Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA DĪNA ŠPĪLMANA [DEAN SPIELMANN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 18. decembrī (1)
Lieta C‑580/24 [Tsachkov] (i)
Krimināllieta
pret
LY,
piedaloties
Sofiyska gradska prokuratura
(Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 6. pants – Tiesības uz brīvību un drošību – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 12. pants un 23. panta 5. punkts – Pieprasītās personas turēšana apcietinājumā – Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts – Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūra
Ievads
1.        Šajā lietā Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) ir iesniegusi Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (2), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (3) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”), interpretāciju. It īpaši iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai, ņemot vērā Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu un 23. panta 5. punktu, ar to ir saderīgs valsts tiesiskais regulējums, kurā automātiski un vispārīgi noteikts, ka izpildes tiesu iestādei,
neņemot vērā individuālos apstākļus, jāizdod rīkojums par pieprasītās personas apcietināšanu un ievietošanu ieslodzījuma vietā, sākot ar brīdi, kad pieņemts lēmums izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, līdz tās faktiskai nodošanai izsniegšanas dalībvalstij.
2.        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, ko Austrijas Republikas kompetentā tiesu iestāde izdevusi, lai veiktu kriminālvajāšanu par zādzību atbildību pastiprinošos apstākļos attiecībā uz Bulgārijā dzīvojošu Bulgārijas valstspiederīgo. Konkrētāk, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai, pieņemot lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, tai jāpiemēro savs valsts tiesiskais regulējums un vienlaikus jāizdod rīkojums par pieprasītās personas apcietināšanu, vai arī Savienības tiesības to nepieļauj, ņemot vērā pienākumus, kas izriet no Pamatlēmuma 2002/584 12. panta par turēšanu apcietinājumā vai atbrīvošanu, piemērojot pasākumus, lai novērstu personas bēgšanu, un no minētā pamatlēmuma 23. panta 5. punkta par atbrīvošanu pēc nodošanas termiņu beigām.
3.        Tādējādi lieta sniedz Tiesai iespēju precizēt izpildes tiesu iestādes pilnvaru apjomu brīvības atņemšanas jomā nodošanas posmā un pievērsties jautājumam, vai pastāv prasība par attiecīgās lietas individualizētu izvērtēšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
4.        Pamatlēmuma 2002/584 5. un 6. apsvērumā izklāstīts:
“(5)      Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem.
(6)      Eiropas apcietināšanas orderis, kuru paredz šis pamatlēmums, ir pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu, kuru Eiropadome raksturojusi kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni”.”
5.        Šā pamatlēmuma 1. pants “Eiropas apcietināšanas ordera definīcija un pienākums to izpildīt” ir formulēts šādi:
“1.      Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.      Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.
3.      Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti 6. pantā Līgumā par Eiropas Savienību.”
6.        Saskaņā ar minētā pamatlēmuma 12. pantu “Personas turēšana apcietinājumā”:
“Ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām. Personu var provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām ar noteikumu, ka minētās dalībvalsts kompetentā iestāde veic visus pasākumus, ko tā uzskata par vajadzīgiem, lai novērstu personas bēgšanu.”
7.        Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā “Termiņi un kārtība, kādos pieņem lēmumu izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi” ir paredzēts:
“1.      Eiropas apcietināšanas orderi izskata un izpilda steidzamības kārtā.
2.      Gadījumos, kad pieprasītā persona piekrīt tās nodošanai, galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 10 dienu laikā pēc piekrišanas sniegšanas.
3.      Pārējos gadījumos galīgais lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi būtu jāpieņem 60 dienu laikā pēc pieprasītās personas apcietināšanas.
4.      Īpašos gadījumos, kad Eiropas apcietināšanas orderi nevar izpildīt termiņos, kas paredzēti 2. vai 3. punktā, izpildes tiesu iestāde nekavējoties par to informē izsniegšanas tiesu iestādi, norādot kavēšanās iemeslus. Šādos gadījumos šos termiņus var pagarināt par 30 dienām.
[..]”
8.        Saskaņā ar šī pamatlēmuma 23. pantu “Personas nodošanas termiņi”:
“1.      Pieprasīto personu nodod iespējami ātri dienā, par kuru vienojas iesaistītās iestādes.
2.      To nodod ne vēlāk kā 10 dienas pēc galīgā lēmuma pieņemšanas par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
3.      Ja pieprasītās personas nodošanu 2. punktā minētajā termiņā traucē apstākļi, ko nekontrolē neviena dalībvalsts, tad izpildes un izsniegšanas tiesu iestādes nekavējoties savstarpēji sazinās un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.
4.      Nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību. Eiropas apcietināšanas ordera izpilde notiek iespējami drīz pēc tam, kad šie iemesli beidz pastāvēt. Izpildes tiesu iestāde par to nekavējoties informē izsniegšanas tiesu iestādi un vienojas par jaunu nodošanas dienu. Šajā gadījumā nodošana notiek 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās.
5.      Beidzoties [..] 2. līdz 4. punktā minētajiem termiņiem, ja persona joprojām atrodas apcietinājumā, to atbrīvo.”
9.        Minētā pamatlēmuma 24. panta “Nodošanas atlikšana vai pakļaušana nosacījumiem” 1. punktā paredzēts:
“Izpildes tiesu iestāde pēc lēmuma izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi atliek pieprasītās personas nodošanu tā, lai varētu veikt tās kriminālvajāšanu izpildes dalībvalstī vai, ja tā jau notiesāta, lai viņa tās teritorijā varētu izciest sodu par darbību, kas nav darbība, kas minēta Eiropas apcietināšanas orderī.”
10.      Šī paša pamatlēmuma 26. panta “Laikposma, kas pavadīts apcietinājumā izpildes dalībvalstī, ieskaitīšana” 1. punktā noteikts:
“Izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā.”
Bulgārijas tiesības
ZEEZA
11.      Ar Zakon za ekstraditsiata i evropeyskata zapoved za arest (likums par izdošanu un Eiropas apcietināšanas orderi; turpmāk tekstā – “ZEEZA”) (4) tiek īstenots Pamatlēmums 2002/584. ZEEZA 42. panta 1. un 2. punktā noteikts, ka pēc Eiropas apcietināšanas ordera faktiskas saņemšanas, ja tas formāli ir kārtībā, pieprasītā persona jāievieto apcietinājumā uz laiku līdz 72 stundām.
12.      Saskaņā ar ZEEZA 43. panta 1. un 2. punktu tiesa Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procesa sākumā lemj, vai pieprasītā persona ir jāpatur apcietinājumā. Turēšana apcietinājumā šā procesa laikā nav obligāta.
13.      Saskaņā ar ZEEZA 43. panta 7. punktu, ja pieprasītā persona ir ievietota apcietinājumā, tā var lūgt atbrīvošanu, kamēr vēl nav pabeigts Eiropas apcietināšanas ordera atzīšanas process. Šo lūgumu apmierina, ja šķiet, ka tās apcietināšana nav nepieciešama.
14.      ZEEZA 44. panta 7. punkta otrais teikums ir formulēts šādi:
“Katrā ziņā, kad tiesa atļauj izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, tā nolemj piemērot pirmstiesas apcietinājumu pieprasītajai personai līdz tās faktiskai nodošanai izsniegšanas valstij.”
15.      Saskaņā ar ZEEZA 54. panta 1. punktu nodošanai jānotiek desmit dienu laikā no dienas, kad lēmums par nodošanu kļuvis galīgs. Saskaņā ar ZEEZA 54. panta 2. punktu šo termiņu var pagarināt, ja pastāv objektīvs šķērslis nodošanai. Pieprasītās personas atbrīvošana ir atļauta tikai tad, ja nodošana nevar notikt.
ZINZS
16.      Saskaņā ar
zakon za izpalnenie na nakazaniata i zadarzhaneto pod strazha (likums par sodu izpildi un pirmstiesas apcietinājumu; turpmāk tekstā – “ZINZS”) (5) 260. pantu:
“1.      Ieslodzījuma vietās nogādā arī personas, kas apcietinātas pēc pieprasījuma par nodošanu citai valstij [..]
2.      Līdz lēmuma par nodošanu citai valstij izpildei [..] 1. punktā minētajām personām ir šajā likumā noteiktās apsūdzēto un tiesājamo tiesības.”
Pamatlieta, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
17.      Eizenštates [Eisenstadt] prokuratūra (Austrija) ir vērsusies Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, ar 2024. gada 4. jūlija Eiropas apcietināšanas orderi, kurā prasīts nodot LY (turpmāk tekstā – “pieprasītā persona”), Bulgārijas pilsoni, kurš pastāvīgi uzturas Bulgārijā, lai veiktu kriminālvajāšanu par 61 pilna riepu komplekta 150 990 EUR vērtībā zādzību atbildību pastiprinošos apstākļos ar iekļūšanu telpā.
18.      Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūrā izpildes tiesu iestāde 2024. gada 26. jūlijā izdeva orderi par pieprasītās personas apcietināšanu Bulgārijas Republikas teritorijā. Persona tika aizturēta 2024. gada 4. augustā. 2024. gada 7. augustā iesniedzējtiesa nolēma, ka nepastāv bēgšanas risks, un tāpēc kā pagaidu aizsardzības pasākumu noteica drošības naudu 1000 levu (BGN, apmēram 511 EUR). Pieprasītā persona tika atbrīvota.
19.      Uz 2024. gada 9. un 30. augusta tiesas sēdēm pieprasītā persona ieradās personīgi kopā ar savu advokātu. Ar advokāta starpniecību tā paziņoja, ka piekristu pēc iespējas drīzākai nodošanai Austrijas tiesu iestādēm, vienlaikus precizējot, ka iemesls, kādēļ tā nav paudusi šādu piekrišanu, esot risks, ka tikšot paturēta apcietinājumā līdz nodošanas brīdim, un šis apcietinājums varētu ilgt ievērojamu laiku. Tālab persona lūdza atļauju brīvi doties uz Austriju, kur tai jau ir pilnvarots advokāts, un brīvprātīgi ierasties šīs dalībvalsts tiesu iestādēs, izmantojot advokāta palīdzību.
20.      Iesniedzējtiesa uzsver, ka pieprasītās personas ierosinājums ir pretrunā ar Pamatlēmumu 2002/584 iedibinātā tiesu iestāžu sadarbības mehānisma pašai būtībai, atbilstoši kuram tiesa pieņem lēmumu par pieprasītās personas nodošanu un pēc tam izpildes valsts kompetentās iestādes nodod pieprasīto personu izsniegšanas valsts kompetentajām iestādēm.
21.      Iesniedzējtiesa piekrīt aizstāvības analīzei, ka pieprasītās personas apcietināšanu uzreiz pēc tam, kad tiek pieņemts lēmums par nodošanu, nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai šī nodošana faktiski notiktu. Šāds pasākums, kas var ilgt vairākas dienas vai ilgāk par nedēļu un ko izpilda ieslodzījuma vietā, esot personas brīvības aizskārums, kas ir nesamērīgs, ņemot vērā izvirzīto mērķi.
22.      Bulgārijas tiesībās iesniedzējtiesai esot noteikts pienākums pieprasīto personu ievietot apcietinājumā ieslodzījuma vietā brīdī, kad tā pieņem lēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera atzīšanu un izpildi. Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai šāda izpildes kārtība atbilst Pamatlēmumam 2002/584.
23.      Pirmām kārtām, attiecībā uz obligāto apcietinājumu Eiropas apcietināšanas orderis pēc savas būtības noteikti nozīmējot, ka pieprasītā persona ir jāapcietina, jo apcietināšana jānošķir no nodošanas. Tādēļ esot neizbēgami, ka pieprasītā persona ir apcietināta vismaz nodošanas brīdī. Tomēr nevienā Pamatlēmuma 2002/584 normā neesot prasīts, lai apcietināšana obligāti notiktu procesuālajā stadijā pirms pieprasītās personas fiziskās nodošanas.
24.      Pirmkārt, Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā kā vispārējs noteikums esot paredzēta apcietināšanas vai atbrīvošanas iespēja un piemērotā aizsardzības pasākuma izvēle ir atkarīga no konkrētā gadījuma īpatnībām. Tādējādi apcietinājums esot iespējams, bet neesot obligāts.
25.      Otrkārt, formulējums “provizoriski atbrīvot ikvienā brīdī saskaņā ar izpildes dalībvalsts iekšējām tiesībām” nozīmējot, ka valsts transponētajā likumā ir jāparedz iespēja atbrīvot “ikvienā brīdī”.
26.      Treškārt, Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 5. punktā, kas attiecas uz laikposmu pēc galīgā lēmuma par nodošanu pieņemšanas līdz faktiskajai nodošanai, esot norādīts “ja persona joprojām atrodas apcietinājumā”, un tas nozīmējot, ka pastāv iespēja, ka pieprasītā persona šajā laikposmā netiek turēta apcietinājumā.
27.      Šo iemeslu dēļ un ņemot vērā atbilstošo Tiesas judikatūru, iesniedzējtiesa uzskata, ka ZEEZA 44. panta 7. punkta otrais teikums ir pretrunā Pamatlēmuma 2002/584 12. pantam un 23. panta 5. punktam, jo šīs pēdējās minētās tiesību normas nepieļauj pieprasītās personas obligātu turēšanu apcietinājumā laikposmā pēc tiesas nolēmuma par tās nodošanu pasludināšanas līdz pašai fiziskajai nodošanai, ja jau no paša sākuma nepastāv risks, ka pieprasītā persona varētu bēgt vai ka tās nodošana tiktu padarīta neiespējama. Šādā gadījumā apcietināšana būtu objektīvi nepieciešama tikai nodošanas brīdī.
28.      Otrām kārtām, attiecībā uz apcietinājumu ieslodzījuma vietā saskaņā ar Bulgārijas likumu, ja iesniedzējtiesa izdod rīkojumu par pieprasītās personas apcietināšanu, persona tiek ievietota ieslodzījuma vietā līdz tās faktiskai nodošanai. Tālab šī persona tur pavadot dažas dienas, nedēļu vai ilgāk un tai tiekot piemērots tāds pats režīms kā personām, kas apcietinātas saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (6) 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu. Rodoties jautājums: vai apcietinājums ieslodzījuma vietā atbilst Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā un 23. panta 5. punktā paredzētā apcietinājuma būtībai.
29.      Neraugoties uz iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv arī argumenti, kas liecina par labu Bulgārijas likuma atbilstībai Pamatlēmumam 2002/584.
30.      It īpaši, iesniedzējtiesas ieskatā, var uzskatīt, ka obligāta apcietināšana gadījumā, ja tiek pieņemts lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera atzīšanu un izpildi, ir tādas apcietināšanas izpilde, kas uzdota atbilstoši valsts apcietināšanas orderim, lai veiktu kriminālprocesu izsniegšanas dalībvalstī. Proti, Eiropas apcietināšanas orderis esot balstīts uz valsts apcietināšanas orderi un esot tikai instruments valsts apcietināšanas ordera izpildei citas dalībvalsts teritorijā. Uz šo valsts apcietināšanas orderi, izmantojot Eiropas apcietināšanas orderi, kā arī ar to saistīto tiesu iestāžu sadarbības mehānismu, kas ieviests ar Pamatlēmumu 2002/584, attiecoties izpildes tiesu iestādes veikta ierobežota tiesiskuma pārbaude.
31.      Ar Pamatlēmuma 2002/584 sistēmu tiekot izveidota procedūra pieprasīto personu nodošanai kriminālvajāšanas nolūkos, kas ir kvalitatīvi atšķirīga salīdzinājumā ar tradicionālo izdošanu, jo tā balstoties uz savstarpēju uzticēšanos un tiesas izdotu apcietināšanas orderu savstarpēju atzīšanu. No tā arī izrietot 1. panta 2. punktā minētais princips, saskaņā ar kuru ikviens Eiropas apcietināšanas orderis ir jāizpilda, ja vien nepastāv ierobežojoši izpildes atteikuma iemesli, kas jāinterpretē šauri. Izdošanas gadījumā šis princips nepastāvot.
32.      Šie argumenti liekot secināt, ka pēc tam, kad izpildes tiesu iestāde ir pieņēmusi tiesas nolēmumu par Eiropas apcietināšanas ordera atzīšanu un pieprasītās personas nodošanu, būtu normāli un loģiski veikt gan pieprasītās personas obligātu apcietināšanu, gan tās ievietošanu ieslodzījuma vietā.
33.      Šādos apstākļos Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar [Pamatlēmuma 2002/584] 12. pantu un 23. panta 5. punktu ir saderīgs valsts likums, saskaņā ar kuru tad, ja izpildes tiesu iestāde nolemj atzīt Eiropas apcietināšanas orderi kriminālvajāšanas veikšanai un nodot pieprasīto personu, tai arī obligāti jāizdod rīkojums par tās apcietināšanu, turklāt pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā ieslodzījuma vietā līdz tās faktiskai nodošanai?”
34.      Rakstveida apsvērumus iesniedza Bulgārijas un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Bulgārijas, Čehijas un Ungārijas valdības, kā arī Komisijas mutvārdu paskaidrojumi tika uzklausīti 2025. gada 2. oktobra tiesas sēdē.
Analīze
Ievada apsvērumi
35.      Jākonstatē, ka iesniedzējtiesa uzdod vienu jautājumu, kura formulējumā
būtībā ir divas daļas – pat ja tās nav skaidri nošķirtas. Šis jautājums galvenokārt attiecas uz pieprasītās personas ievietošanas apcietinājumā automātisko raksturu. Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka šī automātiskuma sekas esot tādas, ka šī persona tiekot turēta apcietinājumā ieslodzījuma vietā. Šis precizējums liek domāt, ka apcietinājums ieslodzījuma vietā ir tūlītējas sekas turēšanas apcietinājumā automātiskumam; citiem vārdiem, tās ir papildu sekas
tiesas pienākumam izdot rīkojumu par brīvības atņemšanu, sākot ar brīdi, kad pieņemts lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
36.      Šajā ziņā un tā kā iesniedzējtiesa, šķiet, uzskata apcietinājumu ieslodzījuma vietā par šī pienākuma obligātajām sekām, man šķiet iespējams sadalīt jautājumu divās daļās: pirmā attiecas uz apcietināšanas automātiskumu, bet otrā – uz apcietinājuma ieslodzījuma vietā līdz pieprasītās personas faktiskai nodošanai saderību ar Savienības tiesībām no Pamatlēmumu 2002/584 aspekta.
Par uzdotā jautājuma pirmo daļu
37.      Iesniedzējtiesai rodas jautājums par valsts noteikuma, ar kuru uzdots automātiski apcietināt pieprasīto personu, sākot ar brīdi, kad pieņemts lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, līdz tās faktiskai nodošanai, saderību ar Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu un 23. panta 5. punktu, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartu (turpmāk tekstā – “Harta”) un ECPAK 5. pantu.
38.      Vispirms jāatgādina pieprasītās personas situācija saistībā ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kāda tā izriet no pamatlietas, lai identificētu nozīmīgās Pamatlēmuma 2002/584 normas. Attiecībā uz pieprasīto personu, Bulgārijas pilsoni, Austrijas Republika ir izdevusi Eiropas apcietināšanas orderi, lai veiktu kriminālvajāšanu par zādzību ar iekļūšanu telpā. Sākumā persona tika apcietināta Bulgārijā, pēc tam tā tika atbrīvota pret drošības naudu, jo iesniedzējtiesa uzskatīja, ka nepastāv bēgšanas risks.
39.      Piemērojamajās valsts tiesībās, šajā gadījumā – ZEEZA 44. panta 7. punktā iesniedzējtiesai ir noteikts pienākums izdot rīkojumu par pieprasītās personas aizturēšanu un apcietināšanu, sākot ar brīdi, kad ir pieņemts lēmums par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, līdz tās faktiskai nodošanai izsniegšanas dalībvalstij. Citiem vārdiem, saskaņā ar valsts tiesībām lēmums par nodošanu automātiski nozīmē pieprasītās personas aizturēšanu un apcietināšanu. Tālab iesniedzējtiesai ir šaubas par šāda pienākuma veikt apcietināšanu, kas aptver laikposmu no lēmuma par izpildi līdz pašai nodošanai, saderību ar Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu un 23. panta 5. punktu.
40.      Tā kā Bulgārijas iestāžu veikta Eiropas apcietināšanas ordera izpilde noteikti nozīmē pieprasītās personas apcietināšanu (7), galvenokārt piemērojamā tiesību norma ir Pamatlēmuma 2002/584 12. pants, kurš reglamentē šīs personas situāciju pēc aizturēšanas (8). Papildus jānorāda, ka jāņem vērā šā pamatlēmuma 23. panta 5. punkts, ciktāl tas reglamentē apcietinājumu, kas notiek pēc lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi pieņemšanas.
41.      Uzreiz ierosinu uz iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma pirmo daļu atbildēt noliedzoši.
42.      Manā ieskatā, Pamatlēmumā 2002/584 ir izvirzīta prasība individualizēti pārbaudīt tiesā jebkādu brīvības atņemšanu Eiropas apcietināšanas ordera izpildes stadijā. Tāda interpretācija izriet no šā pamatlēmuma 12. panta un 23. panta 5. punkta atbilstoši gramatiskai, sistēmiskai un teleoloģiskai interpretācijai. Pretēja pieeja nozīmētu, ka notiek atkāpšanās no prasībām, kas izriet gan no Tiesas, gan no Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūras.
43.      Secīgi izvērtēšu iemeslus, kuru dēļ, manuprāt, šis secinājums acīmredzami izriet no iepriekš minēto tiesību normu vispirms gramatiskās, pēc tam sistēmiskās un, visbeidzot, teleoloģiskās interpretācijas.
44.      Pirmām kārtām, runājot par gramatisko interpretāciju, Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā ir paredzēts – ja personu apcietina, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, “izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai pieprasītajai personai ir jāpaliek apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām” (9), un personu “var” provizoriski atbrīvot “ikvienā brīdī”. Uzskatu, ka atbilde uz iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma pirmo daļu skaidri izriet no šī formulējuma. Termins “lemj”, kas tieši saistīts ar “izpildes tiesu iestād[i]” (10) skaidri norāda, ka tai uzticēts lemt par paturēšanu apcietinājumā. Tātad darbības vārds “lemt” nozīmē patiesu tiesas rīcības brīvību.
45.      Protams, ir taisnība, kā it īpaši uzsver Bulgārijas valdība, – ka Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā ir skaidri paredzēts, ka izpildes tiesu iestāde lemj par to, vai attiecīgā persona ir jāpatur apcietinājumā saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām.  Vai no šī teikuma varētu secināt, ka Pamatlēmumā 2002/584 dalībvalstīm ir atstāta izvēle – uzticēt apcietinājuma nepieciešamības izvērtēšanu tiesu iestādei, vai arī ar likumu noteikt automātiskumu? Manā ieskatā – nē.
46.      Proti, atsauci uz izpildes dalībvalsts tiesībām – pretēji it īpaši Bulgārijas valdības aizstāvētajam apgalvojumam – nevar interpretēt tādējādi, ka ar to šai valstij ir piešķirta iespēja ieviest automātisku apcietinājumu bez faktiskas pārbaudes tiesā. Gluži pretēji, tā nozīmē, ka apcietinājuma nepieciešamības un nosacījumu izvērtēšana ir jāveic tiesu iestādei, kas rīkojas saskaņā ar valsts tiesībās noteiktajiem nosacījumiem un procedūrām. Jebkādas citas interpretācijas gadījumā termins “lemj”, kas lietots pirms vārdu salikuma “saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām”, zaudētu jēgu. Tādējādi Pamatlēmuma 2002/584 12. panta sistēma liek uzskatīt, ka tiesas iesaiste jebkurā gadījumā ir nepieciešama, pat ja, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, tā notiek saskaņā ar valsts tiesībās paredzētajiem kritērijiem un procedūru.
47.      No tā jāsecina, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 12. panta gramatisko interpretāciju Savienības likumdevējs imperatīvi uztic tiesu iestādei uzdevumu izvērtēt, vai pieprasītā persona jāpatur apcietinājumā procesa stadijā
no apcietināšanas līdz nodošanai izsniegšanas dalībvalstij.
48.      Otrām kārtām, runājot par Pamatlēmuma 2002/584 12. panta interpretāciju, aplūkojot pamatlēmumu tā kontekstā, uzskatu, ka tā vispārējā sistēma, kā arī atbilstošā Tiesas judikatūra apstiprina tiesu iestādes lomas nozīmīgumu, izvērtējot nepieciešamību paturēt attiecīgo personu apcietinājumā visas Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūras laikā.
49.      Pirmkārt, kā uzsver iesniedzējtiesa, Pamatlēmuma 2002/584 12. pants ir jāinterpretē kopsakarā ar tā 23. panta 5. punktu. Atgādinu, ka abas šīs tiesību normas ir iekļautas nodaļā “Nodošanas procedūra”, kurā reglamentēts pieprasītās personas nodošanas izsniegšanas dalībvalstij posms. 23. panta 5. punktā paredzēts, ka, beidzoties 2.–4. punktā minētajiem termiņiem, “ja persona joprojām atrodas apcietinājumā, to atbrīvo” (11). No tā skaidri izriet, ka šī starpposma laikā apcietinājums nav obligāts – Savienības likumdevējs skaidri pieļauj, ka atkarībā no apstākļiem attiecīgo personu var paturēt apcietinājumā, vai atbrīvot.
50.      Šī tiesību norma atbilst Pamatlēmuma 2002/584 12. panta loģikai. Ja procedūras norisi aplūko hronoloģiski, tā sastāv no trim secīgiem posmiem: vispirms – pieprasītās personas aizturēšana, kam seko kompetentās tiesu iestādes nolēmums par apcietināšanas nepieciešamību; turpinājumā – iespēja šai pašai iestādei ikvienā brīdī izdot rīkojumu par šīs personas atbrīvošanu; visbeidzot – ja šī persona ir apcietinājumā, minētā pamatlēmuma 23. panta 5. punktā saskanīgi ar 12. pantu ir paredzēts, ka, beidzoties minētajiem termiņiem, “ja persona joprojām atrodas apcietinājumā”, tā ir jāatbrīvo.
51.      Otrkārt, tas, cik nozīmīgi ir veikt pārbaudi tiesā par turēšanu apcietinājumā, izriet no Tiesas judikatūras. Vispirms spriedumā Lanigan (12) Tiesa nospriedusi – tas, ka izpildes dalībvalsts pārsniedz Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā noteiktos termiņus, pats par sevi neliedz turpināt turēt pieprasīto personu apcietinājumā. Tomēr tā ir atgādinājusi no Hartas 6. panta izrietošo prasību par efektīvu pārbaudi tiesā, kas nodrošina, ka apcietinājuma ilgums nekļūst pārmērīgs, ņemot vērā procesa gaitu (13).
52.      Šī pieeja ir apstiprināta spriedumā Vilkas (14). Tajā Tiesa precizē, ka ar Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 3. punktu nav noteikta obligāta atbrīvošana, ja nepārvaramas varas apstākļu dēļ nodošana nevar notikt 10 dienu laikā no dienas, par kuru panākta jaunā vienošanās. Tomēr, atsaucoties uz Pamatlēmuma 12. pantu, izpildes tiesu iestādei jālemj saskaņā ar valsts tiesībām par to, vai attiecīgā persona ir jāpatur apcietinājumā (15).
53.      Spriedumā TC (16) arī ilustrēta tiesas centrālā loma, izvērtējot paturēšanu apcietinājumā, ņemot vērā 90 dienu termiņu, kas minēts Pamatlēmuma 2002/584 17. panta 3. un 4. punktā. Turpinot spriedumā Lanigan nospriesto, Tiesa tajā atzīst, ka Eiropas apcietināšanas ordera izpildes procedūra var turpināties pēc Pamatlēmumā 2002/584 noteiktā termiņa beigām. Tā uzskata, ka vispārējs un beznosacījuma pienākums veikt provizorisku atbrīvošanu šajā stadijā apdraudētu nodošanas mehānisma efektivitāti (17). Tomēr Tiesa uzsver, ka turēšana apcietinājumā pēc šī termiņa beigām jāsalāgo ar Hartas 6. pantā un ECPAK 5. pantā paredzētajām garantijām. Atsaucoties uz sprieduma Lanigan 57.–59. punktu, tā precizē, ka apcietinājuma pagarināšana var notikt tikai “ar zināmiem nosacījumiem”, kas nozīmē, ka izpildes tiesu iestādei jāveic konkrēta, nepārtraukta un pamatota pārbaude par brīvības atņemšanas pasākuma nepieciešamību un samērīgumu (18). No sprieduma TC arī izriet, ka prasība veikt individualizētu pārbaudi tiesā attiecībā uz turēšanu apcietinājumā ir obligāta visā izpildes posmā un prasa, lai katrā posmā efektīvi pārbaudītu brīvības atņemšanas pamatojums.
54.      Šī pieeja ir apstiprināta spriedumā CJ, kurā Tiesa ir nospriedusi, ka lēmums atlikt pieprasītās personas nodošanu saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 24. pantu, lai atļautu vai nu kriminālvajāšanu, vai soda izpildi izpildes dalībvalstī, ir izpildes tiesu iestādes ekskluzīvā kompetencē, kā tas ir skaidri paredzēts tā 24. panta 1. punktā (19).
55.      No visas šīs judikatūras izriet, ka Pamatlēmuma 2002/584 12. pantā ir nostiprināta prasība veikt individualizētu, pamatotu un pārskatāmu tiesas vērtējumu, kurš attiecas uz turēšanas apcietinājumā nepieciešamību. Šim vērtējumam jābūt balstītam uz konkrētiem procedūras apstākļiem, ņemot vērā iespēju izmantot mazāk ierobežojošus pasākumus. Tādējādi ar valsts tiesību aktiem, kuros noteikts, ka apcietinājums ir lēmuma par Eiropas apcietināšanas ordera izpildi automātiskas sekas, netiekot ievērota Pamatlēmuma 2002/584 sistēma, un šī pamatlēmuma 12. pantam tiekot laupīta tā būtība.
56.      Visbeidzot, trešām kārtām, secinājumu, kas izriet no minētā pamatlēmuma 12. panta sistēmiskās interpretācijas, kura izskaidrota Tiesas judikatūrā, apstiprina šī panta teleoloģiskā interpretācija, kura izceļ ar Pamatlēmumu 2002/584 izveidotā mehānisma mērķi (20).
57.      No teleoloģiskā viedokļa raugoties, jāatgādina, ka Pamatlēmuma 2002/584 12. panta interpretācija un tā piemērošana pamatlietā jāizprot, ņemot vērā Eiropas apcietināšanas ordera pamatā esošo iekšējo līdzsvaru: no vienas puses, procedūras ātrums un vienkāršība, ko garantē savstarpējās atzīšanas princips; no otras puses, pamattiesību un tiesību aizsardzības tiesā garantiju efektīva aizsardzība (21).
58.      Runājot par pirmo aspektu, Pamatlēmuma 2002/584 5. apsvērumā ir uzsvērts, ka tā mērķis ir ieviest vienkāršotu sistēmu nodošanai starp tiesu iestādēm, lai likvidētu sarežģītību un kavēšanos, kas raksturīgas iepriekš pastāvošām izdošanas procedūrām (22). Tieši šajā aspektā saskaņā ar savstarpējās atzīšanas principu, kas ir tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmens” (23), Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 2. punktā ir noteikts princips, ka citas dalībvalsts izdotie Eiropas apcietināšanas orderi tiek automātiski atzīti un izpildīti (24).
59.      Taču šī savstarpējās uzticēšanās principa būtisks aspekts ir pamattiesību ievērošana. Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktā ir skaidri atgādināts, ka tas negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas nostiprināti LES 6. pantā (25). Šīs tiesības galvenokārt ietver tiesības uz personas brīvību, kas garantētas Hartas 6. pantā, kurš jāņem vērā, interpretējot Pamatlēmuma 2002/584 12. pantu (26). Atbilstoši Hartas 52. panta 1. punktam jebkādam šo tiesību ierobežojumam jābūt nepieciešamam, samērīgam ar sasniedzamo mērķi un tas jāpapildina ar efektīvām pārbaudes garantijām.
60.      Turklāt saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu tiesībām, kuras ietvertas Hartā un kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, ir jāpiešķir tāda pati nozīme un apjoms kā ECPAK. Hartas 53. pantā ir apstiprināts, ka to nevar interpretēt kā tādu, kas ierobežo ECPAK atzītās tiesības. Eiropas apcietināšanas orderis atbilst ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā minētajam gadījumam, kurš attiecas uz likumīgu tādas personas apcietinājumu, pret kuru ir uzsākta izraidīšanas vai izdošanas procedūra (27).
61.      Saskaņā ar ECT pastāvīgo judikatūru jebkurai brīvības atņemšanai ir jābūt “likumīgai”, un tas nozīmē ne tikai juridisko pamatu, bet arī, ka likumam jābūt pietiekami pieejamam, precīzam un paredzamam tā piemērošanā, lai novērstu jebkādu patvaļas risku (28).
62.      Konkrētāk, ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts attiecas uz personas brīvības atņemšanu, vai nu lai novērstu nelikumīgu ieceļošanu valsts teritorijā, vai sagatavotu izraidīšanu vai izdošanu.
63.      ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētajā gadījumā, kas ir ļoti līdzīgs pamatlietā aplūkotajam gadījumam, ECT veic ierobežotu pārbaudi attiecībā uz apcietinājuma pamata, proti, izraidīšanas vai izdošanas procedūras pastāvēšanas, pamatotību. Taču tā nodrošina, lai tiktu stingri ievērotas materiālās un procesuālās garantijas, kam jāregulē brīvības atņemšana, it īpaši samērīguma princips. Kā tā ir atgādinājusi lietā, kas attiecas konkrēti uz Eiropas apcietināšanas ordera izpildi: “apcietinājuma “likumīguma”, tostarp “likumā paredzēto līdzekļu” ievērošanas jomā, [ECPAK] būtībā atsaucas uz pienākumu ievērot valsts tiesību aktu materiālās un procesuālās normas, bet tajā turklāt ir noteikta prasība, ka jebkurai brīvības atņemšanai ir jāatbilst 5. panta mērķim – aizsargāt indivīdu pret patvaļu” (29).
64.      It īpaši saskaņā ar ECT judikatūru ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktā nav izvirzīta prasība, ka apcietinājums saprātīgi jāuzskata par nepieciešamu, piemēram, lai novērstu noziedzīga nodarījuma izdarīšanu vai bēgšanas risku. ECT ir precizējusi, ka 5. panta 1. punkta f) apakšpunkts sniedz aizsardzības līmeni, kas atšķiras no 5. panta 1. punkta c) apakšpunkta sniegtā aizsardzības līmeņa (30) – atbilstoši f) apakšpunktam tiek prasīts tikai, lai “tiek veiktas darbības ar nolūku viņu izraidīt no valsts vai izdot citai valstij”. Tādējādi ECT ir atkārtoti nospriedusi, ka, piemērojot šo tiesību normu, nav nozīmes tam, vai pamatā esošo lēmumu par izraidīšanu vai izdošanu var pamatot, ņemot vērā valsts tiesības vai ECPAK (31).
65.      Tomēr attiecībā uz ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu ECT veic īpašu, lai arī neizsmeļošu, samērīguma pārbaudi. Tādējādi ECT uzskata, ka apcietinājums, kas balstīts uz 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu, jāīsteno labticīgi, tam jābūt cieši saistītam ar norādīto apcietinājuma iemeslu, apcietinājuma vietai un apstākļiem jābūt piemērotiem un šī pasākuma ilgums nedrīkst pārsniegt saprātīgu termiņu, kas nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai (32). Turklāt apcietinājums ir pamatots tiktāl, cikt izraidīšanas vai izdošanas procedūra tiek īstenota ar rūpību; ja iestādes kļūst neaktīvas, šī tiesību norma vairs neattiecas uz brīvības atņemšanu (33).
66.      Visbeidzot, ECT uzsver, kam ir nozīme saistībā ar pamatlietā uzdoto jautājumu – ECPAK ir nostiprinātas arī procesuālās garantijas, kas ļauj attiecīgajai personai apstrīdēt apcietinājuma likumību un ilgumu, tādējādi novēršot jebkādu patvaļas risku (34).
67.      Tālab tiesas loma joprojām ir fundamentāla – pat saistībā ar ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu, kurā nav noteikts pienākums veikt intensīvu samērīguma pārbaudi –, jo, tikai veicot pārbaudi tiesā, var noteikt, vai apcietinājums, kuru uzdots veikt, izpildot lēmumu par izdošanu vai izraidīšanu, atbilst šīs tiesību normas prasībām.
68.      Tagad pievērsīsimies pamatlietas kontekstam un jautājumam par to, vai aplūkotais valsts tiesiskais regulējums atbilst prasībām, kas izriet no Hartas 6. panta, kā tas ir jāinterpretē, ņemot vērā ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu. Nevar noliegt, ka tāda vispārpiemērojama tiesību norma kā šajā lietā aplūkotā, šķiet, atbilst skaidrības, paredzamības un pieejamības prasībām (35). Tomēr man šķiet, ka ar to ieviesto tiesību uz brīvību ierobežojumu nevar uzskatīt par samērīgu ar izvirzīto mērķi.
69.      Proti, lai apcietinājums būtu samērīgs ar izvirzīto mērķi, nodošanas procedūra ir jāīsteno ar rūpību, brīvības atņemšanai ir jābūt absolūti nepieciešamai, lai sasniegtu šo mērķi, un iestādēm pirms apcietinājuma veikšanas ir bijis jāparedz mazāk ierobežojoši pasākumi. Taču šīs prasības var nodrošināt tikai ar efektīvu pārbaudi tiesā, kas vienīgā var nodrošināt attiecīgajai personai samērīguma principa faktisku piemērošanu.
70.      Citiem vārdiem, valsts tiesību norma, kuras rezultātā tiek “laupīta tiesas rīcības brīvība” un turēšana apcietinājumā tiek padarīta par automātiskām sekām, pēc savas būtības nevar būt saderīga ar samērīguma principu. Šāds noteikums izslēdz jebkādu apstākļu pārbaudi, kas nepieciešama, lai konstatētu, ka apcietinājums ir samērīgs ar nodošanas un Pamatlēmuma 2002/584 mērķi.
71.      Noslēgumā – Pamatlēmuma 2002/584 sistēmiskā un arī teleoloģiskā interpretācija liek konstatēt, ka, pat ja 12. panta
nebūtu, tādu valsts tiesību normu kā pamatlietā aplūkoto katrā ziņā nevar uzskatīt par atbilstošu samērīguma principam. Citiem vārdiem, nevar panākt tiesu iestāžu sadarbības ātrumu un efektivitāti, padarot brīvības atņemšanu automātisku.
72.      Šajā ziņā ir jānoraida arguments, kuru tiesas sēdē izvirzīja tostarp Čehijas valdība, par to, ka ieslodzījuma piemērošanu “principa pēc” pamatojot Eiropas apcietināšanas ordera īsie izpildes termiņi, kā arī Bulgārijas valdības un Ungārijas valdības izvirzītais arguments, kas balstīts uz nepieciešamību nodrošināt pieprasītās personas nodošanu. Manā ieskatā, neviena brīvības atņemšana nav leģitīma pati par sevi. Tā tāda ir tikai ar nosacījumu, ka to jebkurā brīdī var pārskatīt un ka tā aprobežojas ar absolūti nepieciešamo, ja izvirzīto mērķi nevar sasniegt ne ar vienu mazāk aizskarošu pasākumu.
73.      Bez šaubām, Pamatlēmumā 2002/584 paredzētās procesuālās garantijas, uz kurām savos apsvērumos ir atsaukušās tostarp Bulgārijas, Ungārijas un Čehijas valdības, piemēram, Pamatlēmuma 2002/584 17. pantā paredzētie īsie termiņi attiecībā uz izpildes lēmumu, minētā pamatlēmuma 23. panta 5. punktā paredzētais atbrīvošanas pienākums, vai arī izpildes dalībvalstī veiktā apcietinājuma ilguma ņemšana vērā izsniegšanas dalībvalstī, ir svarīgas garantijas. Tomēr jau izklāstīto iemeslu dēļ tās nevar kompensēt to, ka nepastāv efektīva pārbaude tiesā par attiecīgās personas turēšanu apcietinājumā. Tikai tiesas veikta individualizēta pārbaude ļauj nodrošināt Pamatlēmuma 2002/584 12. panta pilnīgu iedarbību un samērīguma principa konkrētu īstenošanu, pārbaudot, vai apcietinājums patiešām ir nepieciešams.
74.      Noslēgumā uzskatu, ka Pamatlēmuma 2002/584 12. pants un 23. panta 5. punkts, tos interpretējot Hartas 6. panta, kā arī ECPAK 5. panta gaismā, nepieļauj tādus valsts tiesību aktus, ar kuriem izpildes tiesu iestādei, lemjot atzīt Eiropas apcietināšanas orderi un uzdot tā izpildi, noteikts pienākums automātiski pieņemt lēmumu par pieprasītās personas ievietošanu apcietinājumā līdz faktiskai nodošanai, neveicot individualizētu konkrētās lietas apstākļu pārbaudi.
Par uzdotā jautājuma otro daļu
75.      Ir jānosaka, vai ar Pamatlēmumu 2002/584 atļauts apcietinājums ieslodzījuma vietā līdz attiecīgās personas nodošanai Eiropas apcietināšanas ordera izpildes ietvaros.
76.      Uzskatu, ka uz šo iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild apstiprinoši.
77.      Pirmām kārtām, atšķirībā no citiem Savienības tiesību aktiem (36) nevienā Pamatlēmuma 2002/584 normā nav paredzēts, ka apcietinājumam, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, ir jānotiek kādā citā iestādē, kas nav ieslodzījuma vieta.
78.      Otrām kārtām, kā izriet no šo secinājumu 10. punkta, saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 26. panta 1. punktu izsniegšanas dalībvalsts ieskaita visus apcietinājuma termiņus, kas izciesti Eiropas apcietināšanas ordera izpildes rezultātā, kopējā brīvības atņemšanas laikā, kas būtu jāizcieš izsniegšanas dalībvalstī brīvības atņemšanas soda vai piespiedu līdzekļa piespriešanas rezultātā. Tas, manuprāt, liek domāt, ka apcietinājums izpildes dalībvalstī, lai izpildītu Eiropas apcietināšanas orderi, ir pielīdzināms apcietinājumam izsniegšanas dalībvalsts ieslodzījuma vietā, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu.
79.      Trešām kārtām, jāatgādina – kā norādīts šo secinājumu 60. punktā, ka, tā kā Hartā ir minētas tiesības, kuras atbilst ECPAK garantētajām tiesībām, Hartas 52. panta 3. punkts paredz, ka to nozīme un apjoms ir tāds pats kā tas, kas tām piešķirts ar šo konvenciju. Tādēļ, lai interpretētu Hartas 6. pantu, ir jāņem vērā ECPAK 5. panta 1. punkts.
80.      Proti, ECT judikatūra apstiprina šo secinājumu 77. un 78. punktā izklāstīto argumentāciju (37). Protams, kā atgādināts šo secinājumu 65. punktā, saistībā ar ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu attiecīgās personas apcietinājuma vietai un apstākļiem ir jābūt “piemērotiem” izvirzītajam mērķim. Šī prasība iekļaujas judikatūrā, kurā citastarp izraidīšanas jomā ir uzsvērts, ka pasākums attiecas uz ārvalstniekiem, kuri nav apcietināti par noziedzīgu nodarījumu un kuri bieži vien ir aizbēguši no savas valsts, baidoties par savu dzīvību (38).
81.      Vai no tā tomēr ir jāsecina, ka ievietošana ieslodzījuma vietā principā ir aizliegta? Man tā nešķiet. Šajā ECT judikatūrā drīzāk ir noteikts, ka apcietinājuma režīmam ir jāatspoguļo pasākuma nesodošais raksturs un ka tam jābūt pielāgotam administratīvajam mērķim, un tas nozīmē, ka ir jāievēro pienācīgi materiālie apstākļi, kā arī to, ka jāņem vērā attiecīgās personas iespējamā neaizsargātība (39).
82.      ECT judikatūra turklāt apstiprina, ka konstatētie pārkāpumi galvenokārt ir saistīti ar konkrētiem apcietinājuma apstākļiem, tādiem kā [ieslodzījuma vietu] pārslogotība, higiēna, piekļuve aprūpei, svaigam gaisam vai ģimenes saišu saglabāšana, un ar procesuālo garantiju nepietiekamību, nevis ar piemērojamā režīma juridisko kvalifikāciju. Tādējādi, piemēram, spriedumā Suso Musa pret Maltu ECT, izvērtējot patvēruma meklētāja ilgo turēšanu apcietinājumā, norādīja, ka pārkāpums izriet no apcietinājuma nesaprātīgā ilguma un no vairākos starptautiskajos ziņojumos konstatētajiem materiālajiem apstākļiem, kas raisa bažas, tomēr tā neapšaubīja tās iestādes veidu, kurā attiecīgā persona tika turēta (40).
83.      Turklāt ECT 2018. gada 12. jūnija spriedumā Zaloilo pret Nīderlandi apstiprināja šo funkcionālo pieeju. Tā konstatēja, ka faktu rašanās laikā Nīderlandē trīs aizturēšanas centri bija īpaši paredzēti ārvalstnieku turēšanai apsardzībā, bet valsts tiesībās tomēr bija atļauts vajadzības gadījumā viņus ievietot parastā cietumā. Šajā lietā Apelācijas komisija atzina, ka prasītāja pārvešanu pamato operatīvi apsvērumi, kas saistīti ar viņa uzvedību, un ka palikšana Roterdamas [aizturēšanas] centrā vairs nebija iespējama, vienlaikus nodrošinot to, ka ņem vērā, ka viņš ir apcietināts imigrācijas iemeslu dēļ. Šādos apstākļos ECT nekonstatēja nekādu šķietamu patvaļu (41).
84.      No ECT judikatūras izriet, ka ievietošana ieslodzījuma vietu pārvaldes struktūrā pati par sevi nav pretrunā ECPAK. Minētās tiesas ieskatā, nozīme ir tam, lai pasākums atbilstu izraidīšanas mērķim, kā arī apcietinājuma materiālajiem apstākļiem un iestāžu rūpībai procedūras īstenošanā. Tādējādi uzsvars tiek likts uz brīvības atņemšanas administratīvā rakstura atbilstību un tās īstenošanas kārtību.
85.      Ņemot vērā visu iepriekš izklastīto, uzskatu, ka ar Pamatlēmumu 2002/584 tiek pieļauts pieprasītās personas apcietinājums ieslodzījuma vietā līdz tās nodošanai izsniegšanas dalībvalstij. Tomēr izpildes dalībvalsts iestādēm ir jāievēro pienākumi, kas izriet no Hartas 4. panta, to lasot ECPAK 3. panta gaismā, nodrošinot, ka ar apcietinājumu tiek ievērota cilvēka cieņa un pasākuma nesodošais raksturs.
Secinājumi
86.      Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Sofiyski gradski sad (Sofijas pilsētas tiesa, Bulgārija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmums 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI, lasot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 6. panta un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 5. panta gaismā,
jāinterpretē tādējādi, ka
–        ar to netiek pieļauti tādi valsts tiesību akti, ar kuriem izpildes tiesu iestādei, lemjot atzīt Eiropas apcietināšanas orderi un uzdot tā izpildi, ir noteikts pienākums automātiski pieņemt lēmumu par pieprasītās personas ievietošanu apcietinājumā līdz tās faktiskai nodošanai, neveicot individualizētu konkrētās lietas apstākļu pārbaudi;
–        ar to tiek pieļauts pieprasītās personas apcietinājums ieslodzījuma vietā līdz tās nodošanai izsniegšanas dalībvalstij. Tomēr izpildes dalībvalsts iestādēm ir jāievēro pienākumi, kas izriet no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 4. panta, to lasot Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 3. panta gaismā, nodrošinot, ka ar apcietinājumu tiek ievērota cilvēka cieņa un pasākuma nesodošais raksturs.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      OV 2002, L 190, 1. lpp.
3      OV 2009, L 81, 24. lpp.
4      2005. gada 3. jūnija
DV Nr. 46, pēdējā redakcijā, kas publicēta 2024. gada 1. marta
DV Nr. 18.
5      2009. gada 3. aprīļa
DV Nr. 25, redakcijā, kas publicēta
2023. gada 6. oktobra
DV Nr. 84.
6      Parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”). Saskaņā ar ECPAK 5. panta 1. punkta c) apakšpunktu: “Ikvienam ir tiesības uz personisko brīvību un drošību. Nevienam nedrīkst atņemt brīvību, izņemot sekojošos gadījumos un saskaņā ar likumā noteikto kārtību:
[..]
c)      ja persona tiek tiesiski aizturēta vai apcietināta ar nolūku nodot viņu kompetentām tiesību aizsardzības iestādēm, balstoties uz pamatotām aizdomām, ka šī persona ir izdarījusi sodāmu nodarījumu, vai ja ir pamatots iemesls uzskatīt par nepieciešamu aizkavēt viņu izdarīt likumpārkāpumu vai nepieļaut viņas bēgšanu pēc likumpārkāpuma izdarīšanas.”
7      Skat. Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 1. punktu.
8      Šajā ziņā skat. Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brisele, 2009, it īpaši 427. lpp., Nr. 551, kurā minēti vairāki piemēri par šīs tiesību normas transponēšanu valsts tiesībās.
9      Mans izcēlums.
10      Mans izcēlums.
11      Mans izcēlums.
12      Spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Lanigan (C‑237/15 PPU, turpmāk tekstā –“spriedums Lanigan”, EU:C:2015:474).
13      Spriedums Lanigan (54. un 58. punkts).
14      Spriedums, 2017. gada 25. janvāris, Vilkas (C‑640/15, turpmāk tekstā – “spriedums Vilkas”, EU:C:2017:39).
15      Spriedums Vilkas (41. un 42. punkts).
16      Spriedums, 2019. gada 12. februāris, TC (C‑492/18 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums TC”, EU:C:2019:108).
17      Spriedums TC (49. un 50. punkts).
18      Spriedums TC (64. punkts).
19      Spriedums, 2022. gada 8. decembris, CJ (Lēmums par nodošanas atlikšanu kriminālvajāšanas dēļ) (C‑492/22 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums CJ”, EU:C:2022:964). Atsaucoties uz sprieduma Vilkas 43. punktu, Tiesa uzskata, ka saskaņā ar Hartas 6. pantu izpildes tiesu iestādei ir jāveic konkrēta attiecīgās situācijas pārbaude, lai pārliecinātos, ka “nodošanas procedūra ir veikta pietiekami rūpīgi un tādējādi apcietinājuma ilgums nav pārmērīgs” (82. punkts).
20      Kā norādījis Lenaerts, K., un Gutiérrez-Fons, J.-A. darbā Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brisele, 2020, 55. lpp., Nr. 58: “teleoloģiskā metode un sistēmiskā metode bieži ir cieši saistītas, jo pēdējā minētā palīdz atklāt attiecīgās Savienības tiesību normas mērķi. Citiem vārdiem, tieši Līguma (vai attiecīgā atvasināto tiesību akta) vispārējā sistēma ļauj Tiesai noskaidrot ar to izvirzīto mērķi”.
21      Attiecībā uz jautājumu par pamattiesību ievērošanu Eiropas apcietināšanas ordera izpildē skat.
Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brisele, 2009, 410.–433. lpp..
22      Šajā ziņā skat. spriedumu Vilkas (31. punkts).
23      Skat. Pamatlēmuma 2002/584 6. apsvērumu.
24      Skatīt spriedumu Lanigan (36. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Skat. spriedumu CJ (87. punkts), kurā Tiesa ir norādījusi, ka, lai gan Pamatlēmuma 2002/584 24. panta 1. punktā nav noteikts neviens papildu nosacījums, lai izpildes tiesu iestāde varētu izmantot iespēju pieņemt lēmumu par nodošanas atlikšanu (izņemot nosacījumu, ka šim lēmumam jāļauj veikt kriminālvajāšanu vai izpildīt sodu par nodarījumu, kas nav tas, kurš minēts Eiropas apcietināšanas orderī), šis pamatlēmums ir jāinterpretē atbilstoši pamattiesībām.
26      Skat. spriedumu Lanigan (53. un 54. punkts).
27      Skat. spriedumus, 2021. gada 28. janvāris, Spetsializirana prokuratura (Paziņojums par tiesībām) (C‑649/19, EU:C:2021:75, 55. punkts); 2022. gada 30. jūnijs, Spetsializirana prokuratura (Informācija attiecībā uz valsts lēmumu par apcietinājuma piemērošanu) (C‑105/21, EU:C:2022:511, 55. un 56. punkts), kā arī CJ (80. punkts).
28      Skat. spriedumu TC (58. punkts). Skat. arī ECT spriedumu, 2016. gada 19. maijs, J.N. pret Apvienoto Karalisti (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, 77. punkts). Skat. vispārīgi par ECPAK 5. pantu von Arnim, D., “Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, no Frowein/Peukert,
Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kēle pie Reinas, 2024, 4. izd., 181.–287. lpp..
29      Skat. ECT spriedumu, 2018. gada 17. aprīlis, Pirozzi pret Beļģiju (CE:ECHR:2018:0417JUD002105511, 45. punkts).
30      Skat. šā panta saturu šo secinājumu 28. punkta 6. zemsvītras piezīmē.
31      Skat. ECT spriedumu, 1996. gada 15. novembris, Chahal pret Apvienoto Karalisti [GC] (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, 112. punkts), un ECT spriedumu, 2008. gada 23. oktobris, Soldatenko pret Ukrainu (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, 109. punkts).
32      Skat. ECT spriedumu, 2011. gada 20. decembris, Yoh-Ekale Mwanje pret Beļģiju (CE:ECHR:2011:1220JUD001048610, 117.–119. punkts), un ECT spriedumu, 2024. gada 9. aprīlis, Lazăr pret Rumāniju (CE:ECHR:2024:0409JUD002018321, 108.–111. punkts).
33      Skat. ECT spriedumu, 2016. gada 15. decembris, Khlaifia u.c. pret Itāliju [GC] (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, 90. punkts), un ECT spriedumu, 2022. gada 24. janvāris, Sy pret Itāliju (CE:ECHR:2022:0124JUD001179120, 79. punkts) (lieta konkrēti attiecās uz apcietinājumu un Eiropas apcietināšanas ordera izpildi).
34      Skat. citastarp ECT spriedumu, 2014. gada 17. jūlijs, Kim pret Krieviju (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, 53. punkts). Lieta attiecās uz Uzbekistānas Padomju Sociālistiskajā Republikā dzimuša bezvalstnieka, kurš atradās izraidīšanas procedūras stadijā, apcietinājumu, neraugoties uz reālu izredžu īstenot izraidīšanu neesamību un iestāžu rūpības trūkumu procedūras īstenošanā. ECT it īpaši atzina, ka jau no paša sākuma Krievijas iestādēm bija jāpārbauda, vai apcietinājums izraidīšanas nolūkā joprojām ir pamatots. Šim pienākumam bija īpaša nozīme konkrētā prasītāja gadījumā, kurš ir bezvalstnieks bez līdzekļiem un atrodas ļoti neaizsargātā situācijā. Tomēr viņa rīcībā nebija efektīvas tiesību aizsardzības, lai apstrīdētu apcietinājuma likumību vai ilgumu, un nebija paredzētas nekādas juridiskas vai praktiskas garantijas, lai novērstu patvaļas risku. Tādējādi Krievijas sistēmā nebija paredzēts nekāds pārbaudes tiesā mehānisms, kas varētu novērst patvaļīgu apcietinājumu, savukārt tā sauktais “preventīvais” pasākums izrādījās bargāks par maksimālo 30 dienu sodu, kas paredzēts par noziedzīgo nodarījumu.
35      Skat. pēc analoģijas spriedumus, 2017. gada 15. marts, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, 43. punkts); 2019. gada 12. februāris, TC (61. un 66. punkts), kā arī 2022. gada 10. marts, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 62. punkts).
36      Skat. piemēram, spriedumu, 2022. gada 10. marts, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, 34., 36. un 45. punkts), kurā Tiesa norādījusi, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 16. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēts princips, saskaņā ar kuru trešo valstu pilsoņu, kas uzturas [valstī] nelikumīgi, turēšana apsardzībā [apcietinājumā] izraidīšanas nolūkos tiek īstenota īpašās aizturēšanas telpās [centros]. Tiesa ir nospriedusi, ka šādi centri atšķiras no ieslodzījuma vietām, un tas nozīmē, ka turēšanas apcietinājumā apstākļiem šajos centros ir jābūt noteiktai specifikai salīdzinājumā ar parastiem brīvības atņemšanas sodu izpildes apstākļiem ieslodzījuma vietās, lai režīms tiktu uzskatīts par pielāgotu šo valstspiederīgo tiesiskajam statusam. It īpaši šādā centrā piemērojamajiem turēšanas apcietinājumā apstākļiem ir jābūt tādiem, lai, cik vien iespējams, izvairītos no tā, ka šī valstspiederīgā apcietinājums līdzinās ieslodzījumam cietumā, kas ir raksturīga apcietinājumam sodīšanas nolūkā.
37      Par ECT judikatūru attiecībā uz ECPAK 5. panta 1. punkta f) apakšpunktu skat. tostarp von Arnim, D., “Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, no Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK-Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kēle, 2024, 4. izd., 236.–238. lpp., Nr. 151.–158.
38      Skat. ECT spriedumu, 2008. gada 29. janvāris, Saadi pret Apvienoto Karalisti [GC] (CE:ECHR:2006:0711JUD001322903, 74. punkts); ECT spriedumu, 2013. gada 23. jūlijs, Suso Musa pret Maltu (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, 93. punkts); ECT spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Thimothawes pret Beļģiju (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 64. punkts), un ECT spriedumu, 2018. gada 25. janvāris, J. R. u.c. pret Grieķiju (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, 110. punkts).
39      Skat. ECT spriedumu, 2017. gada 4. aprīlis, Thimothawes pret Beļģiju (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, 73., 79. un 80. punkts).
40      ECT spriedums, 2013. gada 23. jūlijs, Suso Musa pret Maltu (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, 101. punkts).
41      ECT spriedums, 2018. gada 12. jūnijs, Zaloilo pret Nīderlandi (CE:ECHR:2018:0612DEC006003512, 39.–41. punkts).