62024CJ0402
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2025. gada 30. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 98/59/EK – Kolektīvā atlaišana – 3. panta 1. punkta pirmā daļa – Kļūdains vai nepilnīgs paziņojums kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu – 4. panta 1. punkta pirmā daļa – 30 dienu nogaidīšanas periods – Atlaišanas spēkā esība – 6. pants – Sods
Lietā C‑402/24 [Sewel] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 23. maija lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 10. jūnijā, tiesvedībā
BL
pret
Dr. A, kas rīkojas kā Luftfahrtgesellschaft Walter mbH maksātnespējas procesa administrators,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), tiesneši J. Pasers [J. Passer], J. Regans [E. Regan], D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders],
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
BL vārdā – M. Posner un M. Stickler‑Posner, Rechtsanwälte,
–
Grieķijas valdības vārdā – V. Baroutas un M. Tassopoulou, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Delaude un B.‑R. Killmann, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (OV 1998, L 225, 16. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 6. oktobra Direktīvu (ES) 2015/1794 (OV 2015, L 263, 1. lpp.), (turpmāk tekstā – “Direktīva 98/59”), 3., 4. un 6. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp BL un Dr. A, kas rīkojas kā Luftfahrtgesellschaft Walter mbH maksātnespējas procesa administrators, par BL atlaišanas, kas notikusi saistībā ar plānotu kolektīvo atlaišanu, spēkā esību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 98/59 2. un 12. apsvērumā noteikts:
“(2)
tā kā ir svarīgi, lai darba ņēmēji būtu labāk aizsargāti kolektīvo atlaišanu gadījumos, tai pat laikā ņemot vērā vajadzību pēc līdzsvarotas ekonomiskās un sociālās attīstības Kopienā;
[..]
(12)
tā kā dalībvalstīm būtu jānodrošina, ka darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem ir pieejamas attiecīgās administratīvās un/vai tiesu procedūras, lai nodrošinātu, ka šajā direktīvā paredzētie pienākumi tiek izpildīti”.
4
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā paredzēts:
“Šajā direktīvā:
a)
“kolektīvā atlaišana” ir atlaišana, ko viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs, ja saskaņā ar dalībvalstu izvēli atlaišanas gadījumu skaits ir:
i)
vai nu 30 dienu laikā:
[..]
–
vismaz 30 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina 300 un vairāk darba ņēmējus,
ii)
vai vismaz 20 atlaišanas gadījumu 90 dienu laikā, neatkarīgi no tā, cik darba ņēmēju parasti ir nodarbināti attiecīgajos uzņēmumos,
[..].”
5
Minētās direktīvas 2. pantā noteikts:
“1.   Ja darba devējs nolēmis veikt kolektīvu atlaišanu, tas laikus uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem, lai panāktu vienošanos.
2.   Šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas, inter alia, vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos.
Dalībvalstis var paredzēt, ka darba ņēmēju pārstāvji var piesaistīt ekspertus saskaņā ar šo valstu tiesību aktiem un/vai praksi.
3.   Lai darba ņēmēju pārstāvji spētu sagatavot konstruktīvus priekšlikumus, darba devēji konsultēšanās gaitā laicīgi:
a)
sniedz visu attiecīgo informāciju un
b)
katrā gadījumā rakstiski paziņo par to:
i)
kādi ir paredzētās atlaišanas iemesli;
ii)
to darba ņēmēju skaits un kategorijas, ko plānots atlaist;
iii)
to darba ņēmēju skaits un kategorija, ko parasti nodarbina;
iv)
cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu;
v)
kādi ir atlaižamo darba ņēmēju atlasei piedāvātie kritēriji, ciktāl valsts tiesību akti un/vai prakse pilnvaro darba devēju par to lemt;
[..].
Darba devējs iesniedz kompetentajai valsts iestādei vismaz sarakstes dokumentu kopijas, kas paredzēti pirmās daļas b) punkta i) līdz v) apakšpunktā.”
6
Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā un ceturtajā daļā noteikts:
“Darba devējs rakstiski paziņo kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu.
[..]
Šis paziņojums ietver to visu informāciju, kas attiecas uz plānoto kolektīvo atlaišanu un konsultāciju ar darba ņēmēju pārstāvjiem saskaņā ar 2. pantu, un jo īpaši, kādi ir atlaišanas iemesli, cik darba ņēmējus plānots atlaist, cik darba ņēmējus parasti nodarbina un cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu.”
7
Saskaņā ar Direktīvas 98/59 4. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots kompetentajai valsts iestādei, sākas ne agrāk kā 30 dienas pēc 3. panta 1. punktā minētās izziņošanas un neskarot noteikumus, kas reglamentē indivīda tiesības saistībā ar brīdinājumu par atlaišanu.
Dalībvalstis var pilnvarot kompetento valsts iestādi samazināt šajā punktā paredzēto laikposmu.
2.   Laikposmu, kas paredzēts 1. punktā, kompetentā valsts iestāde izmanto, lai meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus.”
8
Šīs direktīvas 6. pantā paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem ir pieejamas tiesiskas un/vai administratīvas procedūras šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildei.”
Vācijas tiesības
Civilkodekss
9
Saskaņā ar Bürgerliches Gesetzbuch (Civilkodekss) 134. pantu:
“Tiesisks darījums, kas ir pretrunā likumā noteiktam aizliegumam, nav spēkā, ja vien likumā nav noteikts citādi.”
Likums par aizsardzību pret atlaišanu
10
Kündigungsschutzgesetz (Likums par aizsardzību pret atlaišanu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, (turpmāk tekstā – “KSchG”), 4. pantā noteikts:
“Ja darba ņēmējs vēlas celt prasību par to, ka atlaišana ir sociāli nepamatota vai citu iemeslu dēļ juridiski spēkā neesoša, tam trīs nedēļu laikā pēc rakstveida paziņojuma par atlaišanu jāceļ prasība [Arbeitsgericht (Darba lietu tiesa, Vācija)], lūdzot konstatēt, ka atlaišana nav izraisījusi darba tiesisko attiecību izbeigšanu. [..]”
11
Saskaņā ar KSchG 17. pantu:
“(1)   Darba devējs nosūta paziņojumu nodarbinātības aģentūrai, pirms tas atlaiž:
[..]
2.
uzņēmumos, kuros parasti nodarbināti vismaz 60, bet mazāk nekā 500 darba ņēmēji: 10 % no parasti nodarbinātajiem darba ņēmējiem vai vairāk nekā 25 darba ņēmējus,
[..]
30 kalendāro dienu laikā. [..]
[..]
(3)   [..] Paziņojumu saskaņā ar 1. punktu iesniedz rakstveidā, pievienojot uzņēmuma padomes atzinumu par atlaišanu. Ja uzņēmuma padomes atzinums nav pieejams, paziņojums ir spēkā, ja darba devējs ticami apliecina, ka tas ir informējis uzņēmuma padomi vismaz divas nedēļas pirms paziņojuma iesniegšanas atbilstoši 2. punkta pirmajam teikumam un izklāsta konsultāciju statusu. Paziņojumā iekļauj informāciju par darba devēja nosaukumu, juridisko adresi un uzņēmuma veidu, kā arī par plānotās atlaišanas iemesliem, atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kategoriju, kā arī par parasti nodarbinātajiem darba ņēmējiem, laikposmu, kurā paredzēts īstenot atlaišanu, un atlaižamo darba ņēmēju izvēles kritērijiem. Vienojoties ar darba ņēmēju padomi, paziņojumā iekļauj arī iekārtošanai darbā nepieciešamo informāciju par atlaižamo darba ņēmēju dzimumu, vecumu, profesiju un valstspiederību. [..]”
12
KSchG 18. panta 1. un 2. punkts formulēts šādi:
“(1)   Atlaišanas gadījumi, par kuriem saskaņā ar 17. pantu ir jāziņo, stājas spēkā agrāk nekā vienu mēnesi pēc dienas, kad nodarbinātības aģentūra ir saņēmusi paziņojumu, un vienīgi ar šīs aģentūras piekrišanu; atļauju var piešķirt arī ar atpakaļejošu spēku – līdz pieteikuma iesniegšanas dienai.
(2)   Atsevišķos gadījumos nodarbinātības aģentūra var noteikt, ka atlaišana stājas spēkā ne agrāk kā maksimāli divus mēnešus pēc paziņošanas.”
13
KSchG 20. panta 1. punktā paredzēts:
“Nodarbinātības aģentūras lēmumus saskaņā ar 18. panta 1. un 2. punktu pieņem tās vadība vai komiteja (lēmumu pieņēmējs). [..]”
Sociālā nodrošinājuma kodeksa III grāmata
14
Saskaņā ar Sozialgesetzbuch, Drittes Buch (Sociālā nodrošinājuma kodeksa III grāmata), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “SGB III”), 2. panta 3. punktu:
“Darba devējiem laikus jāinformē nodarbinātības aģentūras par visām izmaiņām uzņēmumā, kas var ietekmēt nodarbinātību. Tas jo īpaši attiecas uz paziņojumiem par:
[..]
4)
plānotiem uzņēmējdarbības ierobežojumiem vai pārcelšanu un ar to saistītajām sekām; un
5)
plāniem, kā izvairīties no darba ņēmēju atlaišanas vai kā organizēt pāreju uz citām darba tiesiskajām attiecībām.”
15
SGB III 38. pantā noteikts:
“(1)   Personām, kuru [..] darba tiesiskās attiecības beidzas, ir pienākums vēlākais trīs mēnešus pirms to izbeigšanās reģistrēties nodarbinātības aģentūrā kā darba meklētājiem, norādot personas datus un [..] darba tiesisko attiecību beigšanās laiku. Ja laiks starp brīdi, kad iegūta informācija par darba tiesisko attiecību izbeigšanu, un to [..] izbeigšanu ir mazāks par trīs mēnešiem, viņiem jāreģistrējas trīs dienu laikā pēc informācijas iegūšanas. Reģistrēšanās pienākums pastāv neatkarīgi no tā, vai par [..] darba tiesisko attiecību turpināšanos celta prasība tiesā vai arī to paredzējis darba devējs. [..]
(1a)   Kompetentajai nodarbinātības aģentūrai ar personu, kura reģistrēta kā darba meklētājs saskaņā ar 1. punktu, nekavējoties pēc darba meklētāja reģistrācijas jāveic sākotnējā konsultatīvā un darbā iekārtošanas intervija, [..].”
Darba lietu tiesu likums
16
Arbeitsgerichtsgesetz (Darba lietu tiesu likums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “ArbGG”), 45. pantā noteikts:
“(1)   [Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija)] ir izveidota virspalāta (turpmāk tekstā – “virspalāta”).
(2)   Virspalāta pieņem nolēmumu lietā, kurā kāda no palātām plāno atkāpties no citas palātas vai virspalātas nolēmuma par tiesību jautājumu.
(3)   Virspalāta tai nodotu lietu pieņem vienīgi tad, ja palāta, kas pieņēmusi nolēmumu, no kura kāda cita palāta vēlas atkāpties, pēc šīs pēdējās minētās palātas lūguma ir paziņojusi, ka tā nemaina savu juridisko viedokli. [..] Par lūgumu un atbildi izlemj attiecīgā palāta ar rīkojumu spriedumu pasludināšanai nepieciešamajā sastāvā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
17
Kopš 2012. gada BL strādāja par gaisa kuģa kapteini uzņēmumā Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, kurā bija nodarbināti aptuveni 348 darbinieki.
18
2020. gada 15. jūnijā šis uzņēmums atbilstoši KSchG 17. panta 2. punktam uzsāka konsultāciju procedūru ar gaisa kuģu kapteiņu pārstāvjiem par šo gaisa kuģu kapteiņu atlaišanu no darba.
19
2020. gada 30. jūnijā minētais uzņēmums nolēma nekavējoties pārtraukt saimniecisko darbību.
20
2020. gada 1. jūlijā tika sākts šī paša uzņēmuma maksātnespējas process. Dr. A tika iecelts par tā maksātnespējas procesa administratoru.
21
Tajā pašā dienā Dr. A paziņoja kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu. Šim paziņojumam nebija pievienots darba ņēmēju pārstāvju galīgais atzinums. Turklāt attiecībā uz valsts tiesībās pakārtoti paredzēto iespēju pievienot konsultāciju protokolu minētajā paziņojumā bija vienīgi norādīts, ka konsultāciju procedūra tika uzsākta un turpināsies, taču nebija sniegta informācija par šajās konsultācijās notikušo diskusiju saturu.
22
Minētā iestāde apstiprināja, ka saņēmusi paziņojumu par plānoto kolektīvo atlaišanu, precizējot, ka tā apstiprina “vienīgi” šim paziņojumam pievienoto dokumentu saņemšanu.
23
2020. gada jūlija sākumā Dr. A atlaida salona apkalpi, kā arī lidlauka personālu, kam nebija izveidota sava darba ņēmēju pārstāvniecība.
24
Ar 2020. gada 29. jūlija vēstuli Dr. A izbeidza BL un citu gaisa kuģu kapteiņu darba līgumus saistībā ar plānoto kolektīvo atlaišanu, kas stājās spēkā trīs mēnešu laikā.
25
2020. gada 17. augustā BL cēla prasību Arbeitsgericht Berlin (Berlīnes Darba lietu tiesa, Vācija), lūdzot atzīt, pirmām kārtām, darba līguma izbeigšanas spēkā neesību un, otrām kārtām, darba tiesisko attiecību saglabāšanu. Prasības pamatošanai viņa it īpaši norādīja, ka netika ievērota KSchG paredzētā konsultāciju procedūra.
26
Ar 2020. gada 30. septembra lēmumu minētā tiesa paziņoja, ka šīs prasības izskatīšana nav tās jurisdikcijā, un nodeva lietu Arbeitsgericht Düsseldorf (Diseldorfas Darba lietu tiesa, Vācija).
27
Ar 2020. gada 26. novembra spriedumu šī tiesa noraidīja BL prasību, pamatojoties uz to, ka konsultāciju procedūra, kā arī plānotās kolektīvās atlaišanas paziņošanas procedūra tikusi pienācīgi ievērota.
28
Ar 2021. gada 28. oktobra spriedumu Landesarbeitsgericht Düsseldorf (Federālās zemes Darba lietu tiesa Diseldorfā, Vācija) noraidīja BL apelācijas sūdzību par pēdējo minētu spriedumu.
29
BL par šo spriedumu iesniedza revīzijas sūdzību Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Lieta tika nodota šīs tiesas sestajai palātai (turpmāk tekstā – “sestā palāta”).
30
Šī palāta norāda, ka pamatlietas risinājums ir atkarīgs no tā, vai tad, ja nav paziņots par plānoto kolektīvo atlaišanu vai ja paziņojums par to ir kļūdains vai nepilnīgs (valsts tiesībās par to neparedzot sodu), pienākuma pienācīgi paziņot par plānoto kolektīvo atlaišanu neizpildes sekas noteikti ir attiecīgā darba līguma izbeigšanas spēkā neesība. Šajā ziņā sestā palāta norāda, ka līdz šim saskaņā ar tās judikatūru par minētā pienākuma neizpildi piemērotais sods atbilstoši Civilkodeksa 134. pantam bijis attiecīgo darba līgumu izbeigšanas spēkā neesība.
31
Tādējādi tā precizē, ka šī soda, kas noteikts, pamatojoties uz minēto normu, sekas ir darba tiesisko attiecību turpināšana, un tas nozīmē, ka darba ņēmējam darba samaksa tiek izmaksāta līdz brīdim, kad darba devējs no jauna izbeidz viņa darba līgumu – atkārtoti veicot konsultāciju un paziņošanas procedūru, ja vien sasniegti KSchG 17. panta 1. punktā paredzētie sliekšņi.
32
Taču sestā palāta norāda, ka tā nevēlas saglabāt šo judikatūru, jo spēkā neesības sods – lai gan ar to tiek ievērots lietderīgās iedarbības princips – ir pretrunā samērīguma principam, jo, pirmkārt, plānotās kolektīvās atlaišanas nepaziņošana kompetentajai valsts iestādei nedrīkstētu ietekmēt darba devēja lēmumu izbeigt individuālu darba līgumu un, otrkārt, šāds sods ierobežo darba devēja rīcības brīvību, īstenojot darba līgumu izbeigšanu, un ir pretrunā judikatūrai, kas izriet no 2016. gada 21. decembra sprieduma AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, 31. punkts).
33
Tomēr, ņemot vērā ArbGG 45. pantu, judikatūras maiņa iespējama vien tad, ja tam piekristu Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) otrā palāta (turpmāk tekstā – “otrā palāta”), jo arī atbilstoši šīs palātas judikatūrai kļūdaina paziņojuma par plānoto kolektīvo atlaišanu vai tās nepaziņošanas sekas ir attiecīgo darba līgumu izbeigšanas spēkā neesība.
34
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka saskaņā ar minētā panta 2. punktu tās virspalāta pieņem nolēmumu lietā, kurā kāda no palātām plāno atkāpties no citas palātas vai virspalātas nolēmuma par tiesību jautājumu. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu virspalāta tai nodotu lietu pieņem vienīgi tad, ja palāta, kas pieņēmusi tādu nolēmumu, no kura kāda cita palāta vēlas atkāpties, pēc šīs pēdējās minētās palātas lūguma paziņojusi, ka nemaina savu juridisko viedokli.
35
Sestā palāta norāda, ka tā šo iekšējo konsultāciju procedūru sāka ar 2023. gada 14. decembra lūgumu sniegt paskaidrojumus, kas adresēts otrajai palātai, kura pēc tam vērsās Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑134/24 Tomann par Direktīvas 98/59 3. un 4. panta interpretāciju.
36
Minētajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu otrā palāta šaubās par to, kā lemt par darba līgumu izbeigšanu, ja nav sniegts šajā direktīvā paredzētais paziņojums par plānoto kolektīvo atlaišanu, jo īpaši par darba devēja pienākumu sniegt šādu paziņojumu.
37
Sestā palāta uzskata, ka, neraugoties uz otrās palātas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, arī šajā lietā nepieciešams vērsties Tiesā, lai noskaidrotu tādas juridiskās sekas, kas izriet nevis no paziņojuma par plānoto kolektīvo atlaišanu neesības, kā tas ir lietā C‑134/24 Tomann, bet gan no kļūdaina vai nepilnīga paziņojuma, kā tas ir izskatāmajā lietā.
38
Šajā ziņā sestā palāta uzsver, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru vērsties Tiesā atbilstoši LESD 267. panta otrajai daļai iespējams vienīgi tad, ja iesniedzējtiesa izskata strīdu un tai ir lūgts lemt procedūrā, kuras noslēgumā paredzēts pieņemt nolēmumu, kam ir tiesas nolēmuma raksturs.
39
Taču sestā palāta šaubās, vai otrā palāta varēja vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo strīds, kas ir minētās iekšējās konsultāciju procedūras priekšmets, tiekot izskatīts nevis otrajā, bet gan sestajā palātā. Šajā pašā iekšējā konsultāciju procedūrā otrajai palātai tiekot uzdoti abstrakti jautājumi, ko apliecinot apstāklis, ka tajā nenotiek uz sacīkstes principu balstīta procedūra. Turklāt otrās palātas atbilde netiktu sniegta procedūrā, kuras noslēgumā paredzēts pieņemt lēmumu ar tiesas nolēmuma raksturu, jo tā neizskata pamatlietu.
40
Tādēļ vienīgi sestā palāta var vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo iekšējā konsultāciju procedūra ir tikai nosacījums, lai saskaņā ar ArbGG 45. pantu varētu vērsties Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) virspalātā.
41
Tomēr, ja Tiesa nesniegtu atbildi par Direktīvas 98/59 3. panta, 4. panta 1.–3. punkta un 6. panta interpretāciju, otrā palāta nevarētu atbildēt uz iekšējā konsultāciju procedūrā izteikto lūgumu sniegt paskaidrojumus ArbGG 45. panta 3. punkta izpratnē, kas pamatotu sestās palātas vēršanos Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Direktīvas 98/59 interpretāciju.
42
Ar pirmo jautājumu šajā lietā, kas ir analoģisks ceturtajam jautājumam lietā C‑134/24 Tomann, sestā palātā vaicā, pirmām kārtām, vai, ņemot vērā 2023. gada 13. jūlija spriedumu G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, 34. un turpmākie punkti), var uzskatīt, ka Direktīvas 98/59 3. pantā paredzētais paziņojuma kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu mērķis panākt, ka šī iestāde par kolektīvo atlaišanu tiek informēta pirms tās īstenošanas, ir sasniegts, ja šī iestāde neizvirza nekādus iebildumus attiecībā uz paziņojuma nepilnīgo raksturu un tādējādi ļauj saprast, ka, pēc tās domām, ir pietiekami informēta, lai minētās direktīvas 4. pantā paredzētajā laikposmā izpildītu savu uzdevumu meklēt plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus.
43
Otrām kārtām, sestā palāta vaicā, vai var uzskatīt, ka minētās direktīvas 3. panta mērķis ir sasniegts arī tad, ja tāda valsts tiesību norma nodarbinātības veicināšanas jomā kā SGB III 2. pants paredz, ka darba devējs sadarbojas ar kompetento valsts iestādi, lai izvairītos no bezdarba vai ierobežotu to, pat ja šī norma neietilpst noteikumos saistībā ar kolektīvās atlaišanas procedūru, kas formāli transponēti ar KSchG 17. un turpmākajiem pantiem, un/vai ja valsts tiesībās paredzēts, ka valsts nodarbinātības iestāde kolektīvās atlaišanas procedūrā veic izmeklēšanu pēc savas ierosmes.
44
Ar otro jautājumu, kas atbilst pirmajam līdz trešajam jautājumam lietā C‑134/24 Tomann un kas uzdots gadījumā, ja atbilde uz pirmo jautājumu izskatāmajā lietā ir noliedzoša, sestā palāta, kura šaubās par otrās palātas nostāju, vēlas noskaidrot, vai var uzskatīt, ka Direktīvas 98/59 3. panta mērķis ir sasniegts, ja nepilnīgu vai iztrūkstošu paziņojumu par plānoto kolektīvo atlaišanu iespējams labot, papildināt vai sniegt pēc tam, kad darba ņēmējs ir informēts par atlaišanu.
45
Ar trešo jautājumu sestā palāta vaicā par saistību starp Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmo daļu un 6. pantu, konkrēti par 6. panta piemērošanas jomu, ņemot vērā 4. panta 1. punkta pirmo daļu, kurā paredzēts nogaidīšanas periods, ko varētu uzskatīt par sodu par kļūdainu plānotās kolektīvās atlaišanas paziņojumu vai tā neesību.
46
Šajā ziņā tā jo īpaši norāda, ka minētā 4. panta 1. punkta pirmajā daļā nav noteikts nekāds sods par kļūdām, kas ietekmē paziņošanas par plānoto kolektīvo atlaišanu procedūru. Paredzētais nogaidīšanas periods neesot sods, un tā mērķis esot ļaut kompetentajai valsts iestādei meklēt plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus. Pretējā gadījumā šīs direktīvas 6. pantam nebūtu autonomas nozīmes attiecībā uz paziņošanas procedūru.
47
Tādējādi sodu, kas piemērojams par kļūdām, kuras ietekmē paziņošanas par plānoto kolektīvo atlaišanu procedūru, būtu jānosaka valsts likumdevējam noteikumos par nodarbinātības veicināšanu. Ņemot vērā minētās direktīvas 6. pantu, laikā, kamēr likumdevējs nav noteicis šādu sodu, tas būtu jānosaka kompetentajām tiesām.
48
Šādos apstākļos Bundesarbeitsgericht (Federālā darba lietu tiesa) sestā palāta nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai paziņojuma par kolektīvo atlaišanu mērķis ir sasniegts un līdz ar to sods nav jāpiemēro, ja valsts nodarbinātības aģentūra neiebilst pret – objektīvi kļūdaino – paziņojumu par kolektīvo atlaišanu un tādējādi uzskata, ka ir pietiekami informēta, lai veiktu savus uzdevumus [Direktīvas 98/59] 4. pantā paredzētajā laikposmā?
Vai tas tā katrā ziņā ir arī tad, ja Direktīvas 98/59 3. panta mērķa sasniegšanu nodrošina valsts tiesību norma nodarbinātības veicināšanas jomā un/vai valsts nodarbinātības aģentūrai ir pienākums veikt izmeklēšanu pēc savas ierosmes?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša: vai Direktīvas 98/59 3. panta mērķis joprojām var tikt sasniegts, ja kļūdainu vai pilnīgi iztrūkstošu paziņojumu par kolektīvo atlaišanu var labot, papildināt vai attiecīgi sniegt pēc tam, kad attiecīgais darba ņēmējs ticis informēts par darba līguma izbeigšanu?
3)
Ja kļūdaina vai iztrūkstoša paziņojuma par kolektīvo atlaišanu gadījumā kā sods par paziņojumā pieļautajām kļūdām būtu jāpiemēro Direktīvas 98/59 4. panta 1. punktā paredzētais nogaidīšanas periods, cik liela šajā ziņā vēl būtu [šīs direktīvas] 6. panta piemērošanas joma?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
49
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 98/59 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka paziņojuma kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu mērķi var uzskatīt par sasniegtu, pirmkārt, ja šī iestāde neizvirza nekādus iebildumus par kļūdainu vai nepilnīgu paziņojumu un uzskata, ka ir pietiekami informēta, lai minētās direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajā laikposmā meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus, un, otrkārt, ja valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka darba devējs sadarbojas ar minēto iestādi, lai izvairītos no bezdarba vai ierobežotu to, un/vai ja valsts nodarbinātības iestādei ir pienākums kolektīvās atlaišanas procedūrā veikt izmeklēšanu pēc savas ierosmes.
50
Attiecībā uz pirmā jautājuma pirmo daļu iesākumā jāatgādina, ka minētās direktīvas galvenais mērķis ir panākt, lai kolektīvā atlaišana tiktu iepriekš apspriesta ar darba ņēmēju pārstāvjiem un iepriekš paziņota kompetentajai valsts iestādei (spriedums, 2023. gada 13. jūlijs, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
51
No tā izriet, ka, tiklīdz ir izpildīti šīs pašas direktīvas 1. pantā noteiktie kvantitatīvie un temporālie piemērošanas nosacījumi, ikvienam darba devējam, kas plāno veikt kolektīvo atlaišanu, jāievēro divi procesuāli pienākumi.
52
Pirmām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 98/59 2. panta 1. punktu attiecīgais darba devējs uzsāk konsultācijas ar darba ņēmēju pārstāvjiem. Atbilstoši minētās direktīvas 2. panta 2. punktam šīs konsultācijas aptver vismaz veidus un līdzekļus, kā izvairīties no kolektīvās atlaišanas vai samazināt atlaižamo darba ņēmēju skaitu un kā mazināt atlaišanas sekas, izmantojot sociālās garantijas, kas, inter alia, vērstas uz palīdzību jauna darba atrašanā vai atlaisto darba ņēmēju pārkvalificēšanos. Konkrēti – saskaņā ar Direktīvas 98/59 2. panta 3. punkta pirmo daļu darba devējs darba ņēmēju pārstāvjiem sniedz visu attiecīgo informāciju un katrā gadījumā rakstiski paziņo par šīs pirmās daļas b) punktā minētajiem elementiem.
53
Otrām kārtām, atbilstoši Direktīvas 98/59 3. panta 1. punkta pirmajai daļai darba devējs rakstiski paziņo kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu.
54
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 1. punkta ceturto daļu “šis paziņojums ietver to visu informāciju, kas attiecas uz plānoto kolektīvo atlaišanu un konsultāciju ar darba ņēmēju pārstāvjiem saskaņā ar 2. pantu, un jo īpaši, kādi ir atlaišanas iemesli, cik darba ņēmējus plānots atlaist, cik darba ņēmējus parasti nodarbina un cik ilgā laikposmā plānots veikt atlaišanu”.
55
Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts, ka šāda “plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots kompetentajai valsts iestādei,” kopā ar iepriekšējā punktā minēto attiecīgo informāciju stājas spēkā ne agrāk kā 30 dienas pēc šī paziņojuma, un saskaņā ar 4. panta 2. punktu minētā iestāde šo laikposmu izmanto, lai meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus.
56
Paziņošanas pienākumam jāļauj šai iestādei, pamatojoties uz darba devēja sniegto informāciju, izpētīt iespējas, veicot pasākumus, kas pielāgoti datiem, kuri raksturo darba tirgu un saimniecisko darbību, uz ko attiecas šī kolektīvā atlaišana, ierobežot minētās atlaišanas negatīvās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Tādējādi Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmajā daļā ir garantēts minimālais laikposms, kurā kompetentajai valsts iestādei jāveic iepriekšējā punktā minētie pasākumi (spriedums, 2005. gada 27. janvāris, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, 51. punkts).
58
No tā izriet – ja darba devējs atbilstoši pienākumiem, kas tam noteikti Direktīvā 98/59, kompetentajai valsts iestādei nav paziņojis par plānoto kolektīvo atlaišanu vai ja šai iestādei nav visas attiecīgās informācijas, lai tā varētu meklēt plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus, šīs direktīvas galveno mērķi nevar uzskatīt par sasniegtu.
59
Izskatāmajā gadījumā, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem, šķiet, izriet, ka paziņojums par plānoto kolektīvo atlaišanu, ko 2020. gada 1. jūlijā īstenoja Dr. A, kā minēts šī sprieduma 21. punktā, bija kļūdains vai nepilnīgs, jo tajā nebija iekļauta visa attiecīgā informācija, kas paredzēta minētās direktīvas 3. panta 1. punkta ceturtajā daļā.
60
Šajā ziņā apstāklis, ka kompetentā valsts iestāde ir vienīgi apstiprinājusi šī kļūdainā vai nepilnīgā paziņojuma saņemšanu, nelemjot par tā atbilstību Direktīvas 98/59 prasībām, acīmredzami neļauj uzskatīt, ka minētais paziņojums tomēr atbilst šīs direktīvas prasībām.
61
Kompetentajai valsts iestādei nav jāpārbauda katra darba ņēmēja, ko skar plānotā kolektīvā atlaišana, individuālā situācija. Taču, tā kā šīs iestādes rīcība vērsta uz to, lai vispārīgi aptvertu paredzēto kolektīvo atlaišanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 13. jūlijs, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, 37. punkts), kļūdains vai nepilnīgs paziņojums tai liegtu izpildīt savu uzdevumu meklēt plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus atbilstoši Direktīvas 98/59 4. panta 2. punktam.
62
Attiecībā uz pirmā jautājuma otro daļu no šī sprieduma 51.–55. punktā izklāstītajiem apsvērumiem jau izriet, ka neviens darba devējs nevar tikt atbrīvots no šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā un 4. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktajiem procesuālajiem pienākumiem tādēļ vien, ka kompetentā valsts iestāde, pamatojoties uz piemērojamo valsts tiesisko regulējumu, pēc savas ierosmes koriģējusi sākotnēji kļūdainu vai nepilnīgu paziņojumu.
63
Jākonstatē, pirmkārt, ka šāda koriģēšana var apdraudēt Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmo daļu, lasot kopsakarā ar tās 3. panta 1. punkta pirmo un ceturto daļu, no kuras izriet, ka tajā minēto 30 dienu termiņu sāk skaitīt vienīgi pēc tam, kad darba devējs saskaņā ar šīm normām kompetentajai valsts iestādei paziņojis par plānoto kolektīvo atlaišanu.
64
Otrkārt, laiks, ko kompetentajai valsts iestādei būtu jāvelta vajadzīgajiem pasākumiem, lai veiktu šādu koriģēšanu pēc savas ierosmes, var tai liegt pilnībā izmantot 30 dienu laikposmu, lai atbilstoši minētās direktīvas 4. panta 2. punktam meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus.
65
No tā izriet, ka valsts tiesiskais regulējums, kas ikvienu darba devēju atbrīvo no pienākuma atbilstoši Direktīvai 98/59 pienācīgi paziņot valsts kompetentajai iestādei par jebkuru plānoto kolektīvo atlaišanu, var kaitēt šīs direktīvas lietderīgajai iedarbībai, pat ja šāds regulējums ļauj minētajai iestādei meklēt plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus saskaņā ar 4. panta 2. punktu.
66
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 98/59 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka paziņojuma kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu mērķi nevar uzskatīt par sasniegtu, pirmkārt, ja šī iestāde neizvirza nekādus iebildumus par kļūdainu vai nepilnīgu paziņojumu un uzskata, ka ir pietiekami informēta, lai minētās direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajā laikposmā meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus, un, otrkārt, ja valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka darba devējs sadarbojas ar minēto iestādi, lai izvairītos no bezdarba vai ierobežotu to, un/vai ja valsts nodarbinātības iestādei ir pienākums kolektīvās atlaišanas procedūrā veikt izmeklēšanu pēc savas ierosmes.
Par otro jautājumu
67
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 98/59 3. pants jāinterpretē tādējādi, ka paziņojuma kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu mērķi var uzskatīt par sasniegtu, ja kļūdainu vai iztrūkstošu paziņojumu par šādu plānotu atlaišanu iespējams labot, papildināt vai sniegt pēc tam, kad attiecīgais darba ņēmējs ticis informēts par viņa darba līguma izbeigšanu.
68
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir jāpieņem nolēmums, ja vien nav acīmredzams, ka lūgtajai interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz šo jautājumu (spriedums, 2024. gada 19. decembris, Credit Suisse Securities (Europe), C‑601/23, EU:C:2024:1048, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Taču jākonstatē, ka izskatāmajā gadījumā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Dr. A nav centies kļūdaino paziņojumu par 2020. gada 1. jūlijā veikto plānoto kolektīvo atlaišanu labot, papildināt vai sniegt vēlāk.
70
Tādēļ ir acīmredzams, ka iesniedzējtiesas lūgtā Direktīvas 98/59 3. panta interpretācija ir hipotētiska un ar to Tiesa tiek faktiski aicināta paust konsultatīvu viedokli, neievērojot tās uzdevumu LESD 267. pantā paredzētās tiesu sadarbības ietvaros (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
71
No tā izriet, ka otrais jautājums nav pieņemams.
Par trešo jautājumu
72
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 98/59 6. pants jāinterpretē tādējādi, ka kļūdaina vai iztrūkstoša paziņojuma par kolektīvo atlaišanu gadījumā apstāklis, ka šīs direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais 30 dienu termiņš netiek skaitīts, ir pasākums, kura mērķis ir panākt minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktā paziņošanas pienākuma ievērošanu 6. panta izpratnē.
73
Iesākumā jāuzsver, ka jautājums par saistību starp šīs direktīvas 4. panta 1. punkta pirmo daļu un 6. pantu it īpaši rodas gadījumā, kad paziņojums par plānoto kolektīvo atlaišanu ir kļūdains vai nepilnīgs, kas pamato, ka pirmajā minētajā normā paredzētais 30 dienu termiņš netiek skaitīts, kamēr nav sniegts Direktīvai 98/59 atbilstošs paziņojums.
74
Minētās direktīvas 6. pantā paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka darba ņēmēju pārstāvjiem un/vai darba ņēmējiem ir pieejamas tiesiskas un/vai administratīvas procedūras šajā direktīvā noteikto pienākumu izpildei.
75
No šī panta formulējuma izriet, ka dalībvalstīm ir pienākums ieviest procedūras, kas ļautu nodrošināt minētajā direktīvā paredzēto pienākumu ievērošanu. Tomēr tiktāl, ciktāl Direktīvā 98/59 minētais pienākums netiek tālāk attīstīts, dalībvalstis nosaka šo procedūru norises kārtību (spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, 34. punkts).
76
Taču minētajā 6. pantā nav noteikti precīzi pasākumi, kas būtu jāparedz dalībvalstīm šajā direktīvā paredzēto procesuālo pienākumu neizpildes gadījumā, bet tām ir ļauts brīvi izvēlēties risinājumus, kas piemēroti, lai sasniegtu šīs direktīvas mērķi, atkarībā no dažādām situācijām, kādas var rasties; jāprecizē, ka šiem pasākumiem jānodrošina faktiska un efektīva tiesību aizsardzība tiesā saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu un tiem jābūt reālai preventīvai iedarbībai (spriedums, 2023. gada 5. oktobris, Brink’s Cash Solutions, C‑496/22, EU:C:2023:741, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Tomēr jāatgādina – lai gan Direktīvā 98/59 veikta tikai daļēja darba ņēmēju aizsardzības kolektīvās atlaišanas gadījumā noteikumu saskaņošana, ar šādas saskaņošanas ierobežoto raksturu nevar tikt atņemta šīs direktīvas normu lietderīgā iedarbība (spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
78
Tādēļ, lai arī dalībvalstis ievieš procedūras, kas ļauj nodrošināt minētajā direktīvā paredzēto pienākumu ievērošanu, ar šādiem pasākumiem tomēr nevar tikt atņemta tās normu lietderīgā iedarbība (spriedums, 2009. gada 16. jūlijs, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, 36. punkts).
79
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikts, ka plānotā kolektīvā atlaišana, par kuru paziņots kompetentajai valsts iestādei, sākas ne agrāk kā 30 dienas pēc šīs direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā minētās izziņošanas un neskarot noteikumus, kas reglamentē indivīda tiesības saistībā ar brīdinājumu par atlaišanu. No tā izriet, ka 4. panta 1. punkta pirmā daļa jāuzskata par tādu, kurā vienīgi paredzētas juridiskās sekas, ja darba devējs neizpilda savu pienākumu pienācīgi paziņot par plānoto kolektīvo atlaišanu, ņemot vērā attiecīgo darba ņēmēju un viņu pārstāvju tiesības kolektīvās atlaišanas procedūrā.
80
Taču Direktīvas 98/59 6. pantam ir atšķirīgs mērķis. Tas vērsts uz to, lai nodrošinātu šajā direktīvā paredzēto procesuālo pienākumu ievērošanu, jo īpaši tās 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteikto pienākumu, saskaņā ar kuru darba devējam rakstiski un pienācīgi jāpaziņo valsts kompetentajai iestādei par jebkuru plānoto kolektīvo atlaišanu. Tādējādi šī panta mērķis ir nodrošināt minētās direktīvas noteikumu lietderīgo iedarbību, nosakot iedarbīgus, efektīvus un samērīgus valsts pasākumus.
81
Izskatāmajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka vienīgais valsts pasākums, ko, pēc iesniedzējtiesas domām, šajā lietā var piemērot, ja paziņošanas par plānoto kolektīvo atlaišanu procedūrā nav ievēroti darba devējam noteiktie pienākumi, ir uzteikuma termiņa apturēšana uz laiku, kas atbilst Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajam laikposmam, kā rezultātā tiek pagarinātas attiecīgo darba ņēmēju darba tiesiskās attiecības.
82
Taču, kā izriet no šī sprieduma 79. un 80. punkta, Direktīvas 98/59 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajam30 dienu laikposmam un valsts pasākumiem, kas noteikti, piemērojot tās 6. pantu, kas vērsts uz tajā paredzēto pienākumu ievērošanu, ir atšķirīgi mērķi.
83
No tā izriet, ka gadījumā, ja paziņojums kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu ir kļūdains vai nepilnīgs, uzteikuma termiņa apturēšana uz laiku, kas atbilst šim 30 dienu laikposmam, līdz brīdim, kad tiek sniegts minētajai direktīvai atbilstošs paziņojums, pirmām kārtām, nevar aizstāt juridiskās sekas tam, ka netiek izpildīts darba devējam noteiktais pienākums saskaņā ar šī 4. panta 1. punkta pirmo daļu pienācīgi paziņot par plānoto kolektīvo atlaišanu, un, otrām kārtām, nevar atbrīvot dalībvalstis no tāda iedarbīga, efektīva un samērīga pasākuma noteikšanas, kas mudinātu darba devēju ievērot Direktīvas 98/59 3. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēto pienākumu, līdz ar to nodrošinot tās noteikumu, piemēram, jo īpaši par attiecīgo darba ņēmēju kompensāciju, lietderīgo iedarbību.
84
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 98/59 6. pants jāinterpretē tādējādi, ka kļūdaina vai iztrūkstoša paziņojuma par kolektīvo atlaišanu gadījumā apstāklis, ka šīs direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais 30 dienu termiņš netiek skaitīts, nav pasākums, kura mērķis ir panākt minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktā paziņošanas pienākuma ievērošanu 6. panta izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
85
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2015. gada 6. oktobra Direktīvu (ES) 2015/1794, 3. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
paziņojuma kompetentajai valsts iestādei par plānoto kolektīvo atlaišanu mērķi nevar uzskatīt par sasniegtu, pirmkārt, ja šī iestāde neizvirza nekādus iebildumus par kļūdainu vai nepilnīgu paziņojumu un uzskata, ka ir pietiekami informēta, lai minētās direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētajā laikposmā meklētu plānotās kolektīvās atlaišanas izraisīto problēmu risinājumus, un, otrkārt, ja valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts, ka darba devējs sadarbojas ar minēto iestādi, lai izvairītos no bezdarba vai ierobežotu to, un/vai ja valsts nodarbinātības iestādei ir pienākums kolektīvās atlaišanas procedūrā veikt izmeklēšanu pēc savas ierosmes.
2)
Direktīvas 98/59, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2015/1794, 6. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
kļūdaina vai iztrūkstoša paziņojuma par kolektīvo atlaišanu gadījumā apstāklis, ka šīs direktīvas 4. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzētais 30 dienu termiņš netiek skaitīts, nav pasākums, kura mērķis ir panākt minētās direktīvas 3. panta 1. punkta pirmajā daļā noteiktā paziņošanas pienākuma ievērošanu 6. panta izpratnē.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.