62022CJ0312
TIESAS SPRIEDUMS (sestā palāta)
2023. gada 12. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – EKL 56. pants – Kapitāla brīva aprite – Fizisko personu ienākuma nodoklis – Ienākumu no procentiem par obligācijām un parāda vērtspapīriem aplikšana ar nodokli – Procenti, kas jāmaksā un ko ir samaksājušas kredītiestādes, kuru rezidence nodokļu vajadzībām ir ārpus valsts teritorijas – Atšķirīga attieksme starp emitenti kredītiestādi un attiecīgos procentus izmaksājušo kredītiestādi atkarībā no to reģistrācijas valsts – Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju, ar ko nodrošina pasākumus, kuri ir līdzvērtīgi tiem pasākumiem, kas noteikti Direktīvā 2003/48/EK – 2. panta 4. punkts – Tādu Šveices izcelsmes ienākumu aplikšana ar nodokļiem, kas gūti kā procentu maksājumi par uzkrājumiem – Pienākums piemērot tās pašas nodokļa likmes, kuras piemērotas līdzīgiem valsts izcelsmes ienākumiem
Lietā C‑312/22
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa, Portugāle) iesniegusi ar 2022. gada 7. aprīļa lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2022. gada 10. maijā, tiesvedībā
FL
pret
Autoridade Tributária e Aduaneira,
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), tiesneši P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb] un A. Kumins [A. Kumin],
ģenerāladvokāts: P. Pikamēe [P. Pikamäe],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
FL vārdā – D. Almeida un M. da Rosa Amaral, advogados,
–
Portugāles valdības vārdā – A. de Almeida Morgado, P. Barros da Costa un A. Rodrigues, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – G. Braga da Cruz un W. Roels, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir to, kā interpretēt EKL 56. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju, ar kuru nodrošina pasākumus, kas ir līdzvērtīgi tiem pasākumiem, kuri noteikti Padomes Direktīvā 2003/48/EK par procentu ienākumu no uzkrājumiem aplikšanu ar nodokli (OV 2004, L 385, 30. lpp.; turpmāk tekstā – “nolīgums”) 2. panta 4. punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp FL un Autoridade Tributária e Aduaneira (Nodokļu un muitas iestāde, Portugāle) par tādu ienākumu no procentiem par obligācijām un parāda vērtspapīriem aplikšanu ar iedzīvotāju ienākuma nodokli, kuri jāmaksā kredītiestādēm, kas nav rezidentes Portugāles teritorijā, un kurus Šveices bankas iestāde ir izmaksājusi FL 2005. gadā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Nolīgums stājās spēkā 2005. gada 1. jūlijā – pēc tam, kad tika pabeigtas tā 17. un 18. pantā paredzētās procedūras.
4
Saskaņā ar nolīguma 1. pantu “Ieturējums, ko veic Šveices izmaksātāji”:
“1.   Tiem procentu maksājumiem, ko Šveices teritorijā izveidots izmaksātājs veic faktiskajiem īpašniekiem 4. panta izpratnē, kuri ir Eiropas Savienības dalībvalsts (turpmāk –“dalībvalsts”) rezidenti, saskaņā ar turpmāk minēto otro apakšpunktu un 2. pantu piemēro ieturējumu no procentu maksājumu summas. Ieturējuma likme ir 15 % pirmos trīs gadus no šā nolīguma piemērošanas dienas, 20 % nākamajos trīs gados un 35 % turpmākajā laikā.
2.   Ieturējumu nepiemēro procentu maksājumiem, kas veikti par parādprasībām, kuras izdevuši parādnieki, kas ir Šveices rezidenti vai kas attiecas uz nerezidentu pastāvīgajām pārstāvniecībām, kuras atrodas Šveicē. Šajā nolīgumā terminam “pastāvīgā pārstāvniecība” ir tā pati nozīme, kas tam ir attiecīgajā nodokļu dubultās uzlikšanas konvencijā, kura noslēgta starp Šveici un parādnieka rezidences valsti. Ja šādas konvencijas nav, termins “pastāvīgā pārstāvniecība” ir konkrēta uzņēmējdarbības vieta, kurā pilnībā vai daļēji tiek veikta parādnieka uzņēmējdarbība.
[..]”
5
Atbilstoši šī nolīguma 2. pantam “Brīvprātīga informācijas atklāšana”:
“1.   Šveicei jānodrošina procedūra, kas ļautu atbilstīgi 4. pant[ā] definētajam faktiskajam īpašniekam izvairīties no 1. pantā noteiktā ieturējuma, ja viņš īpaši pilnvaro savu izmaksātāju Šveicē ziņot par procentu maksājumiem attiecīgās valsts kompetentai iestādei. Šāda pilnvarošana attiecas uz visiem procentu maksājumiem, ko šis izmaksātājs ir veicis faktiskajam īpašniekam.
2.   Faktiskā īpašnieka īpaša pilnvarojuma gadījumā izmaksātāja ziņojumā jāuzrāda vismaz šādi dati:
[..].
3.   Šveices kompetentā iestāde paziņo 2. punktā minēto informāciju tās dalībvalsts kompetentai iestādei, kas ir faktiskā īpašnieka rezidences valsts. [..]
4.   Ja faktiskais īpašnieks izvēlas šo brīvprātīgo informācijas atklāšanu vai kā citādi deklarē savas rezidences dalībvalsts nodokļu administrācijai procentu ienākumus, kas iegūti no Šveices izmaksātāja, attiecīgo procentu ienākumus apliek ar nodokļiem šajā dalībvalstī atbilstīgi tādām pašām likmēm, ar kādām apliek līdzīgus ienākumus, kas radušies šajā valstī.”
Portugāles tiesības
6
Saskaņā ar Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares (Fizisko personu ienākuma nodokļa kodekss), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “CIRS”), 22. pantu:
“1.   Ar fizisko personu ienākuma nodokli apliekamais ienākums ir ienākums, kas rodas, summējot katru gadu gūtos dažādu kategoriju ienākumus pēc turpmākajās sadaļās paredzēto atskaitījumu un atvieglojumu piemērošanas.
[..]
3.   Ienākumi, ko saņem nodokļa maksātāji, kuri nav rezidenti Portugāles teritorijā, kā arī tie, kas minēti 71. un 72. pantā, netiek summēti to aplikšanas ar nodokli nolūkā, neskarot tajos paredzēto summēšanas iespēju.”
7
CIRS 71. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Portugāles teritorijā gūtajiem ienākumiem, kas uzskaitīti turpmākajos punktos, kā arī ienākumiem, kas minēti 101. panta 2. punkta b) apakšpunktā, saskaņā ar tur noteiktajām ieturējuma likmēm tiek piemērots galīgais ieturējuma nodoklis.
[..]
3.   20 % nodokļu likmi piemēro:
a)
procentiem no beztermiņa noguldījumiem vai termiņnoguldījumiem, tostarp procentiem no noguldījumu sertifikātiem;
b)
ienākumiem no parāda vērtspapīriem neatkarīgi no tā, vai tie ir vārda vai uzrādītāja sertifikāti, kā arī ienākumiem no atlikšanas darījumiem, parāda cesijas, garantētās cenas vērtspapīru kontiem vai citiem līdzīgiem vai analogiem darījumiem;
[..].”
8
CIRS 101. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:
“Attiecībā uz ienākumiem, uz kuriem attiecas nodokļa ieturējums saskaņā ar 71. pantā paredzētajām likmēm, kā arī b) apakšpunktā minētajā gadījumā – uz peļņu no kapitāla vērtspapīriem, kas ir jāizmaksā kredītiestādēm, kuru domicils nav Portugāles teritorijā un uz kurām šī izmaksāšana var tikt attiecināta:
[..]
b) kredītiestādēm, kas īpašniekiem, kuri ir rezidenti Portugāles teritorijā, izmaksā vai nodod šo īpašnieku rīcībā ienākumus no vērtspapīriem, kas jāmaksā kredītiestādēm, kuru domicils nav Portugāles teritorijā un uz kurām var attiecināt izmaksāšanu, neatkarīgi no tā, vai tās ir pilnvarojušas pēdējās minētās vai šie īpašnieki, vai arī tās rīkojas viena vai otra minētā subjekta vārdā, ir jāatskaita summa, kas atbilst 20 % likmei no bruto ienākumiem [..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
9
2005. gadā FL guva ienākumus no procentiem par obligācijām un parāda vērtspapīriem, ko izmaksāja Šveices banku iestāde.
10
2006. gada 10. maijā FL iesniedza ienākumu deklarāciju par šiem procentu ienākumiem. Ar nodokļu paziņojumu par 2005. gadu minētie procentu ienākumi tika summēti ar citiem FL ienākumiem un aplikti ar fizisko personu ienākuma nodokli ar maksimālo progresīvo likmi 40 % apmērā.
11
2008. gada 31. jūlijā FL iesniedza lūgumu ex officio pārskatīt šo nodokļu paziņojumu, kas tika noraidīts. 2010. gada 11. janvārī viņš iesniedza prasību par minēto nodokļu paziņojumu Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra (Sintras Administratīvā un nodokļu tiesa, Portugāle), un šī tiesa šo prasību pilnībā noraidīja ar 2020. gada 1. novembra spriedumu.
12
FL par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa, Portugāle).
13
Šīs apelācijas sūdzības pamatojumam, FL vispirms norāda, ka piemērojamie Portugāles tiesību akti apdraud kapitāla brīvu apriti un brīvu pakalpojumu sniegšanu, jo tie diskriminē Portugālē dzīvojošās personas atkarībā no tā, vai viņu saņemtie ienākumi gūti no procentiem par obligācijām un termiņieguldījumiem, kurus emitējušas Portugālē reģistrētas kredītiestādes vai kurus šīs kredītiestādes ir izmaksājušas, vai šie procentu ienākumi gūti no procentiem par obligācijām un termiņieguldījumiem, ko emitējušas trešā valstī reģistrētas kredītiestādes vai ko šādas kredītiestādes ir izmaksājušas.
14
Proti, saskaņā ar CIRS 22., 71. un 101. pantu procentu ienākumi, kas saņemti no pirmajām minētajām kredītiestādēm, tiktu aplikti ar nodokli atbilstoši galīgā ieturējuma likmei 20 % apmērā, savukārt ienākumi, kuri saņemti no pēdējām minētajām kredītiestādēm, tiktu pakļauti obligātai ienākumu summēšanai un tiktu aplikti ar progresīvo nodokļu likmi līdz 40 %. Tomēr, ciktāl saskaņā ar šiem tiesību aktiem identiskiem ienākumiem piemēro atšķirīgu nodokļu režīmu atkarībā no tā, vai tos pārskaita izmaksātājs, kas ir Portugāles rezidents, FL uzskata, ka minētais tiesību akts rezidentus nodokļu maksātājus varētu atturēt savu kapitālu ieguldīt uzņēmumos, kuri reģistrēti Eiropas Savienībā vai ārpus tās.
15
Turklāt FL uzskata, ka ar Portugāles tiesību aktiem nav ievērotas Direktīvas 2003/48 normas un nolīguma noteikumi, kas paredz līdzvērtīgus pasākumus, jo ar šiem tiesību aktiem Šveices banku iestāžu viņam izmaksātie ienākumi tiek aplikti ar lielākiem nodokļiem, nekā tad, ja šos ienākumus būtu izmaksājušas Portugāles banku iestādes, lai gan viņš esot pareizi izpildījis savas nodokļu saistības Portugālē un esot ļāvis veikt informācijas apmaiņu starp šo dalībvalsti un Šveices iestādēm.
16
Tādējādi iesniedzējtiesa jautā, vai minētais tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Savienības noteikumiem par kapitāla brīvu apriti, it īpaši ar EKL 56. pantu kopsakarā ar nolīguma 2. panta 4. punktu.
17
Šādos apstākļos Supremo Tribunal Administrativo (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai ar Savienības tiesībām ir saderīgi tas, ka ienākumi, kas gūti no procentiem par obligācijām un parāda vērtspapīriem un kurus prasītājam [pamatlietā] 2005. gadā izmaksājusi kāda [Portugāles teritorijā] nerezidējoša Šveices banka, ir jāieskaita ar nodokli apliekamo ienākumu kopsummā un līdz ar to jāapliek ar fizisko personu ienākuma nodokli atbilstoši tādai pašai likmei kā pārējie ienākumi, kā rezultātā tie ir apliekami atbilstoši likmei, kas ir ievērojami augstāka par likmi (galīgo ieturējuma likmi), kura tiktu piemērota, ja minētos ienākumus būtu izmaksājusi valsts teritorijā rezidējoša banka?”
Par prejudiciālo jautājumu
18
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 56. pants un nolīguma 2. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar ko šīs dalībvalsts nodokļu maksātāju gūtos procentu ienākumus apliek ar nodokli saskaņā ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja šādi procentu ienākumi gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts, piemēram, Šveices Konfederācijas, kredītiestāde un ja tos ir izmaksājusi šāda kredītiestāde, savukārt minētajiem procentu ienākumiem, kas gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi to rezidences dalībvalsts kredītiestāde, un ko arī izmaksājusi šāda kredītiestāde, piemēro galīgo ieturējuma likmi 20 % apmērā.
Par kapitāla brīvu apriti
19
Vispirms jānorāda, ka tādas valsts tiesību normas kā pamatlietā, kurā ir runa par nodokļu režīmu procentu ienākumiem no obligācijām un parāda vērtspapīriem, ko saņēmušas fiziskas personas un kas gūti no ieguldījumiem, kurus šīs personas ir veikušas, ietilpst kapitāla brīvas aprites piemērošanas jomā.
20
Tomēr šāds regulējums var ietekmēt arī pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā to norāda prasītāja pamatlietā un Eiropas Komisija, jo tam var būt sekas uz finanšu pakalpojumiem, kuru priekšmets ir obligācijas un parāda vērtspapīri, ko piedāvā starpnieks citā dalībvalstī.
21
Tomēr, ja valsts pasākums vienlaicīgi ir saistīts ar pakalpojumu sniegšanas brīvību un kapitāla brīvu apriti, Tiesa šo pasākumu principā izskata tikai attiecībā uz vienu no šīm abām pamatbrīvībām, ja izrādās, ka pamatlietas apstākļos viena no tām ir pilnībā sekundāra salīdzinājumā ar otru un var tai tikt piesaistīta (spriedums, 2020. gada 30. aprīlis, Société Générale, C‑565/18, EU:C:2020:318, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
22
Šajā gadījumā pakalpojumu sniegšanas brīvība šķiet sekundāra attiecībā pret kapitāla brīvu apriti un var tai tikt piesaistīta. Proti, pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums attiecas uz sekām, kādas nodokļu maksātājam rezidentam rodas no kapitāla brīvas aprites īstenošanas. Tieši šīs pamatbrīvības īstenošana ieinteresētajai personai rada nepieciešamību izvēlēties starpnieku procentu ienākumu no attiecīgajām obligācijām un parāda vērtspapīriem izmaksai, lai, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šiem procentu ienākumiem varētu izmantot galīgo ieturējuma likmi 20 % apmērā. Šī starpnieka izvēle un tādējādi ar pakalpojumu sniegšanas brīvību saistītie aspekti šādos apstākļos līdz ar to ir nenovēršamas tāda nodokļu režīma sekas, kas piemērojams ienākumiem no procentiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Dijkman un Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, 34. un 35. punkts).
23
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tādi ar EKL 56. panta 1. punktu aizliegti pasākumi kā kapitāla aprites ierobežojumi ietver pasākumus, kas attur nerezidentus veikt ieguldījumus dalībvalstī vai arī šīs dalībvalsts rezidentus attur veikt ieguldījumus citās valstīs (spriedumi, 2007. gada 25. janvāris, Festersen, C‑370/05, EU:C:2007:59, 24. punkts, un 2007. gada 18. decembris, A, C‑101/05, EU:C:2007:804, 40. punkts).
24
Šajā gadījumā no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertās informācijas izriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums nosaka, ka procentu ienākumiem no Portugālē emitētām obligācijām un parāda vērtspapīriem, kuri ir izmaksāti šajā dalībvalstī un kurus ir saņēmusi fiziska persona, kas ir minētās dalībvalsts rezidente, piemēro galīgo ieturējuma nodokļa likmi 20 % apmērā.
25
Savukārt, ja šie procentu ienākumi gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts kredītiestāde, tie tiek summēti kopā ar pārējiem šīs personas ienākumiem un aplikti ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja vien tos neizmaksā Portugālē reģistrēts starpnieks, un tādā gadījumā tiem arī var piemērot galīgo ieturējuma nodokļa likmi 20 % apmērā.
26
Turklāt, ja minētie procentu ienākumi gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts kredītiestāde, un ja šos ienākumus izmaksā starpnieks, kas arī nav rezidents, šiem pašiem procentu ienākumiem saskaņā ar norādīto informāciju nevar piemērot galīgo ieturējuma nodokļa likmi 20 % apmērā.
27
No šī sprieduma 24.–26. punktā izklāstītajiem elementiem izriet, ka procentu ienākumi no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kuri emitēti citā valstī, nevis Portugāles Republikā, ir neizdevīgākā situācijā salīdzinājumā ar procentu ienākumiem no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kas emitēti šajā dalībvalstī.
28
Tādējādi ar šo valsts tiesisko regulējumu tiek ieviesta atšķirīga attieksme atkarībā no kapitāla ieguldīšanas vietas, kā dēļ nodokļu maksātājs, kurš ir Portugāles rezidents, tiek atturēts ieguldīt kapitālu citā dalībvalstī, kā arī tiek radīti šķēršļi kapitāla piesaistīšanai Portugālē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Dijkman un Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, 31. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
29
Portugāles valdība apgalvo, ka tādam nodokļu maksātājam rezidentam, kas ir FL situācijā, saskaņā ar CIRS 101. panta 2. punkta b) apakšpunktu bija iespēja gūt labumu no galīgās ieturējuma nodokļa likmes 20 % apmērā par procentu ienākumiem, kuri saņemti par obligācijām un parādu vērtspapīriem un kurus ir izmaksājusi kredītiestāde nerezidente, uzdodot tai piemērot ieturējuma nodokli no šiem procentu ienākumiem, tomēr ir jānorāda, pirmkārt, ka iesniedzējtiesa šo iespēju nav minējusi. Otrkārt, šāda iespēja pat nekādi neietekmētu šī sprieduma iepriekšējā punktā izdarīto secinājumu, jo nepieciešamība veikt šādu formalitāti attiecas tikai uz procentu ienākumiem, kuri gūti no kredītiestādes nerezidentes emitētām obligācijām un parāda vērstpapīriem un kurus pārskaitījušas šādas kredītiestādes, nevis uz procentu ienākumiem, kas ir gūti no obligācijām un parāda vērstpapīriem, kurus emitējušas kredītiestādes, kas ir Portugāles rezidentes, vai kurus šādas kredītiestādes ir izmaksājušas.
30
No tā izriet, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums rada kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, kas principā ir aizliegts ar EKL 56. panta 1. punktu.
31
Portugāles valdība šajā ziņā atsaucas arī uz EKL 57. panta 1. punktā minēto standstill klauzulu (stāvokļa saglabāšanas noteikumu), ko arī iesniedzējtiesa nav minējusi. Tomēr šī valdība nesniedz pietiekamu informāciju par atbilstību šajā klauzulā noteiktajiem materiālajiem un laika kritērijiem, kas ir jāizpilda kumulatīvi, lai to piemērotu. Līdz ar to šai tiesai ir jāpārbauda, vai šie kritēriji ir kumulatīvi izpildīti attiecībā uz pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru (skat. tostarp spriedumus, 2014. gada 10. aprīlis, Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, 53. punkts, un 2019. gada 13. novembris, College Pension Plan of British Columbia, C‑641/17, EU:C:2019:960, 91.–94., 100., 101., 104. un 105. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
32
Tā kā, ņemot vērā Tiesas rīcībā esošos lietas materiālus, nešķiet, ka uz kapitāla brīvas aprites ierobežojumu, ko rada pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, neattiektos EKL 56. panta 1. punkta piemērošana, pamatojoties uz EKL 57. panta 1. punktu, ir jāpārbauda, cik lielā mērā šis ierobežojums varētu būt attaisnojams, ņemot vērā EKL normas.
33
Saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu EKL 56. pants “neskar dalībvalstu tiesības piemērot atšķirīgas attiecīgas nodokļu tiesību normas dažādiem nodokļu maksātājiem, kuru stāvoklis ir atšķirīgs viņu dzīvesvietas vai kapitāla ieguldījuma vietas dēļ”.
34
Šī EKL 58. panta norma kā atkāpe no kapitāla brīvas aprites pamatprincipa ir jāinterpretē šauri. Tāpēc tā nevar tikt interpretēta tādējādi, ka jebkuri nodokļu tiesību akti, kas ietver atšķirību starp nodokļu maksātājiem atkarībā no vietas, kurā tie dzīvo, vai dalībvalsts, kurā tie investē savu kapitālu, automātiski ir saderīgi ar Līgumu (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēto atkāpi pašu faktiski ierobežo šā paša panta 3. punkts, kurā paredzēts, ka minētā panta 1. punktā ietvertās valsts tiesību normas “nerada iespēju patvaļīgi diskriminēt vai slēpti ierobežot kapitāla brīvu apriti un maksājumus, kā to nosaka [EKL] 56. pants” (spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
36
Tādējādi atšķirīga attieksme, kas atļauta saskaņā ar EKL 58. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ir jānošķir no patvaļīgas diskriminācijas, kura aizliegta atbilstoši šā paša panta 3. punktam. Taču no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, lai tāds valsts nodokļu tiesiskais regulējums kā pamatlietā, varētu tikt uzskatīts par saderīgu ar EKL normām par kapitāla brīvu apriti, šajā tiesiskajā regulējumā paredzētajai atšķirīgajai attieksmei ir jāattiecas uz situācijām, kas nav objektīvi salīdzināmas, vai jābūt pamatotai ar primāriem vispārējo interešu iemesliem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 17. oktobris, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2022. gada 17. marts, AllianzGI‑Fonds AEVN, C‑545/19, EU:C:2022:193, 42. punkts).
37
Konkrētajā gadījumā attiecībā uz objektīvu situāciju salīdzināmību saistībā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu nodokļu maksātājam, kas ir Portugāles rezidents, kurš ir guvis tādus ienākumus no procentiem par citā dalībvalstī veiktiem ieguldījumiem, kā ienākumi no procentiem par obligācijām un parādu vērtspapīriem, tāpat ir jāmaksā nodoklis par šiem ienākumiem no procentiem savā dzīvesvietas dalībvalstī kā nodokļu maksātājam, kurš ir Portugāles rezidents un ir guvis ienākumus no šāda veida ieguldījumiem pēdējā minētajā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Dijkman un Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, 45. punkts).
38
Tādējādi šādos apstākļos tieši tas, ka šiem ienākumiem no procentiem tiek piemērotas atšķirīgas nodokļu likmes atkarībā no tā, vai tie ir gūti un izmaksāti to rezidences dalībvalstī vai gūti un izmaksāti citā valstī, ir pamatā pamatlietā aplūkotajai atšķirīgajai attieksmei, bet neatspoguļo attiecīgo nodokļu maksātāju atšķirīgo situāciju attiecībā uz fizisko personu ienākumu aplikšanu ar nodokli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūlijs, Dijkman un Dijkman‑Lavaleije, C‑233/09, EU:C:2010:397, 46. punkts).
39
No minētā izriet, ka atšķirīgā attieksme, kas ieviesta ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, attiecas uz situācijām, kuras ir objektīvi salīdzināmas.
40
Attiecībā uz jautājumu, vai šo atšķirīgo attieksmi varētu attaisnot ar primāru vispārējo interešu iemeslu, pietiek norādīt, ka ne iesniedzējtiesa, ne Portugāles valdība neatsaucas uz šādu primāru vispārējo interešu iemeslu esamību.
41
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz prejudiciālā jautājuma pirmo daļu ir jāatbild, ka EKL 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar ko šīs dalībvalsts nodokļu maksātāju saņemtos procentu ienākumus apliek ar nodokli saskaņā ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja šādi procentu ienākumi gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts, piemēram, Šveices Konfederācijas, kredītiestāde un ja tos izmaksājusi šāda kredītiestāde, savukārt minētajiem procentu ienākumiem, kas gūti no rezidences dalībvalsts kredītiestādes emitētām obligācijām un parāda vērtspapīriem un ko arī izmaksājusi šāda kredītiestāde, piemēro galīgo ieturējuma likmi 20 % apmērā.
Par nolīgumu
42
Saskaņā ar nolīguma 2. panta 4. punktu, ja faktiskais īpašnieks izvēlas šo brīvprātīgo informācijas atklāšanas procedūru vai kā citādi deklarē savas rezidences dalībvalsts nodokļu administrācijai procentu ienākumus, kas gūti no Šveices izmaksātāja, attiecīgo procentu ienākumus apliek ar nodokļiem šajā dalībvalstī pēc tādām pašām likmēm, kādas piemēro līdzīgiem šīs valsts izcelsmes ienākumiem.
43
Šajā ziņā – tāpat kā to dara Komisija – jānorāda, ka, lai šī norma būtu piemērojama pamatlietā aplūkotajā situācijā, ir jāizpilda vairāki nosacījumi.
44
Vispirms, tā kā nolīgums stājās spēkā 2005. gada 1. jūlijā, tas attiecas tikai uz procentu ienākumiem, kas izmaksāti kopš šī datuma.
45
Turpinot, kā izriet no nolīguma 1. panta 1. un 2. punkta kopsakarā ar tā 2. panta 1. un 4. punktu, attiecīgie maksājumi nevar attiekties uz procentu ienākumiem no parādprasībām, “kuras izdevuši parādnieki, kas ir Šveices rezidenti vai kas attiecas uz nerezidentu pastāvīgajām pārstāvniecībām, kuras atrodas Šveicē”.
46
Proti, šādā gadījumā šiem procentu maksājumiem atbilstoši nolīguma 1. panta 2. punktam nepiemēro 1. panta 1. punktā paredzēto nodokļa ieturējumu no procentu maksājumu summas, un tā tas ir “saskaņā ar turpmāk minēto otro apakšpunktu un 2. pantu” šajā nolīgumā. Tomēr no nolīguma 2. panta 1. un 4. punkta izriet, ka ir nepieciešams, lai faktiskais īpašnieks būtu izvēlējies brīvprātīgas informācijas izpaušanas procedūru, kura Šveices Konfederācijai ir jāparedz, lai izvairītos no nolīguma 1. pantā minētā nodokļa ieturējuma, vai lai tas būtu deklarējis savus procentu ienākumus rezidences valsts nodokļu iestādēm.
47
Visbeidzot, no šī 2. panta 4. punkta izriet, ka attiecīgo procentu ienākumu faktiskajam īpašniekam pašam jāizvēlas šī brīvprātīgā informācijas izpaušanas procedūra vai citā veidā jāiesniedz deklarācija rezidences dalībvalsts nodokļu iestādēm.
48
Lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertā informācija šajā gadījumā neļauj konstatēt, ka ir izpildīti visi nosacījumi, kas nepieciešami nolīguma 2. panta 4. punkta piemērojamībai attiecībā uz pamatlietā aplūkoto situāciju un iesniedzējtiesai ir jāveic šajā ziņā vajadzīgās pārbaudes.
49
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka nolīguma 2. panta 4. punkts kopsakarā ar tā 1. panta 2. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko ienākumus no procentiem, kurus no 2005. gada 1. jūlija saņēmuši šīs dalībvalsts nodokļu maksātāji, kas izvēlējušies brīvprātīgas informācijas atklāšanas procedūru vai citādi deklarējuši šādus procentu ienākumus rezidences dalībvalsts nodokļu iestādēm, ja vien tie nav izslēgti no nodokļa ieturējuma saskaņā ar šo 1. panta 2. punktu, apliek ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja minētie procentu ienākumi gūti par obligācijām un parāda vērtspapīriem un tos ir pārskaitījis Šveices pilnvarots izmaksātājs, lai gan, ja šādus pašus procentu ienākumus izmaksā rezidents pilnvarots izmaksātājs, tie tiek aplikti ar zemāku galīgā ieturējuma nodokļa likmi 20 % apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
50
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1)
EKL 56. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, ar ko šīs dalībvalsts nodokļu maksātāju saņemtos procentu ienākumus apliek ar nodokli saskaņā ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja šādi procentu ienākumi gūti no obligācijām un parāda vērtspapīriem, kurus emitējusi citas dalībvalsts vai trešās valsts, piemēram, Šveices Konfederācijas, kredītiestāde, un ja tos izmaksājusi šāda kredītiestāde, savukārt minētajiem procentu ienākumiem, kas gūti no rezidences dalībvalsts kredītiestādes emitētām obligācijām un parāda vērtspapīriem un ko arī izmaksājusi šāda kredītiestāde, piemēro galīgo ieturējuma likmi 20 % apmērā.
2)
Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju, ar kuru nodrošina pasākumus, kas ir līdzvērtīgi tiem pasākumiem, kuri noteikti Padomes Direktīvā 2003/48/EK par procentu ienākumu no uzkrājumiem aplikšanu ar nodokli, 2. panta 4. punkts kopsakarā ar tā 1. panta 2. punktu
ir jāinterpretē tādējādi, ka
tam ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, ar ko ienākumus no procentiem, kurus no 2005. gada 1. jūlija saņēmuši šīs dalībvalsts nodokļu maksātāji, kas izvēlējušies brīvprātīgas informācijas atklāšanas procedūru vai citādi deklarējuši šādus procentu ienākumus rezidences dalībvalsts nodokļu iestādēm, ja vien tie nav izslēgti no nodokļa ieturējuma saskaņā ar šo 1. panta 2. punktu, apliek ar progresīvo nodokļa likmi līdz 40 %, ja minētie procentu ienākumi gūti par obligācijām un parāda vērtspapīriem un tos ir pārskaitījis Šveices pilnvarots izmaksātājs, lai gan, ja šādus pašus procentu ienākumus izmaksā rezidents pilnvarots izmaksātājs, tie tiek aplikti ar zemāku galīgā ieturējuma nodokļa likmi 20 % apmērā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.