs, ka būtisks un neatgriezenisks kaitējums, kas ir steidzamības kritērijs, turklāt ir pirmais salīdzināšanas elements, veicot interešu izsvēršanu. Precīzāk, šai salīdzināšanai ir jāvirza pagaidu noregulējuma tiesnesis veikt pārbaudi, vai gadījumā, ja tiesnesis, kurš izlemtu lietu pēc būtības, iespējams, atceltu apstrīdēto aktu, tas ļautu pavērst atpakaļ stāvokli, kas tiktu panākts ar tā nekavējošu izpildīšanu, un otrādi — vai minētā akta piemērošanas apturēšana varētu radīt šķērsli tā pilnīgam iedarbīgumam gadījumā, ja prasība pēc būtības tiktu noraidīta (skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 106. punkts un tajā minētā judikatūra).
107
Izskatāmajā lietā prasītāja parlamentārā mandāta pasludināšana par spēkā neesošu ar visām no tā izrietošajām nelabvēlīgajām sekām ir spēkā no 2007. gada 24. maija. Turklāt, jo ilgāk prasītājs nav spējīgs īstenot savu mandātu, kura termiņš ir mazāks par diviem gadiem, jo būtiskāks kļūst viņam nodarītais kaitējums tā neatgriezeniskuma dēļ (šajā sakarā skat. iepriekš 96. punktā minēto 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 102. punkts). Faktiski nevar izslēgt, ka prasītājam iespējami labvēlīgais spriedums pēc būtības tiks pasludināts pēc likumdevēja pilnvaru termiņa beigām — brīdī, kad prasītājam iespējami nodarītais kaitējums, proti, viņa Parlamenta locekļa statusa atņemšana, būs īstenojies neatgriezeniskā veidā (šajā sakarā skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 107. punkts).
108
Tomēr, pretēji iepriekš 96. punktā minētā 2001. gada 26. janvāra rīkojuma pamatā esošajai lietai Le Pen/Parlaments (105. punkts), izskatāmajā lietā ir jāņem vērā Očeto intereses attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildīšanu, kas būtu viņa mandāta saglabāšana. Ja apstrīdētā lēmuma izpildīšana rada iespēju nodarīt prasītājam neatgriezenisku kaitējumu, tad no pretējā viedokļa raugoties, tāda pati iespēja var rasties Očeto šīs prasības apmierināšanas gadījumā, ņemot vērā iespēju, ka eventuālais spriedums par prasības noraidīšanu tiks pasludināts tikai pēc tam, kad būs beigusies viņa mandāta termiņa lielākā daļa, ja ne viss termiņš. Turklāt, tā kā Očeto pirms savas 2004. gada 7. jūlija atteikšanās bija apsteidzis prasītāju ievēlēto kandidātu sarakstā, prasītāja intereses nekādā ziņā nevar kvalificēt kā agrākas vai pārākas.
109
Šādā situācijā, kad prasītāja un Očeto īpašās un tūlītējās intereses ir vienlīdzīgas, īpaši būtiska nozīme ir vispārējām interesēm, kas iestājas par lūgtās piemērošanas apturēšanas piešķiršanu vai noraidīšanu.
110
Nav strīda par to, ka attiecīgajai dalībvalstij, kas izskatāmajā lietā ir Itālijas Republika, ir intereses, lai Parlaments ievērotu tās tiesību aktus vēlēšanu jomā (šajā sakarā skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 108. punkts, un iepriekš 96. punktā minēto 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 104. punkts). Protams, šīm interesēm varētu pretstatīt Parlamenta vispārējās intereses, lai tā lēmumi saglabātu savu spēku (šajā sakarā skat. iepriekš 96. punktā minēto 2001. gada 26. janvāra rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 99. punkts). Tomēr šīs pēdējās no minētajām interesēm nevar būt pārākas, izsverot konkrētās intereses.
111
Šajā sakarā vispirms ir jāatgādina, ka pagaidu noregulējuma tiesnesis, izvērtējot steidzamību un, attiecīgā gadījumā, izsverot intereses, var ņemt vērā pamatu, kas izvirzīti, lai pierādītu fumus boni juris, lielāku vai mazāku nozīmīgumu (skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 110. punkts un tajā minētā judikatūra).
112
Izskatāmajā lietā no iepriekš 64.–95. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka argumenti, ko prasītājs izvirzīja fumus boni juris pamatojumam, ņemot vērā pagaidu noregulējuma tiesneša rīcībā esošos faktus, šķiet esam nopietni un būtiski.
113
Turklāt, pat pieņemot, ka Parlaments var atsaukties uz savām pilnvarām neņemt vērā attiecīgās dalībvalsts paziņotos vēlēšanu rezultātus gadījumā, ja šie rezultāti tam šķiet pretrunā 1976. gada akta noteikumiem, tomēr nemainīgs paliek fakts, ka šādas pilnvaras var izmantot tikai retos un līdz ar to izņēmuma gadījumos tādēļ, ka var leģitīmi pieņemt, ka parasti dalībvalstis izpilda savu pienākumu, kas izriet no EKL 10. panta — nodrošināt savu vēlēšanu tiesību aktu atbilstību 1976. gada akta prasībām.
114
Tādējādi būtu nesamērīgi ļaut, lai apstrīdētais lēmums rada neatgriezeniskas sekas, ja izņēmuma gadījums, kas pamato tā pieņemšanu, tiek nopietni apstrīdēts Kopienu tiesā.
115
Visbeidzot, apstāklis, ka Očeto varēja īstenot savu deputāta mandātu no 2006. gada 28. aprīļa līdz Itālijas vēlēšanu biroja pasludināšanai 2007. gada 29. martā un no jauna — no apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, proti, no 2007. gada 24. maija, proti, periodā, kas ir ilgāks par vienu gadu, arī ir jāņem vērā, izsverot intereses (pēc analoģijas skat. iepriekš 97. punktā minēto 2003. gada 31. jūlija rīkojumu lietā Le Pen/Parlaments, 109. punkts).
116
No visa iepriekš minētā izriet, ka, tā kā ir īstenojušies nosacījumi, lai veiktu apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšanu, prasītāja pieteikums ir jāapmierina.
Ar šādu pamatojumu
PAGAIDU NOREGULĒJUMA TIESNESIS
izdod rīkojumu:
1)
apturēt Eiropas Parlamenta 2007. gada 24. maija Lēmuma (2007/2121(REG)) par Benjamino Doniči pilnvaru pārbaudi piemērošanu;
2)
atlikt lēmuma pieņemšanu par tiesvedības izdevumiem.
Luksemburgā, 2007. gada 15. novembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Tiesnesis
M. Vilaras
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.