Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 07/29/2020 
Spisová značka: 29 Cdo 416/2019 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2020:29.CDO.416.2019.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Směnka 
Smlouva o úvěru 
Zajištění závazku 
Pravomoc soudu 
Podmínky řízení 
Zastavení řízení 
Dotčené předpisy: § 103 o. s. ř. 
§ 104 odst. 1 o. s. ř. 
čl. 5 odst. 1 Nařízení () č. 1215/2012 
čl. 25 odst. 1 Nařízení () č. 1215/2012 
bod 9 Nařízení () č. 593/2008 
čl. 25 odst. 1,2 Nařízení () č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: C EU 
 
29 Cdo 416/2019-187  
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Gemmela a 
soudců JUDr. Jiřího Zavázala a Mgr. Milana Poláška v právní věci žalobkyně JUDr. Kateřiny 
Martínkové, se sídlem v Ostravě, Sokolská třída 22, PSČ 702 00, jako insolvenční správkyně 
dlužníka UNIBON - spořitelní a úvěrní družstvo „v likvidaci“, se sídlem v Ostravě, Velká 
2984/23, PSČ 702 00, identifikační číslo osoby 25 05 38 92, zastoupené Mgr. Ladislavem 
Popkem, advokátem, se sídlem v Ostravě, Sokolská třída 966/22, PSČ 702 00, proti žalovaným 1) 
LINEMA SK, s. r. o., se sídlem v Dubnici nad Váhom, Lieskovec 593/70, PSČ 018 41, 
Slovenská republika, identifikační číslo osoby 36 78 37 81, 2) J. B., narozenému XY, bytem XY, 
a 3) M. K., narozenému XY, bytem XY, všem zastoupeným Mgr. Jiřím Urbanem, advokátem, se 
sídlem v Holasicích, J. Fučíka 154, PSČ 664 61, vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 
17 Cm 45/2015, o dovolání žalovaných proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 31. 
října 2018, č. j. 7 Cmo 162/2016-144, takto:  
 
 
Usnesen�� Vrchního soudu v Olomouci ze dne 31. října 2018, č. j. 7 Cmo 162/2016-144, se 
zrušuje a věc se vrací tomuto soudu k dalšímu řízení.  
 
Odůvodnění: 
 
 
Krajský soud v Ostravě směnečným platebním rozkazem ze dne 21. července 2015, č. j. 17 Cm 
45/2015-22, uložil žalovaným, aby společně a nerozdílně zaplatili žalobkyni částku 544.087,-
EUR s 6% úrokem od 26. května 2014 do zaplacení, směnečnou odměnu 1.813,62 EUR a náhradu 
nákladů řízení.  
Proti směnečnému platebnímu rozkazu podali žalovaní námitky, v nichž (mimo jiné) uplatnili 
výhradu nedostatku pravomoci soudů České republiky, a to s ohledem na skutečnost, že z obsahu 
uplatněné směnky lze zjistit, že jde o tzv. zajišťovací směnku ke smlouvě o úvěru reg. č. 
0021400207 ze dne 7. října 2010 (dále jen „smlouva o úvěru“). Ve smlouvě o úvěru si (pozdější) 
dlužník a první žalovaná (výstavce směnky) sjednali tzv. prorogační doložku ohledně výlučné 
pravomoci soudů Slovenské republiky.  
Usnesením ze dne 14. března 2016, č. j. 17 Cm 45/2015-63, Krajský soud v Ostravě směnečný 
platební rozkaz zrušil a řízení zastavil (výrok I.); dále rozhodl o náhradě nákladů řízení (výrok 
II.).  
Soud prvního stupně vyšel z toho, že:  
1) Předmětem sporu je zaplacení směnky vlastní vystavené první žalovanou dne 7. října 2010 v 
Ostravě na částku 544.087,- EUR, splatné dne 25. května 2014, na řad dlužníka (UNIBON - 
spořitelní a úvěrní družstvo), avalované druhým a třetím žalovanými; směnka byla vystavena „ke 
smlouvě o úvěru“. Žaloba byla soudu prvního stupně doručena 19. února 2015.  
2) Ve smlouvě o úvěru si smluvní strany (dlužník a první žalovaná) mimo jiné sjednaly, že 
závazky vyplývající z této smlouvy jsou zajištěny dvěma vlastními blankosměnkami, 
vystavenými první žalovanou na řad dlužníka, avalovanými J. P. a druhým a třetím žalovanými, 
které budou použity v případě, že první žalovaná nesplní závazky ze smlouvy o úvěru řádně a 
včas. V bodě VII. 10. smlouvy o úvěru je uvedeno, že „smlouva se řídí slovenským právním 
řádem“ a že k řešení sporů z tohoto smluvního vztahu smluvní strany podpisem smlouvy zakládají 
pravomoc slovenského soudu.  
3) Dlužník a žalovaní „uzavřeli“ dne 7. října 2010 směnečné prohlášení ke (dvěma) 
blankosměnkám, vystaveným k zajištění závazku první žalované vrátit peněžní prostředky a 
zaplatit úroky podle smlouvy o úvěru; avalisté prohlásili, že jim je znám obsah smlouvy o úvěru.  
Na tomto základě soud prvního stupně ˗ cituje ustanovení § 103 a § 104 odst. 1 zákona č. 99/1963 
Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“), a vycházeje z článku 5 odst. 1 a článku 25 
odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí o občanských a obchodních věcech 
(přepracované znění) [dále jen „nařízení Brusel I bis“] ˗ uzavřel, že v dané věci není dána 
pravomoc českých soudů, když „prorogační dohoda“ je součástí smlouvy o úvěru, jejíž obsah byl 
znám (i) druhému a třetímu žalovaným (jako směnečným rukojmím); vztahuje se tak i na 
projednávanou věc, tj. na spor o zaplacení směnky, která sloužila „k zajištění smlouvy o úvěru“.  
Vrchní soud v Olomouci k odvolání žalobkyně usnesením ze dne 28. července 2016, č. j. 7 Cmo 
162/2016-83, změnil usnesení soudu prvního stupně tak, že „se směnečný platební rozkaz 
nezrušuje a řízení se nezastavuje“.  
Odvolací soud především konstatoval, že „pravomocí je třeba rozumět oprávnění toho kterého 
státního orgánu řešit věci a otázky, které zákon svěřuje do jeho kompetence. Zákon vymezuje 
civilní pravomoc soudu věcně tak, že v občanském soudním řízení se projednávají a rozhodují 
před soudem věci vyplývající z občanskoprávních, pracovních, rodinných, družstevních a 
obchodních vztahů. Občanský soudní řád především zdůrazňuje, že nedostatek pravomoci je
takovým nedostatkem podmínky řízení, které nelze odstranit, tudíž soud v takové situaci nemůže 
zvolit jiný postup, než řízení zastavit“.  
V posuzované věci dlužník a první žalovaná ve smlouvě o úvěru sjednali, že „případné spory z 
této smlouvy rozhodne věcně a místně příslušný slovenský soud“.  
Za tohoto stavu odvolací soud ˗ odkazuje na „rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 29 Odo 
1141/2006“ [správně jde o rozsudek ze dne 28. srpna 2008, sp. zn. 29 Odo 1141/2006, uveřejněný 
pod číslem 77/2009 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále jen „R 77/2009“)] ˗ zdůraznil, 
že prorogační doložka sjednaná ve smlouvě o úvěru „se automaticky nevztahuje i na spor 
směnečný, byť předmětná směnka slouží k jejímu zajištění, přičemž stran sporu směnečného 
nebyla žádná prorogační doložka tvrzena, natož pak prokázána“.  
„Pravomoc soudu Slovenské republiky nebyla v tomto případě dohodou stran sjednána, naopak je 
dána pravomoc soudu České republiky“.  
Pro úplnost odvolací soud dodal, že na směnce „absentuje“ údaj místa platebního, proto nastupuje 
tzv. zákonné platební místo, jímž je místo, kde byla směnka vystavena (čl. I. § 76 odst. 3 zákona 
č. 191/1950 Sb., zákona směnečného a šekového), a protože, dle údaje na směnce napsaného, byla 
směnka vystavena v Ostravě, je zákonným platebním místem Ostrava, tudíž místně (i věcně) 
příslušným soudem je Krajský soud v Ostravě [§ 9 odst. 2 písm. j), § 85a , § 87 písm. e) o. s. ř]  
Nejvyšší soud k dovoláním žalovaných usnesením ze dne 27. června 2018, č. j. 29 Cdo 330/2017-
111, zrušil usnesení odvolacího soudu ze dne 28. července 2016 a věc vrátil odvolacímu soudu k 
dalšímu řízení.  
Přitom s poukazem na judikaturu Soudního dvora Evropské unie [shrnutou v důvodech usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 29. května 2017, sp. zn. 30 Cdo 5260/2015, (následně) uveřejněném pod 
číslem 111/2018 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (dále jen „R 111/2018“)], na ustanovení 
čl. 25 nařízení Brusel I bis a na znění sporné prorogační doložky (viz bod VII. 10. smlouvy o 
úvěru) uzavřel, že z odůvodnění dovoláním napadeného usnesení zjevně neplyne, že by se 
odvolací soud vypořádal se všemi kritérii, významnými pro přijetí závěru, zda sporná prorogační 
doložka vskutku nevylučuje pravomoc soudů České republiky (a naopak zakládá pravomoc soudů 
Slovenské republiky) k projednání a rozhodnutí dané věci (odvolací soud se především nijak 
nevyjádřil k vazbě mezi smlouvou o úvěru a směnečným prohlášením, k úmyslu stran a k dalším 
shora konkretizovaným pravidlům výkladu prorogační doložky),  
Následně Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 31. října 2018, č. j. 7 Cmo 162/2016-144, 
(opět) změnil usnesení soudu prvního stupně ze dne 14. března 2016 tak, že směnečný platební 
rozkaz se nezrušuje a řízení se nezastavuje.  
Odvolací soud ˗ cituje ustanovení § 103 a § 104 odst. 1 o. s. ř. a vycházeje z bodu VII. 10. 
smlouvy o úvěru ˗ v prvé řadě zdůraznil, že předmětem řízení je uplatněné právo ze směnky, které 
nemá akcesorický a subsidiární charakter ve vztahu k směnkou zajištěné pohledávce. Prorogační 
doložka se tak „automaticky“ na spor směnečný nevztahuje, byť směnka byla vystavena k 
zajištění závazků ze smlouvy o úvěru.  
Dále odvolací soud odkázal „na rozsudek Soudního dvora ze dne 14. března 2013, věc sp. zn. C-
419/11, v řízení Česká spořitelna, a. s. proti Geraldu Feichterovi, v němž Soudní dvůr dovodil, že 
článek 5 bod 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 se použije pro určení soudu příslušného pro 
rozhodnutí o žalobě, kterou remitent vlastní směnky usazený v jednom členském státě uplatňuje
nároky z této vlastní směnky, která má v den svého podpisu neúplnou podobu a později je 
doplněná remitentem, vůči směnečnému rukojmímu s bydlištěm v jiném členském státě“.  
Jelikož mezi smluvní závazkové vztahy patří i závazkové vztahy vyplývající ze směnek cizích a 
vlastních [viz bod 9 Nařízení Evropského parlamentu a Rady ES č. 593/2008 ze dne 17. června 
2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)], je k projednání a rozhodnutí 
sporu v tomto řízení dána pravomoc soudů České republiky.  
Proto odvolací soud usnesení soudu prvního stupně změnil tak, že se směnečný platební rozkaz 
nezrušuje a řízení se nezastavuje.  
Proti usnesení odvolacího soudu podali žalovaní dovolání, které mají za přípustné podle 
ustanovení § 237 o. s. ř., majíce za to, že odvolací soud se při řešení otázky (ne)existence 
pravomoci soudů České republiky k projednání a rozhodnutí věci odchýlil od judikatury 
Nejvyššího soudu, včetně předchozího kasačního rozhodnutí sp. zn. 29 Cdo 330/2017.  
Dovolatelé akcentují, že prorogační doložka obsažená ve smlouvě o úvěru, ve spojení s dalšími 
ustanoveními této smlouvy a obsahem směnečného prohlášení k blankosměnkám, se vztahuje i na 
spor ze směnky. Přitom „nevidí“ žádnou souvislost mezi abstraktním, neakcesorickým 
charakterem směnečného závazku a odvolacím soudem tvrzenou „nemožností sjednat si 
prorogační dohodu prostřednictvím úvěrové smlouvy a vyplňovacího směnečného prohlášení, 
jsou-li ustanovení těchto dvou listin spolu v logickém souladu a vzájemně na sebe navazují“.  
Podle názoru dovolatelů „ignoroval“ odvolací soud právní závěry formulované Nejvyšším 
soudem v předchozím kasačním rozhodnutí; poukaz odvolacího soudu na rozhodnutí Soudního 
dvora Evropské unie ve věci sp. zn. C-419/11 považují za nepřípadný již proto, že v tomto 
rozhodnutí „prorogační doložka a zásady její interpretace vůbec nefigurují“.  
Konečně odvolacímu soudu vytýkají, že ve věci neaplikoval čl. 25 nařízení Brusel I bis.  
Proto požadují, aby Nejvyšší soud rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu k 
dalšímu řízení.  
Rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení (v aktuálním znění) se podává z 
bodu 2., článku II, části první zákona č. 296/2017 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních 
soudních, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony).  
Právní posouzení věci je obecně nesprávné, jestliže odvolací soud posoudil věc podle právní 
normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normu, sice správně určenou, 
nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.  
Podle ustanovení § 103 o. s. ř. kdykoli za řízení přihlíží soud k tomu, zda jsou splněny podmínky, 
za nichž může rozhodnout ve věci samé (podmínky řízení).  
Podle ustanovení § 104 odst. 1 o. s. ř., jde-li o takový nedostatek podmínky řízení, který nelze 
odstranit, soud řízení zastaví. Nespadá-li věc do pravomoci soudů nebo má-li předcházet jiné 
řízení, soud postoupí věc po právní moci usnesení o zastavení řízení příslušnému orgánu; právní 
účinky spojené s podáním žaloby (návrhu na zahájení řízení) zůstávají přitom zachovány.  
Podle ustanovení čl. 25 odst. 1 a 2 nařízení Brusel I bis, bez ohledu na bydliště stran, dohodnou-li 
se tyto strany, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost
soud nebo soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato 
dohoda není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná. Pokud se 
strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná. Tato dohoda o příslušnosti musí být 
uzavřena: a) písemně nebo ústně s písemným potvrzením; b) ve formě, která odpovídá zvyklostem 
zavedeným mezi těmito stranami, nebo c) v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá 
obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát, a které strany smluv tohoto druhu v 
daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí. Písemné formě jsou rovnocenná 
veškerá sdělení elektronickými prostředky, která umožňují trvalý záznam dohody.  
Nejvyšší soud především akcentuje, že odvolací soud v rozporu se závěry předchozího 
(kasačního) usnesení Nejvyššího soudu neposuzoval otázku (ne)existence pravomoci soudů 
Slovenské republiky z hlediska všech právně významných kritérií (viz judikatura Soudního dvora 
Evropské unie a Nejvyššího soudu v tomto usnesení zmíněná); již proto zůstalo jeho právní 
posouzení věci neúplné a tudíž i nesprávné.  
Jakkoli vskutku platí, že závazek ze směnky je zcela samostatný a oddělený od případného 
závazku, který byl původem jeho vzniku, přičemž i v případě tzv. směnek zajišťovacích je nutno 
dovodit, že nejsou akcesorickým závazkem ve vztahu k závazku jinému (jde o prostředek zajištění 
a nikoli o zajišťovací závazek) [k tomu srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. srpna 
2002, sp. zn. 25 Cdo 1839/2000, uveřejněný pod číslem 59/2004 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek, a R 77/2009], v poměrech dané věci nelze přehlédnout, že ujednání o zajištění 
pohledávky ze smlouvy o úvěru (dvěma) blankosměnkami je obsaženo přímo ve smlouvě o úvěru 
(včetně konkretizace obsahu blankosměnek údaji remitenta, výstavce, směnečných rukojmí a 
předpokladů pro jejich vyplnění a použití), jakož i včetně odkazu na směnečné prohlášení z téhož 
data, ve kterém výstavce a směneční rukojmí prohlásili, že je jim znám obsah smlouvy o úvěru.  
Je-li třeba při interpretaci prorogační doložky vycházet v první řadě z úmyslu stran a z formulace 
doložky, nemohl odvolací soud výše uvedené skutečnosti pominout a bez bližšího zjištění úmyslu 
stran smlouvy o úvěru (na rozdíl od soudu prvního stupně) uzavřít, že se prorogační doložka na 
spor ze zajišťovací směnky (přes shora uvedené) nevztahuje.  
Nejvyšší soud proto usnesení odvolacího soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení 
(§ 243e odst. 1 věta první o. s. ř.). Právní názor Nejvyššího soudu je pro odvolací soud závazný (§ 
243g odst. 1 o. s. ř.).  
Jelikož je v řízení žalováno více osob společně (a tyto osoby jako přímí dlužníci ze směnky 
sjednaly s remitentem „jediné“ směnečné prohlášení), přičemž stranami smlouvy o úvěru nebyli 
všichni žalovaní, Nejvyšší soud nad rámec výše uvedeného upozorňuje na závěry, které 
formuloval v rozsudku ze dne 29. října 2015, sp. zn. 29 Cdo 1849/2013, uveřejněném pod číslem 
85/2016, jakož i na závěry obsažené v rozsudcích Soudního dvora Evropské unie ze dne 1. 
prosince 2011, sp. zn. C-145/10, ze dne 12. července 2012, sp. zn. C-616/10, a ze dne 20. dubna 
2016, sp. zn. C-366/13. K použitelnosti závěrů v těchto rozsudcích formulovaných i ve vztahu k 
nařízení Brusel I bis viz např. obdobně důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. května 
2020, sp. zn. 29 Cdo 3306/2018, a v nich zmíněná předchozí judikatura Nejvyššího soudu.  
Poučení: Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.  
 
V Brně dne 29. 7. 2020
JUDr. Petr Gemmel 
předseda senátu