62011CJ0170
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
6. září 2012 (
*1
)
„Nařízení (ES) č. 1206/2001 — Spolupráce při dokazování v občanských nebo obchodních věcech — Věcná působnost — Výslech svědka, který je účastníkem původního řízení a má bydliště v jiném členském státě, soudem členského státu — Možnost předvolat účastníka řízení jako svědka k příslušnému soudu v souladu s právem členského státu tohoto soudu“
Ve věci C-170/11,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko) ze dne 1. dubna 2011, došlým Soudnímu dvoru dne 7. dubna 2011, v řízení
Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,
Gilbert Georges Henri Mittler,
Jean Paul François Caroline Votron
proti
Hendrikusi Cornelisi Kortekaasovi,
Kortekaas Entertainment Marketing BV,
Kortekaas Pensioen BV,
Dirku Robbardu De Katovi,
Johannesi Hendrikusi Vischovi,
Euphemii Joanně Bökkerink,
Laminco GLD N-A,
Ageas NV, dříve Fortis NV,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení A. Tizzano, předseda senátu, A. Borg Barthet, M. Ilešič (zpravodaj), E. Levits a J.-J. Kasel, soudci,
generální advokát: N. Jääskinen,
vedoucí soudní kanceláře: M. Ferreira, vrchní rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 7. března 2012,
s ohledem na vyjádření předložená:
—
za M. R. J. M. G. Lippense, G. G. H. Mittlera a J. P. F. C. Votrona, P. D. Oldenem a H. M. H. Speyartem, advocaten,
—
za nizozemskou vládu C. Wissels a J. Langerem, jako zmocněnci,
—
za českou vládu M. Smolkem a J. Vláčilem, jako zmocněnci,
—
za německou vládu T. Henzem, jakož i K. Petersen a J. Kemper, jako zmocněnci,
—
za Irsko P. Dillon Malonem, BL,
—
za rakouskou vládu A. Poschem, jako zmocněncem,
—
za polskou vládu M. Szpunarem, jako zmocněncem,
—
za finskou vládu J. Heliskoskim a H. Leppo, jako zmocněnci,
—
za vládu Spojeného království H. Walker, jako zmocněnkyní,
—
za Evropskou komisi R. Troostersem, jako zmocněncem,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 24. května 2012,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech (Úř. věst. L 174, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 121).
2
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi M. R. J. M. G. Lippensem, G. G. H. Mittlerem a J. P. F. C. Votronem (dále společně jen „M. Lippens a další“), s bydlištěm v Belgii, členy vedení společnosti Ageas NV, dříve Fortis NV (dále jen „Fortis“), na straně jedné, a H. C. Kortekaasem, společností Kortekaas Entertainment Marketing BV, společností Kortekaas Pensioen BV, D. R. De Katem, J. H. Vischem, E. J. Bökkerink a společností Laminco GLD N-A (dále společně jen „H. Kortekaas a další“), majiteli cenných papírů společnosti Fortis, na straně druhé, ohledně škody, kterou tito majitelé údajně utrpěli kvůli tomu, že se spolehli na informace o finanční situaci společnosti Fortis šířené uvedenými členy vedení.
Právní rámec
Unijní právo
3
Body 2, 7, 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 1206/2001 uvádějí:
„(2)
Pro účely řádného fungování vnitřního trhu je třeba zdokonalit, a zejména zjednodušit a urychlit spolupráci soudů při dokazování.
[…]
(7)
Pro rozhodnutí v občanských nebo obchodních věcech projednávaných před soudem v členském státě je často nezbytné získat důkazy v jiném členském státě, proto se činnost Společenství nemůže omezit pouze na oblast předávání soudních a mimosoudních písemností v občanských nebo obchodních věcech, které spadá do působnosti nařízení Rady (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních v členských státech [Úř. věst. L 160, s. 37]. Je proto nezbytné nadále zlepšovat spolupráci soudů členských států v oblasti dokazování.
(8)
Účinnost soudních řízení v občanských nebo obchodních věcech vyžaduje, aby se předávání a zpracovávání žádostí o dokazování mezi soudy členských států uskutečňovalo přímo a co nejrychleji.
[…]
(10)
Žádost o dokazování by měla být vyřízena bez prodlení. Není-li možné, aby byla žádost vyřízena do 90 dnů od přijetí dožádaným soudem, měl by tento soud vyrozumět dožadující soud a uvést důvody, které brání urychlenému vyřízení.
(11)
K zajištění účinnosti tohoto nařízení by se možnost odmítnout vyřídit žádost o dokazování měla omezit jen na přísně omezené výjimečné situace.“
4
Článek 1 nařízení č. 1206/2001, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právními předpisy tohoto státu žádá
a)
příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo
b)
aby směl provést dokazování přímo v jiném členském státě.
2.   Žádost nesmí být podána za účelem dokazování, které není určeno pro zahájené nebo zamýšlené soudní řízení.
3.   Pro účely tohoto nařízení se ‚členským státem‘ rozumějí členské státy s výjimkou Dánska.“
5
Články 10 až 16 téhož nařízení upravují dokazování dožádaným soudem.
6
Podle článku 10 nařízení č. 1206/2001, nadepsaného „Obecná ustanovení o vyřizování žádosti“:
„1.   Dožádaný soud vyřídí žádost bez prodlení a nejpozději do 90 dnů od přijetí žádosti.
2.   Dožádaný soud vyřídí žádost v souladu s právními předpisy svého členského státu.
3.   Dožadující soud může […] požádat, aby byla žádost vyřízena zvláštním postupem podle právních předpisů jeho členského státu. Dožádaný soud splní tento požadavek, pokud není tento postup neslučitelný s právem jeho členského státu nebo pokud tomu nebrání závažné praktické překážky. Pokud dožádaný soud nevyhoví žádosti z jednoho z uvedených důvodů, uvědomí o tom dožadující soud […].
4.   Dožadující soud může požádat dožádaný soud, aby při provádění dokazování použil komunikační technologie, zejména možnosti videokonference a telefonní konference.
Dožádaný soud vyhoví této žádosti, pokud to není neslučitelné s právem jeho členského státu nebo pokud tomu nebrání závažné praktické překážky.
[…]“
7
Článek 12 uvedeného nařízení, nadepsaný „Dokazování za přítomnosti a účasti zástupců dožadujícího soudu“, upřesňuje:
„1.   Je-li to slučitelné s právem členského státu dožadujícího soudu, mají zástupci dožadujícího soudu právo být přítomni při dokazování prováděném dožadujícím [dožádaným] soudem.
2.   Pro účely tohoto článku se ‚zástupcem‘ rozumějí soudní úředníci určení [osoby vykonávající soudní funkci určené] dožadujícím soudem podle práva jeho členského státu. Dožadující soud může rovněž určit podle práva svého členského státu jinou osobu, například znalce.
[…]
4.   Pokud je požadována účast zástupců dožadujícího soudu při dokazování, stanoví dožádaný soud v souladu s článkem 10 podmínky této účasti.
[…]“
8
Článek 17 nařízení č. 1206/2001, který upravuje přímé dokazování dožadujícím soudem, stanoví:
„1.   Pokud si soud přeje provést dokazování […] přímo v jiném členském státě, podá […] žádost ústřednímu orgánu nebo příslušnému orgánu daného státu […].
[…]
3.   Dokazování provádí soudní úředník [osoba vykonávající soudní funkci] nebo jiná osoba, například znalec, která je určena v souladu s právem členského státu dožadujícího soudu.
4.   Do 30 dnů od obdržení žádosti ústřední orgán nebo příslušný orgán dožádaného členského státu uvědomí […] dožadující soud, zda se žádosti vyhoví, popřípadě za jakých podmínek má být podle práva jeho členského státu takové dokazování uskutečněno.
Ústřední orgán nebo příslušný orgán mohou zejména uložit soudu svého členského státu, aby se zúčastnil dokazování, aby bylo zajištěno správné použití tohoto článku a podmínek, které byly stanoveny.
Ústřední orgán nebo příslušný orgán podpoří použití komunikačních technologií, například videokonference nebo telefonní konference.
5.   Ústřední orgán nebo příslušný orgán mohou odmítnout přímé dokazování pouze tehdy, pokud
a)
žádost nespadá do působnosti tohoto nařízení ve smyslu článku 1;
b)
žádost neobsahuje veškeré nezbytné údaje podle článku 4, nebo
c)
požadované přímé dokazování odporuje základním právním zásadám jeho členského státu.
6.   Dožadující soud vyřídí žádost v souladu s právem svého členského státu, aniž jsou dotčeny podmínky stanovené v odstavci 4.“
9
Článek 21 uvedeného nařízení, nadepsaný „Vztah ke stávajícím a budoucím dohodám nebo ujednáním mezi členskými státy“, v odstavci 2 stanoví:
„Toto nařízení nebrání dvěma nebo více členským státům zachovávat v platnosti nebo uzavírat dohody nebo ujednání, které by více usnadňovaly dokazování, pokud jsou slučitelné s tímto nařízením.“
Nizozemské právo
10
V Nizozemsku se výslech svědků, jakož i předběžný výslech svědků řídí občanským soudním řádem (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, dále jen „WBR“).
11
Článek 164 WBR stanoví:
„1.   Účastníci řízení mohou v řízení vystupovat též jako svědci.
[…]
3.   Pokud se účastník řízení, který je povinen učinit prohlášení jakožto svědek, nedostaví na jednání, neodpovídá na otázky, které jsou mu položeny, nebo odmítá podepsat své prohlášení, může soud z tohoto jednání vyvodit veškeré důsledky, které považuje za nezbytné.“
12
Článek 165 odst. 1 WBR stanoví, že „[k]aždý, kdo byl předvolán, aby vypovídal jako svědek za zákonem stanovených podmínek, je povinen se dostavit ke svědecké výpovědi“.
13
Článek 176 odst. 1 WBR stanoví:
„Pokud smlouva nebo nařízení Unie nestanoví jinak, může soud, pokud svědek bydlí v zahraničí, požádat jím určený orgán státu, v němž svědek pobývá, aby svědka vyslechl, pokud možno pod přísahou, nebo pověřit tímto výslechem nizozemského konzulárního úředníka, v jehož příslušnosti se bydliště tohoto svědka nachází.“
14
Článek 186 WBR stanoví:
„1.   Připouští-li zákon důkaz výslechem svědků, může soud na žádost dotčené osoby nařídit, aby byl před podáním žaloby neprodleně proveden předběžný výslech svědků.
2.   Na žádost účastníka řízení může soud nařídit neprodlený předběžný výslech svědků i tehdy, bylo-li již řízení zahájeno.“
15
Článek 189 WBR stanoví, že „[u]stanovení o výslechu svědků se použijí rovněž v případě předběžného výslechu svědků“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
16
Dne 3. srpna 2009 podali H. Kortekaas a další, majitelé cenných papírů společnosti Fortis, k Rechtbank Utrecht (Nizozemsko) návrh na zahájení řízení proti M. Lippensovi a dalším, členům vedení společnosti Fortis, jakož i proti samotné této společnosti. V rámci tohoto řízení H. Kortekaas a další požadují náhradu škody, kterou údajně utrpěli tím, že koupili nebo si ponechali cenné papíry v návaznosti na informace veřejně šířené v průběhu let 2007 a 2008 M. Lippensem a dalšími ohledně finanční situace společnosti Fortis a dividend, které má tato společnost vyplatit v roce 2008.
17
Za účelem objasnění tvrzení M. Lippense a dalších a informací, které jim byly známy v průběhu výše uvedeného období, podali H. Kortekaas a další dne 6. srpna 2009 k Rechtbank Utrecht návrh na nařízení předběžného výslechu H. Lippense a dalších jako svědků. Uvedený soud této žádosti vyhověl rozhodnutím ze dne 25. listopadu 2009, přičemž upřesnil, že výslech provede pověřený soudce, který musí být za tímto účelem určen.
18
Dne 9. prosince 2009 M. Lippens a další požádali, aby Rechtbank Utrecht podal dožádání, aby mohli být vyslechnuti francouzsko-jazyčným soudem v Belgii, státě jejich bydliště. Jejich žádost byla zamítnuta usnesením ze dne 3. února 2010.
19
Gerechtshof te Amsterdam, ke kterému podali M. Lippens a další proti tomuto usnesení odvolání, jej potvrdil usnesením ze dne 18. května 2010, a opřel se přitom o čl. 176 odst. 1 WBR, který dává soudu, jenž má vyslechnout svědka, který se zdržuje v jiném státě a nechce se dobrovolně dostavit na jednání, možnost, nikoli povinnost, postupovat prostřednictvím dožádání. Uvedený soud upřesnil, že svědci musí být v zásadě vyslechnuti soudem, před nímž probíhá řízení, a že v projednávané věci žádná okolnost neodůvodňuje odchýlení se od tohoto pravidla ve prospěch M. Lippense a dalších, zejména vzhledem k nesouhlasu H. Kortekaase a dalších. Výslech v Belgii nemůže být ospravedlněn ani jazykovými důvody, neboť M. Lippens a další mají možnost využít při výslechu v Nizozemsku pomoci tlumočníka.
20
Maurice Lippens a další proti tomuto usnesení Gerechtshof te Amsterdam podali kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu.
21
Předkládající soud se domnívá, že nařízení č. 1206/2001 nebrání tomu, aby soud členského státu v souladu s právem platným v tomto státě předvolal k účasti na jednání svědka pobývajícího v jiném členském státě a aby nedostavení se tohoto svědka k jednání mělo tímto právem stanovené důsledky.
22
Předkládající soud má v tomto ohledu za to, že žádné ustanovení nařízení č. 1206/2001 neumožňuje učinit závěr, že způsoby dokazování stanovené tímto nařízením vylučují využití způsobů dokazování stanovených právem členských států. Podle jeho názoru je cílem nařízení č. 1206/2001 pouze usnadnit dokazování a neukládá členským státům, aby změnily způsoby dokazování stanovené jejich vnitrostátním procesním právem. Klade si nicméně otázku, zda z rozsudku ze dne 28. dubna 2005, St. Paul Dairy (C-104/03, Sb. rozh. s. I-3481, bod 23), nevyplývá, že členské státy jsou povinny řídit se při opatřování důkazů nacházejících se v jiném členském státě uvedeným nařízením.
23
Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být nařízení [č. 1206/2001], a zejména jeho čl. 1 odst. 1, vykládán v tom smyslu, že soud, který si přeje vyslechnout svědka s bydlištěm v jiném členském státě, musí vždy v rámci tohoto typu dokazování uplatnit postupy zavedené uvedeným nařízením, nebo je oprávněn používat postupy stanovené ve svém vnitrostátním procesním právu, jako je předvolání svědka před tento soud?“
K předběžné otázce
24
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení nařízení č. 1206/2001, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, musí vždy za účelem takového výslechu uplatnit způsoby dokazování stanovené tímto nařízením, nebo je naopak oprávněn tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.
25
Úvodem je třeba připomenout, že nařízení č. 1206/2001 se podle čl. 1 odst. 1 vztahuje na občanské nebo obchodní věci, pokud soud členského státu v souladu s právními předpisy tohoto státu buď žádá příslušný soud jiného členského státu o provedení dokazování, nebo aby směl provést dokazování přímo v posledně uvedeném státě.
26
V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že věcná působnost nařízení č. 1206/2001, jak je vymezena tímto článkem a jak vyplývá ze struktury tohoto nařízení, je omezena na dva způsoby dokazování, a sice na provedení dokazování dožádaným soudem podle článků 10 až 16 uvedeného nařízení v návaznost na žádost dožadujícího soudu jiného členského státu a na přímé provedení takového dokazování dožadujícím soudem v jiném členském státě; v tomto případě jsou podmínky stanoveny článkem 17 téhož nařízení.
27
Naproti tomu nařízení č. 1206/2001 neobsahuje žádné ustanovení upravující nebo vylučující možnost soudu členského státu předvolat účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, aby se dostavil ke svědecké výpovědi přímo k tomuto soudu.
28
Z toho vyplývá, že nařízení č. 1206/2001 se v zásadě použije pouze v případě, kdy se soud členského státu rozhodne opatřit důkazy jedním ze dvou způsobů stanovených tímto nařízením, přičemž v takovém případě je povinen držet se postupů odpovídajících těmto způsobům.
29
Dále je třeba připomenout, že podle bodů 2, 7, 8, 10 a 11 odůvodnění nařízení č. 1206/2001 je cílem uvedeného nařízení snadné, efektivní a rychlé dokazování v přeshraničním kontextu. Získání důkazů soudem členského státu v jiném členském státě nesmí vést k prodlužování vnitrostátních řízení. Proto uvedené nařízení zavedlo režim, který všem členským státům – s výjimkou Dánského království – ukládá, aby odstranily překážky, které by se v této oblasti mohly vyskytnout (viz rozsudek ze dne 17. února 2011, Weryński, C-283/09, Sb. rozh. s. I-601, bod 62).
30
Tomuto cíli přitom neodpovídá takový výklad ustanovení nařízení č. 1206/2001, který obecně soudu členského státu zakazuje předvolat podle jeho vnitrostátního práva účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě jako svědka a tohoto účastníka řízení na základě uvedeného práva vyslechnout. Jak uvedly česká a polská vláda, jakož i generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, takový výklad by totiž vedl k omezení možností tohoto soudu provést výslech takového účastníka řízení.
31
Je tak zřejmé, že za určitých okolností, zejména pokud je účastník řízení předvolaný jako svědek ochoten zúčastnit se jednání dobrovolně, může být pro příslušný soud jednodušší, účinnější a rychlejší vyslechnout jej podle ustanovení jeho vnitrostátního práva a nevyužít způsobů dokazování stanovených nařízením č. 1206/2001.
32
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že výslech provedený příslušným soudem podle jeho vnitrostátního práva tomuto soudu umožňuje nejen vyslechnout účastníka řízení přímo, ale rovněž konfrontovat jej s prohlášeními ostatních účastníků řízení nebo svědků, kteří jsou případně přítomni na jednání, jakož i ověřit případnými doplňujícími otázkami věrohodnost jeho výpovědi, s přihlédnutím ke všem skutkovým i právním okolnostem věci. Takový výslech se tak liší od dokazování dožádaným soudem podle článků 10 až 16 uvedeného nařízení, i když jeho článek 12 umožňuje za určitých podmínek přítomnost a účast zástupců dožadujícího soudu při takovém dokazování. Přímé dokazování podle článku 17 téhož nařízení však podléhá povolení a podmínkám stanoveným ústředním orgánem nebo příslušným orgánem dožádaného členského státu, jakož i jiným pravidlům stanoveným tímto článkem, třebaže dožadujícímu soudu umožňuje, aby výslech provedl sám v souladu s právem svého členského státu.
33
Konečně výklad, podle něhož nařízení č. 1206/2001 neupravuje přeshraniční dokazování vyčerpávajícím způsobem, ale má takové dokazování pouze usnadnit, přičemž umožňuje využití jiných nástrojů se stejným cílem, je podepřen čl. 21 odst. 2 nařízení č. 1206/2001, který výslovně dovoluje dohody nebo ujednání mezi členskými státy, které by více usnadňovaly dokazování, pokud jsou slučitelné s tímto nařízením.
34
Je pravda, že Soudní dvůr v bodě 23 výše uvedeného rozsudku St. Paul Dairy konstatoval, že návrh na výslech svědka by za takových okolností, jako byly okolnosti věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, mohl být použit jako prostředek k obejití pravidel nařízení č. 1206/2001 upravujících za stejných záruk a se stejnými účinky pro všechny procesní subjekty předání a projednání žádostí podaných soudem členského státu a směřujících k provedení dokazování v jiném členském státě.
35
Toto konstatování nicméně nelze vykládat tak, že soudu členského státu, který je příslušný k rozhodnutí ve věci samé a přeje si vyslechnout svědka s bydlištěm v jiném členském státě, ukládá, aby tento výslech provedl podle pravidel stanovených nařízením č. 1206/2001.
36
V tomto ohledu je třeba uvést, že okolnosti, které vedly k vydání uvedeného rozsudku, se vyznačovaly tím, že návrh na předběžný výslech svědka, podaný jedním z účastníků řízení, byl adresován přímo soudu členského státu bydliště svědka, který nicméně nebyl příslušný k rozhodnutí ve věci samé. Takový návrh by přitom skutečně mohl být použit jako prostředek k obejití pravidel nařízení č. 1206/2001, jelikož může příslušný soud, kterému by měl být tento návrh adresován, připravit o možnost provést výslech uvedeného svědka podle pravidel stanovených uvedeným nařízením. Naproti tomu okolnosti projednávané věci se liší od okolností věci, v níž byl vydán výše uvedený rozsudek St. Paul Dairy, jelikož návrh na předběžný výslech byl podán k příslušnému soudu.
37
Z výše uvedeného vyplývá, že příslušný soud členského soudu je oprávněn předvolat účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě jako svědka a vyslechnout jej v souladu s právem svého členského státu.
38
Posledně uvedený soud kromě toho může z nedostavení se účastníka řízení jako svědka bez uvedení legitimního důvodu vyvodit případné důsledky stanovené právem členského státu tohoto soudu, je-li při jejich uplatnění dodrženo unijní právo.
39
Za těchto podmínek je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení nařízení č. 1206/2001, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, je oprávněn za účelem takového výslechu tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.
K nákladům řízení
40
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Ustanovení nařízení Rady (ES) č. 1206/2001 ze dne 28. května 2001 o spolupráci soudů členských států při dokazování v občanských nebo obchodních věcech, zejména jeho čl. 1 odst. 1, musí být vykládána v tom smyslu, že příslušný soud členského státu, který si přeje vyslechnout jako svědka účastníka řízení s bydlištěm v jiném členském státě, je oprávněn za účelem takového výslechu tohoto účastníka řízení předvolat a vyslechnout v souladu s právem členského státu tohoto soudu.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.