62025TJ0064
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2026. gada 14. janvārī (
*1
)
Eiropas Savienības preču zīme – Spēkā neesamības atzīšanas process – Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “Leone” – Relatīvs spēkā neesamības pamats – Tiesības uz agrāko personvārdu saskaņā ar Austrijas tiesībām – Regulas (ES) 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkts
Lietā T‑64/25
Lisa Leone
, ar dzīvesvietu Vīnē (Austrija),
Giorgio Leone
, ar dzīvesvietu Vīnē,
Leone & Leone OG
, Vīne,
kurus pārstāv F.‑M. Orou, advokāts,
prasītāji,
pret
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroju (EUIPO), ko pārstāv D. Stoyanova‑Valchanova, pārstāve,
atbildētāja,
otra procesa EUIPO Apelācijas padomē dalībniece –
Incom
, Ajdovščina [Ajdovščina] (Slovēnija),
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs J. Gilja [I. Gâlea], tiesneši T. Tots [T. Tóth] (referents) un L. Spangsberga Grenfelde [L. Spangsberg Grønfeldt],
sekretārs: V. Di Buči [V. Di Bucci],
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu,
ņemot vērā, ka trīs nedēļu laikā pēc paziņojuma par tiesvedības rakstveida daļas pabeigšanu izsniegšanas neviens lietas dalībnieks nav iesniedzis pieteikumu par tiesas sēdes noturēšanu, un saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 3. punktu nolemjot prasību izlemt bez tiesvedības mutvārdu daļas,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar prasību, kas ir pamatota ar LESD 263. pantu, prasītāji Lisa Leone, Giorgio Leone un Leone & Leone OG lūdz atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas otrās padomes 2024. gada 27. novembra lēmumu lietā R 971/2023‑2 (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
2
2022. gada 19. janvārī prasītāji iesniedza EUIPO pieteikumu, lūdzot atzīt par spēkā neesošu Eiropas Savienības preču zīmi, kas reģistrēta atbilstoši 2020. gada 26. februārī iesniegtajam reģistrācijas pieteikumam attiecībā uz vārdisku apzīmējumu “Leone”.
3
Ar apstrīdēto preču zīmi aptvertās preces, attiecībā uz kurām iesniegts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, ietilpst 30. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, un galvenokārt tās bija saldējums un dažādi saldēti produkti.
4
Pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatojumam bija izvirzīts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2017/1001 (2017. gada 14. jūnijs) par Eiropas Savienības preču zīmi (OV 2017, L 154, 1. lpp.) 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētais pamats saistībā ar Austrijas tiesību normām, proti, Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Austrijas Civilkodekss) 43. pantu, 1984. gada 22. novembraGesetz gegen den unlauteren Wettbewerb (Likums par negodīgas konkurences novēršanu; BGB I, 448/1984; turpmāk tekstā – “Austrijas Federālais likums par negodīgas konkurences novēršanu”) 9. pantu un 1970. gada 30. novembraMarkenschutzgesetz (Likums par preču zīmju aizsardzību; BGB I, 260/1970; turpmāk tekstā – “Austrijas Likums par preču zīmju aizsardzību”) 12. pantu.
5
Pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu bija balstīts uz agrākām tiesībām, kas ir aizsargātas saskaņā ar šādām Austrijas tiesībām:
–
tiesības uz personvārdu Leone, kas ir Lisa un Giorgio Leone uzvārds, kuru viņi izmanto savos komercdarījumos;
–
tiesības uz sabiedrības nosaukumu Leone & Leone OG, kas ir 2012. gada 27. septembrī reģistrēta saskaņā ar Austrijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras dalībnieki ir Lisa un Giorgio Leone un kuras darbības mērķis ir saldējuma ražošana un pārdošana;
–
tiesības uz personvārdu “Leones”, kas tiek izmantots komercdarījumos kopš 2013. gada 28. oktobra un tiek lietots prasītāju saldējumu veikalos, kā arī to tirgotajām precēm.
6
2023. gada 9. martā Anulēšanas nodaļa pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu noraidīja pilnībā. Būtībā tā uzskatīja, ka prasītāju iesniegtie pierādījumi nepierāda, ka personvārdu, attiecībā uz kuriem tie pieprasīja tiesības, izmantošanas nozīmīgums vai apjoms to komercdarbībā saldējuma nozarē, kas minēti šī sprieduma 5. punktā, ir pietiekami, lai pierādītu, ka tiem ir “aizsargājamas intereses”, kuras varētu tikt aizskartas, kā tas esot prasīts piemērojamajās Austrijas tiesībās. Tātad Anulēšanas nodaļas skatījumā iespēja, ka konkrētā sabiedrības daļa apstrīdēto preču zīmi ekonomiski vai citādi asociēs ar prasītājiem, nevar pastāvēt.
7
2023. gada 8. maijā prasītāji par Anulēšanas nodaļas lēmumu iesniedza EUIPO apelāciju.
8
Ar apstrīdēto lēmumu Apelācijas padome noraidīja apelāciju, pamatojoties uz to, ka prasītāju norādītās agrākās tiesības, kas minētas šī sprieduma 5. punktā, ietilpst Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomā un tādējādi neietilpst regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā, līdz ar to pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz šo pēdējo minēto tiesību normu, ir nepamatots.
Lietas dalībnieku prasījumi
9
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest EUIPO atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
10
EUIPO prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gadījumā, ja tiks rīkota tiesas sēde.
Juridiskais pamatojums
11
Prasības pamatošanai prasītāji izvirza divus pamatus, no kuriem pirmais ir saistīts ar Regulas 2017/1001 94. panta 1. punkta pārkāpumu, otrais – ar regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu.
12
Vispirms jāizvērtē otrais pamats.
13
Ar otro pamatu prasītāji apgalvo, ka Apelācijas padome ir pārkāpusi Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu, jo, pirmkārt, tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka šīs tiesību normas mērķis ir aizsargāt personvārdu kā personības atribūtu, taču tā neaizsargājot to saistībā ar tā komerciālo izmantošanu, tādējādi atkāpjoties no 2011. gada 5. jūlija sprieduma Edwin/ITSB (C‑263/09 P, EU:C:2011:452), un, otrkārt, tā nav ņēmusi vērā prasītāju paskaidrojumus par valsts tiesībām un pierādījumus par personvārdu, uz kuriem pieprasītas tiesības, būtisku komerciālu izmantošanu un ir kļūdaini secinājusi, ka to iesniegtie pierādījumi nepierāda, ka “viņu aizsargājamās intereses [būtu] aizskartas”.
14
EUIPO konstatē, ka Apelācijas padome ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītāju norādītās agrākās tiesības neietilpst Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā. Uz šīm tiesībām esot bijis jāatsaucas saskaņā ar šīs regulas 60. panta 1. punkta c) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar regulas 8. panta 4. punktu, kurā ietilpst nereģistrētas preču zīmes un citi apzīmējumi, ko izmanto komercdarbībā, piemēram, galvenokārt komercnosaukumus, sabiedrības nosaukumus, domēnu nosaukumus un citus apzīmējumus, kas var kalpot par tirdzniecības identifikatoriem vai identificēt to īpašnieka saimniecisko darbību. Savukārt prasītāju pieeja apietu Eiropas Savienības tiesības. Proti, šī pieeja tiem ļaujot atsaukties uz tiesībām uz tirdzniecības identifikatoriem, nepiemērojot regulas 8. panta 4. punktā paredzētos nosacījumus un it īpaši nosacījumu par tādas izmantošanas pierādīšanu, kura nav tikai vietēja mēroga.
15
It īpaši, pirmkārt, attiecībā uz sabiedrības nosaukumu Leone & Leone OG un personvārdu “Leones”, kas ir attiecīgie sabiedrības un uzņēmuma identifikatori, EUIPO apgalvo, ka tie ir “tipiskas” tiesības, uz kurām attiecas Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar regulas 8. panta 4. punktu. Šo secinājumu it īpaši apstiprinot Austrijas Federālā likuma pret negodīgu konkurenci 9. pants, kā arī Austrijas Likuma par preču zīmju aizsardzību 12. un 32. pants, ciktāl šajās tiesību normās ir skaidra atsauce uz “tirdzniecības identifikatoru” aizsardzību. Turklāt tas, ka prasītāji paši norāda uz aizsardzību pret “piešķiršanas sajaukšanu”, proti, situāciju, kurā konkrētā sabiedrības daļa tiktu maldināta par attiecīgo preču komerciālo izcelsmi, EUIPO ieskatā nozīmē, ka izvirzītajām agrākajām tiesībām patiesībā ir “apzīmējumu, kas norādīti kā tirdzniecības identifikatoru”, funkcija. Otrkārt, runājot par uzvārdu Leone, prasītāji neesot minējuši šo uzvārdu kā konkrētas personas identifikācijas funkciju, bet patiesībā esot norādījuši uz tā apzīmējuma aizsardzību, ko veido šis uzvārds, kurš tiek izmantots komercdarbībā.
Ievada apsvērumi
16
Regulas 2017/1001 60. panta 2. punktā paredzēts:
“ES preču zīmi [..] paziņo par spēkā neesošu, ja par to iesniegts pieteikums [EUIPO] vai arī pamatojoties uz pretprasību pārkāpumu tiesvedībā, ja šādas preču zīmes izmantošanu var aizliegt, ievērojot citas agrākās tiesībās atbilstīgi Savienības tiesību aktiem vai valsts tiesību aktiem, kas reglamentē aizsardzību, un jo īpaši:
a)
tiesībām uz [personvārdu vai] nosaukumu;
b)
tiesībām uz grafisko atveidojumu;
c)
autortiesībām;
d)
rūpnieciskā īpašuma tiesībām.”
17
No Komisijas Deleģētās regulas (ES) 2018/625 (2018. gada 5. marts), ar ko papildina [Regulu 2017/1001] par Eiropas Savienības preču zīmi un atceļ Deleģēto Regulu (ES) 2017/1430 (OV 2018, L 104, 1. lpp.), 16. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka, ja pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu iesniegts atbilstoši Regulas 2017/1001 60. panta 2. punktam, pieteikuma iesniedzējs sniedz tostarp pierādījumus, kas apstiprina attiecīgo agrāko tiesību iegūšanu, nepārtrauktu pastāvēšanu un aizsardzības apjomu, kā arī pierādījumus, kas apstiprina, ka pieteikuma iesniedzējs ir tiesīgs pieteikumu iesniegt, tostarp – ja atsaucas uz agrākām tiesībām saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem – skaidru norādi uz attiecīgo valsts tiesību aktu saturu, pievienojot attiecīgo noteikumu publikācijas vai jurisprudenci.
18
Pieteikuma iesniedzējam, lai viņš, balstoties uz agrākām tiesībām, varētu aizliegt Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu, ir pienākums iesniegt EUIPO ne vien pierādījumus, kas apliecina, ka viņš atbilst izvirzītajiem nosacījumiem atbilstoši valsts tiesību aktiem, kurus tas lūdz piemērot, bet arī pierādījumus, kas pierāda šo tiesību aktu saturu (spriedumi, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 50. punkts, un 2015. gada 30. jūnijs, Gambling Commission/ITSB, T‑404/10 RENV, nav publicēts, EU:T:2015:445, 29. punkts).
19
Ja pieteikums par Eiropas Savienības preču zīmes spēkā neesamības atzīšanu ir balstīts uz agrākām tiesībām, ko aizsargā valsts tiesību norma, kompetentajām EUIPO instancēm jāizvērtē to pierādījumu spēks un apjoms, kurus pieteikuma iesniedzējs ir iesniedzis, lai noteiktu minētās normas saturu. Vispārējā tiesa veic pilnīgu pārbaudi par šo vērtējumu (spriedums, 2015. gada 30. jūnijs, GamblingCommission/ITSB, T‑404/10 RENV, nav publicēts, EU:T:2015:445, 30. punkts; šajā ziņā skat. arī spriedumu, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 51. un 52. punkts).
20
Turklāt apstākļos, kad EUIPO var tikt aicināts ņemt vērā tostarp tās dalībvalsts tiesības, kurā agrākās tiesības, uz kurām balstīts pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, ir aizsargātas, tam pēc savas ierosmes, izmantojot līdzekļus, kas šim nolūkam tam šķiet noderīgi, jāievāc informācija par attiecīgās dalībvalsts valsts tiesībām gadījumā, ja šāda informācija ir nepieciešama, izvērtējot attiecīgā spēkā neesamības pamata piemērošanas nosacījumus un it īpaši izvirzīto faktu patiesumu vai iesniegto dokumentu pierādījuma spēku (spriedums, 2021. gada 20. janvāris, Jareš Procházková un Jareš/EUIPO – EltonHodinářská (MANUFACTURE PRIM 1949), T‑656/18, nav publicēts, EU:T:2021:17, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Šis pienākums iegūt informāciju pēc savas ierosmes par valsts tiesību aktiem attiecīgā gadījumā EUIPO ir tad, ja tā rīcībā jau ir norādes attiecībā uz valsts tiesībām – vai nu kā apgalvojumi attiecībā uz to saturu, vai kā procesā iesniegtie pierādījumi, par kuriem tiek apgalvots, ka tiem ir pierādījuma spēks (spriedums, 2013. gada 20. marts, El CorteInglés/ITSB – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, EU:T:2013:145, 41. punkts; skat. arī spriedumu, 2020. gada 2. decembris, Monster Energy/EUIPO – Nanjing aisiyou Clothing (Nagu skrāpējuma attēls), T‑35/20, nav publicēts, EU:T:2020:579, 83. punkts un tajā minētā judikatūra).
21
Izskatāmajā lietā vispirms jāprecizē, ka Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 20. punktā procesuālās ekonomijas apsvērumu dēļ nolēma nelemt par katra prasītāja atsevišķo pilnvarojumu atsaukties uz katru no attiecīgajām agrākajām tiesībām. Apstrīdētā lēmuma 47.–50. punktā tā uzskatīja – tā kā visas prasītāju norādītās agrākās tiesības ietilpst Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkta piemērošanas jomā un tādējādi neietilpst regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā, pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, kas pamatots ar šo pēdējo minēto tiesību normu, jānoraida pilnībā. Tādējādi prasītāju pilnvarojums iesniegt pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu nav šī strīda priekšmets. Tādēļ prasītāju argumenti, kuru mērķis ir pierādīt šādu pilnvarojumu, ir neefektīvi.
22
Turklāt jākonstatē, ka šī sprieduma 5. punktā minētās agrākās tiesības ir, pirmkārt, uzvārds Leone, kas sakrīt ar Lisa un Giorgio Leone kā fiziskām personām ar Austrijas pilsonību piederoša uzņēmuma nosaukumu saldējumu ražošanas un pārdošanas jomā, otrkārt, Leone un Leone OG, kas ir nosaukums Austrijas sabiedrībai, kuras īpašnieki ir Lisa un Giorgio
Leone un kuras darbības mērķis ir saldējumu ražošana un pārdošana, un, treškārt, “Leones”, kas tostarp ir prasītāju veikalos Vīnē (Austrija) izvietota izkārtne saldējumu pārdošanai.
23
Kad tas ir precizēts, jāizvērtē prasītāju argumenti, ar kuriem tie būtībā apstrīd, pirmām kārtām, Apelācijas padomes veikto Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju un, otrām kārtām, minētās padomes vērtējumus attiecībā uz valsts tiesībām.
Par Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta interpretāciju
24
Apstrīdētā lēmuma 30. punktā Apelācijas padome konstatēja, ka prasītāji pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu ir balstījuši uz trim šī sprieduma 5. punktā minētajām Austrijas tiesībās paredzētajām agrākajām tiesībām un ir norādījuši spēkā neesamības pamatu, kas paredzēts Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar šī sprieduma 4. punktā minētajiem Austrijas tiesību aktiem.
25
Apstrīdētā lēmuma 31., 32. un 47.–49. punktā Apelācijas padome, citējusi Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.), 5. panta 4. punktu, norādīja, ka minētās direktīvas 5. panta 4. punkta a) apakšpunktā esot ietvertas “tiesības, ko izmanto komercdarbībā”, savukārt šīs pašas direktīvas 5. panta 4. punkta b) apakšpunktā esot ietvertas “citas tiesības, kas nav komercdarbībā izmantotās agrākās tiesības”, piemēram, “tiesības uz vārdu”. Tā piebilda, ka šis nošķīrums ir ieviests arī attiecīgi, pirmkārt, ar Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā ir atsauce uz regulas 8. panta 4. punktu, un, otrkārt, ar regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu. Tā uzskatīja – tā kā šis nošķīrums ir ietverts Regulā 2017/1001, minēto tiesību klasifikācija saskaņā ar valsts tiesībām nav noteicoša. Tādējādi, tā kā Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkts attiecas uz personvārdiem kā uz tiesībām uz “personību”, uz šo tiesību normu balstītais prasītāju pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu neesot pamatots.
26
Prasītāji apstrīd šo premisu, uz kuru galvenokārt ir balstīts apstrīdētais lēmums un saskaņā ar kuru pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, kurā ir norādītas “tiesības uz personvārdu”, kas izmantots “komercdarbībā”, būtībā nevar tikt balstīts uz Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
27
Atbilstoši judikatūrai, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts un mērķi, bet arī konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķus (skat. spriedumu, 2014. gada 10. jūlijs, D. un G., C‑358/13 un C‑181/14, EU:C:2014:2060, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Pirmām kārtām, attiecībā uz Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējumu, kas atgādināts šī sprieduma 16. punktā, jākonstatē, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka nav nekāda pamata uz formulējumu “tiesības uz [personvārdu vai] nosaukumu” attiecināt šauru interpretāciju, saskaņā ar kuru šis pants attiecoties vienīgi uz tiesībām kā personības atribūtu un neietekmējot personvārda izmantošanu mantiskos nolūkos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 33. punkts).
29
Turklāt ne Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ne kādā citā Savienības tiesību normā nav definēts “tiesību uz personvārdu” saturs vai nosacījumi, lai uz šī pamata varētu aizliegt Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu. Savukārt minētajā tiesību normā šajā ziņā ir atsauce uz valsts tiesībām, kas skaidri izriet no frāzes “citas agrākās tiesībās atbilstīgi [..] valsts tiesību aktiem, kas reglamentē aizsardzību”.
30
Tādējādi EUIPO var atzīt Eiropas Savienības preču zīmes spēkā neesamību, pamatojoties uz ieinteresētās personas pieteikumu, ja tās izmantošanu var aizliegt tostarp saskaņā ar tiesībām uz personvārdu, ko aizsargā valsts tiesības (spriedumi, 2009. gada 14. maijs, Fiorucci/ITSB – Edwin (ELIO FIORUCCI), T‑165/06, EU:T:2009:157, 41. punkts, un 2017. gada 29. jūnijs, Cipriani/EUIPO – Hotel Cipriani (CIPRIANI), T‑343/14, EU:T:2017:458, 73. punkts).
31
Turklāt formulējums “tiesības uz [personvārdu vai] nosaukumu” Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē a priori neizslēdz, ka šīs tiesības atbilstoši valsts tiesībām var attiekties ne tikai uz uzvārdu, bet arī uz komercnosaukumiem, tādiem kā sabiedrības vai juridiskas personas nosaukums vai nosaukums, ar kādu uzņēmums darbojas, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa, vai arī firmas zīme. Tas tā ir vēl jo vairāk tāpēc, ka, tā kā Eiropas Savienības līmenī nav veikta saskaņošana, komercnosaukuma aizsardzība ir valsts tiesību jautājums (spriedums, 2025. gada 10. jūlijs, Purefun Group, C‑365/24, EU:C:2025:558, 31. punkts).
32
Otrām kārtām, attiecībā uz kontekstuālo interpretāciju jākonstatē, ka Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta struktūra liecina pret Apelācijas padomes apstrīdētajā lēmumā izmantoto interpretāciju.
33
Proti, kā izriet no Tiesas judikatūras, atbilstoši Regulas 2017/1001 60. panta 2. punktam Eiropas Savienības preču zīmi var atzīt par spēkā neesošu pēc tādas ieinteresētās personas pieteikuma, kura atsaucas uz “citām agrākām tiesībām”. Lai precizētu šādu agrāku tiesību raksturu, minētajā normā ir uzskaitītas četras tiesības, ar ievadītājvārdu “jo īpaši” lietojumu vienlaikus norādot, ka šis saraksts nav izsmeļošs. Sniegtie piemēri ietver ne vien tiesības uz personvārdu vai nosaukumu un tiesības uz grafisku atveidojumu, bet arī autortiesības un rūpnieciskā īpašuma tiesības (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 34. punkts).
34
No šī neierobežotā uzskaitījuma izriet, ka piemēru veidā uzskaitīto tiesību mērķis ir aizsargāt dažāda rakstura intereses. Dažu no tām, tādu kā autortiesības un rūpnieciskā īpašuma tiesības, ekonomiskos aspektus pret komerciāliem pārkāpumiem aizsargā gan valsts tiesību sistēmas, gan Savienības tiesības (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 35. punkts).
35
No minētā izriet, ka Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta formulējums un struktūra gadījumos, kad ir norādītas tiesības uz personvārdu vai nosaukumu, neļauj ierobežot šīs normas izmantošanu, to attiecinot vienīgi uz gadījumiem, kuros Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācija ir konfliktā ar tiesībām, kas paredz ekskluzīvi aizsargāt personvārdu kā attiecīgās personas personības atribūtu (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 36. punkts).
36
Turklāt ar Regulas 2017/1001 60. panta 2. punktā ietverto frāzi “citas agrākas tiesības” tiek nošķirtas šajā pantā uzskaitītās tiesības, tostarp “tiesības uz [personvārdu vai] nosaukumu”, un tiesības, kas minētas regulas 60. panta 1. punktā, tostarp 60. panta 1. punkta c) apakšpunktā, kurā ir atsauce uz regulas 8. panta 4. punktu, proti, “nereģistrēta preču zīme vai cita [..] [komercdarbībā] izmantota zīme”.
37
Pirmkārt, Regulas 2017/1001 8. panta 4. punktā ir atsauce uz “nereģistrētu preču zīmi”. Šī frāze, lasot to kopsakarā ar regulas 4. pantu, kurā aprakstīti apzīmējumi, kas var veidot Eiropas Savienības preču zīmi, un it īpaši regulas 4. panta a) punktu, jāsaprot kā tāda, kas apzīmē apzīmējumu, kura funkcija ir nošķirt viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem un tādējādi nodrošināt preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi.
38
Lai gan Regulas 2017/1001 4. pantā ir paredzēts, ka “personvārdi” var būt preču zīmes, tomēr kā ar to aptverto preču vai pakalpojumu komerciālās izcelsmes norādei preču zīmei, ko veido personvārds, ir no personvārda atšķirīga funkcija, kas kalpo, lai identificētu konkrētu personu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 14. maijs, ELIOFIORUCCI, T‑165/06, EU:T:2009:157, 47. un 48. punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2006. gada 30. marts, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, 48. punkts).
39
Otrkārt, Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkts attiecas arī uz “citu komercdarbībā izmantotu apzīmējumu”. Šajā ziņā sabiedrības nosaukumam, komercnosaukumam vai firmas zīmei noteiktos apstākļos var būt arī apzīmējumu raksturs, kuru funkcija ir nošķirt viena uzņēmuma preces vai pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm vai pakalpojumiem. Atbilstoši judikatūrai sabiedrības nosaukums, komercnosaukums vai firmas zīme paši par sevi nav paredzēti, lai nošķirtu preces vai pakalpojumus. Sabiedrības nosaukuma mērķis ir identificēt sabiedrību, kamēr komercnosaukuma vai firmas zīmes mērķis ir norādīt uz uzņēmējdarbību. Tādēļ, tā kā sabiedrības nosaukuma, komercnosaukuma vai firmas zīmes izmantošana ir paredzēta tikai, lai identificētu sabiedrību vai norādītu uz uzņēmējdarbību, šādu izmantošanu nevar uzskatīt par izmantošanu “attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem” Regulas 2017/1001 4. panta izpratnē (spriedums, 2017. gada 18. jūlijs, Savant Systems/EUIPO – Savant Group (SAVANT), T‑110/16, nav publicēts, EU:T:2017:521, 25. punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr apzīmējumu, kas veido sabiedrības nosaukumu, var izmantot tādējādi, ka starp šo apzīmējumu un tirgotajām precēm vai sniegtajiem pakalpojumiem rodas saikne. Proti, ciktāl šis nosacījums ir izpildīts, tas, ka vārdiskais elements tiek izmantots kā uzņēmuma komercnosaukums, neizslēdz, ka tas var tikt izmantots kā preču zīme un pilda savu pamatfunkciju, lai apzīmētu preces vai pakalpojumus, vai kā apzīmējums, kas tās īpašniekam dod tiesības aizliegt preču zīmes izmantošanu Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta izpratnē (spriedums, 2023. gada 26. jūlijs, GumaHoldings/EUIPO – XTB (XTRADE), T‑67/22, nav publicēts, EU:T:2023:436, 54. punkts).
40
No tā izriet, ka uz personvārdiem vai nosaukumiem, tostarp komercnosaukumiem, var attiekties frāze “nereģistrēta preču zīme vai cits komercdarbībā izmantots apzīmējums” Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkta, lasot to kopsakarā ar regulas 8. panta 4. punktu, izpratnē, ja tie komercdarbībā tiek izmantoti kā apzīmējumi, kas paredzēti, lai apzīmētu preces vai pakalpojumus un tādējādi nodrošinātu šo preču vai pakalpojumu komerciālo izcelsmi.
41
Savukārt šādi personvārdi vai nosaukumi, kas tostarp tiek izmantoti komercdarbībā, lai identificētu personu vai uzņēmumu kā tādus, neietilpst šajā definīcijā un var ietilpt “tiesību uz [personvārdu vai] nosaukumu” piemērošanas jomā saskaņā ar Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu, kuru precīzais saturs un nosacījumi šādu tiesību īstenošanai ir noteikti, ņemot vērā vienīgi piemērojamās valsts tiesības.
42
Līdz ar to pretēji Apelācijas padomes secinājumam atšķirība starp agrākajām tiesībām, kas minētas, pirmkārt, Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunktā, lasot to kopsakarā ar šīs regulas 8. panta 4. punktu, un, otrkārt, regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ir balstīta nevis uz agrāko tiesību izmantošanu vai to neizmantošanu komercdarbībā vai komercdarījumos, bet gan uz būtības atšķirību, kas raksturo šajos pantos paredzētos attiecīgos spēkā neesamības pamatus.
43
Turklāt, ciktāl Apelācijas padome secinājumu, ka Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkts neattiecas uz agrākām tiesībām, ja tās tiek izmantotas komercdarbībā, ir balstījusi uz Direktīvas 2015/2436 5. panta 4. punkta a) un b) apakšpunktu, jānorāda, ka šīs direktīvas 5. panta 4. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, atzīst par spēkā neesošu, ja un ciktāl:
a)
tiesības uz nereģistrētu preču zīmi vai citu komercdarbībā lietotu apzīmējumu iegūtas pirms vēlākas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datuma vai pirms vēlākās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam pieprasītās prioritātes datuma un šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizliegt vēlākas preču zīmes lietošanu;
b)
preču zīmes lietošanu var aizliegt, pamatojoties uz agrākām tiesībām, kas nav minētas šā panta 2. punktā un šā punkta a) apakšpunktā, jo īpaši:
i)
tiesībām uz vārdu;
ii)
tiesībām uz personas attēlu;
iii)
autortiesībām;
iv)
rūpnieciskā īpašuma tiesībām.”
44
Tādējādi papildus šo spēkā neesamības pamatu fakultatīvajam raksturam attiecībā uz dalībvalstīm – kas izriet no Direktīvas 2015/2436 5. panta 4. punktā lietotā vārda “var” –, kurām tātad vajadzētu būt iespējai tos paturēt spēkā vai ieviest savos tiesību aktos, šajā pantā ir veikta nošķiršana, kas ir analoģiska šī sprieduma 36. punktā norādītajai.
45
Savukārt šī sprieduma 25. punktā izklāstītā Apelācijas padomes interpretācija, saskaņā ar kuru Direktīvas 2015/2436 5. panta 4. punkta b) apakšpunkts attiecas uz “citām tiesībām, kas nav komercdarbībā izmantotās agrākās tiesības”, neatbilst šīs tiesību normas formulējumam, kurā, tāpat kā Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā, ir vienīgi konkrēti izslēgtas “nereģistrētas preču zīmes vai citi komercdarbībā lietoti apzīmējumi”, kas minēti Direktīvas 2015/2436 5. panta 4. punkta a) apakšpunktā.
46
Trešām kārtām, attiecībā uz interpretāciju, kuras pamatā ir tiesiskā regulējuma mērķi, jānorāda, ka šī sprieduma 42. un 44. punktā izdarīto secinājumu apstiprina Regulas 2017/1001 mērķis un sistēma. Regulējums attiecībā uz Eiropas Savienības preču zīmi it īpaši ir vērsts uz to, lai veicinātu neizkropļotas konkurences sistēmu Savienībā, kurā katram uzņēmumam, lai piesaistītu klientus ar savu preču vai pakalpojumu kvalitāti, ir jāspēj kā preču zīmes reģistrēt tādus apzīmējumus, kas ļauj patērētājam bez sajaukšanas iespējas nošķirt šī uzņēmuma preces vai pakalpojumus no precēm vai pakalpojumiem, kam ir cita izcelsme (skat. spriedumu, 2019. gada 12. septembris, KotonMağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO, C‑104/18 P, EU:C:2019:724, 45. punkts un tajā minētā judikatūra).
47
Tādējādi Regulas 2017/1001 60. panta 1. punkta c) apakšpunkts, lasot to kopsakarā ar regulas 8. panta 4. punktu, attiecas uz konflikta gadījumu starp nereģistrētu preču zīmi vai citu komercdarbībā izmantotu apzīmējumu un Eiropas Savienības preču zīmi. Šis konflikts tātad attiecas uz apzīmējumiem, kuriem ir viens un tas pats raksturs un pamatfunkcija, proti, nošķirt viena uzņēmuma preces un pakalpojumus no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem. Šāds konflikts netiek uzskatīts par tādu, kas var izkropļot konkurenci iekšējā tirgū, it īpaši tad, ja nereģistrēta preču zīme vai cits apzīmējums netiek izmantots komercdarbībā vai tā apjoms ir tikai vietējs, kas ir nosacījums, kura ievērošana tiek pārbaudīta saskaņā ar Regulā 2017/1001 noteiktajiem vienotajiem standartiem un atbilst principiem, kas ir ar šo regulu ieviestās sistēmas pamatā.
48
Salīdzinājumam, kā norādīts šī sprieduma 32.–34. punktā, Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkts attiecas uz gadījumiem, kad pastāv konflikts starp Eiropas Savienības preču zīmi un citām dažāda rakstura tiesībām, kurām ir cita funkcija, nevis viena uzņēmuma preču un pakalpojumu nošķiršana no citu uzņēmumu precēm un pakalpojumiem. Tādējādi minētās regulas 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā it īpaši ir paredzēts gadījums, kad “tiesības uz [personvārdu vai] nosaukumu”, kas attiecīgā gadījumā tiek izmantotas komercdarbībā, lai identificētu personu vai uzņēmumu kā tādu, ir aizsargātas pret iespējamu komerciālu kaitējumu, ko rada Eiropas Savienības preču zīmes esība. Šādā gadījumā saturs un nosacījumi šādu tiesību izmantošanai attiecībā uz vēlāku Eiropas Savienības preču zīmi atbilstoši šajā tiesību normā ietvertajai atsaucei izriet no valsts tiesību aktiem, kas reglamentē tās aizsardzību.
49
Šajā ziņā EUIPO argumenti attiecībā uz Regulas 2017/1001 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kuru mērķis ir ierobežot “tiesību uz [personvārdu vai] nosaukumu” piemērošanas jomu, jānoraida. Protams, minētās regulas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka Eiropas Savienības preču zīme “tās īpašniekam nedod tiesības aizliegt trešai personai darījumos izmantot [..] trešās personas vārdu vai adresi – ja trešā persona ir fiziska persona”. Minētās regulas 14. panta 2. punktā paredzēts, ka šāda izmantošana jāveic “saskaņā ar godīgu praksi rūpnieciskās vai komerciālās lietās”. Šīs tiesību normas mērķis tieši ir nodrošināt, ka preču zīmi nevar izmantot par pamatu, lai aizliegtu fiziskai personai izmantot tās personvārdu (spriedums, 2023. gada 26. jūlijs, RadaPerfumery/EUIPO – Prada (RADA PERFUMES), T‑439/22, nav publicēts, EU:T:2023:441, 68. punkts). Tomēr vispirms, kā norādīts šī sprieduma 31. punktā, Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir atsauce ne tikai uz tiesībām uz “fizisku personu” personvārdu, bet tajā ir ietverts arī neitrāls formulējums attiecībā uz “tiesību uz [personvārdu vai] nosaukumu” saturu, vienlaikus šajā ziņā sniedzot atsauci uz valsts tiesībām.
50
Turklāt Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkts attiecas uz konflikta gadījumu starp agrākām tiesībām uz personvārdu vai nosaukumu un vēlāku Eiropas Savienības preču zīmi, savukārt regulas 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir precizēts ar Eiropas Savienības preču zīmi piešķirto ekskluzīvo tiesību apjoms, ierobežojot minētās preču zīmes īpašnieka iespēju aizliegt fiziskai personai izmantot tās personvārdu komercdarbībā. Tātad šīm divām tiesību normām ir atšķirīgas piemērošanas jomas.
51
Visbeidzot, pretēji tam, ko apgalvo EUIPO, jānorāda, ka Apelācijas padome nav balstījusies uz prasītāju iesniegto pierādījumu attiecībā uz to personvārdu izmantošanas kārtību, kas norādīti kā pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamats, konkrētu vērtējumu, uzskatot, ka to izmantošanas ietvaros šiem personvārdiem piemīt vienīgi apzīmējumu raksturs, kuru funkcija ir nošķirt prasītāju tirgotās preces, nevis attiecīgi identificēt pašas fiziskās vai juridiskās personas vai arī uzņēmumus. Līdz ar to Vispārējā tiesā nevar lietderīgi papildināt pamatojumu vai aizstāt pamatojumu, lai papildinātu apstrīdētajā lēmumā ietverto, iespējams, nepietiekamo pamatojumu. Ja Apelācijas padome vēlējās balstīt apstrīdēto lēmumu uz šādiem apsvērumiem, tas tā būtu skaidri jānorāda (šajā ziņā skat. spriedumu, 2022. gada 5. oktobris, Puma/EUIPO – CMS (CMS Italy), T‑711/20, nav publicēts, EU:T:2022:604, 134. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
No iepriekš minētā izriet, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka aizsardzība atbilstoši Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktam nevar tikt attiecināta uz “tiesībām uz [personvārdu vai] nosaukumu” tikai tādēļ, ka personvārdi, uz kuriem pieprasītas tiesības, esot tikuši izmantoti tostarp komercdarbībā, saskaņā ar šī sprieduma 17.–20. punktā minēto judikatūru nepārbaudot tostarp izvirzīto faktu patiesumu, lai konkrēti pierādītu agrāko tiesību, kas izvirzītas pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatā, raksturu, nedz arī no valsts tiesību aktiem, kurus lūgts piemērot, izrietošo saturu un prasītos nosacījumus, lai varētu aizliegt Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu.
Par Apelācijas padomes vērtējumu attiecībā uz valsts tiesībām
53
Turklāt jāizvērtē arī prasītāju iebildumi par apstrīdētā lēmuma pamatojumu, atbilstoši kuram katrā ziņā to sniegtā informācija par valsts tiesībām nevar tikt interpretēta tādējādi, ka norādītās agrākās tiesības varētu tikt aizsargātas kā “tiesības uz [personvārdu vai] nosaukumu” saskaņā ar Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar minētajām Austrijas valsts tiesībām.
54
Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 37.–42. punktā būtībā uzskatīja, ka Austrijas Civilkodeksa 43. pants attiecas uz gadījumiem, kad personvārda izmantošanai ir radīts šķērslis. Ja “privātpersonas” veic komercdarījumus savā vārdā, šāds vārds iegūst “sekundāru nozīmi” un vairs netiek uzskatīts par “vienkāršu uzvārdu”. Tālab Apelācijas padome uzskata, ka komercdarbībā izmantoto personvārdu un citu apzīmējumu aizsardzību reglamentējot Austrijas Likuma par preču zīmju aizsardzību 12. un 32. pants un Austrijas Federālā likuma par negodīgas konkurences novēršanu 9. panta 1. punkts, jo šīm valsts tiesību normām esot nozīme Regulas 2017/1001 8. panta 4. punkta piemērošanā. Līdz ar to, pirmkārt, Apelācijas padome uzskatīja, ka uz Austrijas Civilkodeksa 43. pantu, lai īstenotu “tiesības uz personvārdu”, var atsaukties tikai tad, ja un ciktāl nepastāv īpaša personvārda aizsardzība atbilstoši preču zīmju tiesībām un ja personvārda īpašnieks neizmanto savu vārdu komercdarbībā. Otrkārt, uz citām iepriekš minētajām Austrijas tiesību normām nevar atsaukties, lai aizsargātu tiesības uz personvārdu vai nosaukumu Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, jo tajās esot skaidra atsauce tostarp uz “komerciālo identifikatoru” aizsardzību “komercdarbībā”, kas atbilstot tiesībām, uz kurām attiecas regulas 8. panta 4. punkts.
55
Jākonstatē, ka šie Apelācijas padomes apsvērumi ir izklāstīti, pamatojoties uz to pašu kļūdaino premisu, kura konstatēta šī sprieduma 52. punktā un saskaņā ar kuru personvārda izmantošana komercdarbībā ir pietiekama, lai izslēgtu tā aizsardzību saskaņā ar Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
56
Tādējādi apstrīdētajā lēmumā Apelācijas padomes veiktais valsts tiesību normu vērtējums neļauj apstiprināt secinājumu, ka tiesības uz personvārdu saskaņā ar Austrijas tiesībām neietilpst Regulas 2017/1001 60. panta 2. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā.
57
Tālab, ņemot vērā visu iepriekš minēto, otrais pamats jāapmierina un apstrīdētais lēmums jāatceļ, nelemjot par pirmo pamatu.
Par tiesāšanās izdevumiem
58
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā EUIPO nolēmums ir nelabvēlīgs, tam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (EUIPO) Apelācijas otrās padomes 2024. gada 27. novembra lēmumu lietā R 971/2023‑2.
2)
EUIPO atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Gâlea
Tóth
Spangsberg Grønfeldt
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 14. janvārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.