62021CC0822
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 7. září 2023 (
1
)
Věc C‑822/21
Lotyšská republika
proti
Švédskému království
„Nesplnění povinnosti státem – Směrnice 2014/49/EU – Systémy pojištění vkladů – Nepřevedení zaplacených příspěvků do fondu pojištění vkladů – Užitečný účinek – Loajální spolupráce mezi členskými státy Evropské unie“
I. Úvod
1.
Projednávanou žalobou pro nesplnění povinnosti Lotyšská republika vytýká Švédskému království, že nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 14 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/49/EU ze dne 16. dubna 2014 o systémech pojištění vkladů (
2
). Předmětem projednávané žaloby jsou konkrétně pravidla pro výběr příspěvků, které mají některé banky každoročně platit do systému pojištění vkladů (dále jen „SPV“) zřízeného na území členského státu, v souvislosti s přesuny poboček bank nacházejících se v jiných členských státech, což podle tohoto čl. 14 odst. 3 vede k převodu příspěvků uhrazených do SPV sídla banky za tyto pobočky během dvanácti měsíců předcházejících přesunu do příslušných vnitrostátních SPV po těchto přesunech. Lotyšská republika rovněž vytýká Švédskému království, že tím, že odmítá převod těchto příspěvků, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 3 SEU, neboť negativně ovlivňuje integraci jednotného trhu, a tím podrývá zásadu vzájemné důvěry mezi členskými státy (
3
).
2.
Na podporu Lotyšské republiky vstoupily do řízení jako vedlejší účastnice Estonská republika, Litevská republika a Evropská komise. Banka měla totiž sídlo ve Švédsku a uvedené převedené pobočky se nacházely v Estonsku, Lotyšsku a Litvě.
3.
Vzhledem k nízkému počtu mezistátních žalob pro nesplnění povinnosti (
4
) poskytne tato věc Soudnímu dvoru příležitost vyjasnit podmínky přípustnosti žaloby pro nesplnění povinnosti na základě článku 259 SFEU.
4.
V závěru svého uvažování navrhnu, aby Soudní dvůr prohlásil žalobu za přípustnou, ale zamítl ji ve věci samé s ohledem na skutečnost, že čistě teleologický výklad směrnice nemůže být důvodem pro žalobu pro nesplnění povinnosti, pokud byla jasná ustanovení této směrnice doslovně provedena, a není prokázána opačná, obecná a ustálená praxe.
II. Právní rámec
A.
Směrnice 2014/49
5.
Použijí se body 3 a 37 odůvodnění, jakož i čl. 6 odst. 1, čl. 7 odst. 1, čl. 10 odst. 1, 2, 6 a 8, čl. 13 odst. 1, jakož i čl. 14 odst. 1 až 4 směrnice 2014/49.
B.
Švédské právo
6.
Článek 13 lag om insättningsgaranti (zákon o pojištění vkladů) (
5
) ze dne 20. prosince 1995 stanoví, že orgán pro pojištění vkladů každoročně rozhoduje o výši splatných příspěvků a tyto příspěvky musí být zaplaceny do jednoho měsíce od data tohoto rozhodnutí.
7.
Podle článku 14 tohoto zákona se při úplném nebo částečném přesunu úvěrové instituce do jiného SPV převedou příspěvky, které uhradila během dvanácti měsíců před převodem, do tohoto jiného SPV.
III. Skutečnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
8.
Evropská skupina finančních služeb se sídlem ve Švédsku (Nordea Bank AB), která platí příspěvky na pojištění vkladů do švédského SPV, a to i za své pobočky umístěné v jiných členských státech, prošla v letech 2017 a 2018 restrukturalizací.
9.
Dne 1. října 2017 byly tři pobočky (
6
) této skupiny nacházející se v Estonsku, Lotyšsku a Litvě převedeny na jinou banku. Orgány pro pojištění vkladů těchto členských států požádaly švédský orgán pro pojištění vkladů o převod příspěvků zaplacených za každou převedenou pobočku. Rozhodnutím ze dne 3. října 2017 tento orgán těmto žádostem nevyhověl s odůvodněním, že během dvanácti měsíců před 1. říjnem 2017 nebyly zaplaceny žádné příspěvky.
10.
Dne 1. října 2018 převedla Nordea Bank, převodce uvedených poboček, své sídlo ze Švédska do Finska. Na žádost finského orgánu pro pojištění vkladů převedl švédský orgán pro pojištění vkladů ve dnech 4. října a 13. listopadu 2018 příspěvky, které tato skupina finančních služeb zaplatila během dvanácti měsíců před 1. říjnem 2018.
11.
Ve Švédsku jsou příspěvky do SPV za období od ledna do prosince splatné do jednoho měsíce od rozhodnutí orgánu pro pojištění vkladů, kterým se stanoví jejich výše (
7
). Pro rok 2016 tak bylo každoroční rozhodnutí tohoto orgánu přijato dne 2. září 2016 a Nordea Bank zaplatila svůj příspěvek dne 30. září 2016 (
8
). Pro rok 2017 přijal tento orgán své rozhodnutí dne 14. září 2017 a příspěvky byly uhrazeny dne 13. října 2017 (
9
). Pro rok 2018 bylo každoroční rozhodnutí uvedeného orgánu přijato dne 27. září 2018 a banka Nordea uhradila své příspěvky dne 28. září 2018 (
10
).
12.
Lotyšská republika a Litevská republika nezpochybnily rozhodnutí o odmítnutí převodu příspěvků do švédského SPV u švédských soudů.
13.
Naproti tomu žaloba Estonské republiky proti rozhodnutí o odmítnutí byla potvrzujícím rozsudkem Kammarrätten i Stockholm (Odvolací správní soud ve Stockholmu, Švédsko) ze dne 15. května 2018 zamítnuta s odůvodněním, že švédské právo správně provedlo unijní právo. Högsta förvaltningsdomstolen (Nejvyšší správní soud, Švédsko) rozsudkem ze dne 7. listopadu 2018 nepřipustil její kasační opravný prostředek proti tomuto potvrzujícímu rozsudku a zamítl její žádost o rozhodnutí o předběžné otázce s tím, že spor se netýká výkladu unijního práva, který by vyžadoval rozhodnutí Soudního dvora o předběžné otázce.
14.
V reakci na dopis, který jí lotyšský orgán pro pojištění vkladů zaslal dne 27. března 2019, Komise v dopise ze dne 9. října 2020 uznala, že neúplné znění čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 v podstatě nestanoví konkrétní scénáře zásahu v případech, kdy vnitrostátní orgán pro pojištění vkladů přijal rozhodnutí, jako je rozhodnutí o prodloužení lhůty pro zaplacení příspěvků, čímž ponechává prostor pro různé výklady.
15.
Estonský, lotyšský a litevský orgán pro pojištění vkladů zahájily mediační řízení se švédským orgánem pro pojištění vkladů pod záštitou Evropského orgánu pro bankovnictví (EBA), který věc uzavřel, jelikož nebylo dosaženo dohody, v průběhu roku 2019.
16.
V souladu s čl. 259 druhým a třetím pododstavcem SFEU podala Lotyšská republika dne 10. května 2021 Komisi žádost o odůvodněné stanovisko (dále jen „původní stížnost“). Poté, co si Komise vyžádala vyjádření Švédského království a vyslechla strany, vydala dne 30. července 2021 odůvodněné stanovisko, v němž měla za to, že Švédské království tím, že odmítlo převést do lotyšského SPV příspěvky, které Nordea Bank zaplatila za svou lotyšskou pobočku v období dvanácti měsíců před převodem, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 ve spojení s čl. 10 odst. 1 této směrnice. Naproti tomu měla Komise za to, že údajné porušení zásady loajální spolupráce stanovené v čl. 4 odst. 3 SEU ze strany Švédského království nebylo prokázáno.
IV. Řízení před Soudním dvorem
17.
Návrhem ze dne 30. prosince 2021 podala Lotyšská republika u Soudního dvora proti Švédskému království žalobu pro nesplnění povinnosti, v níž navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
konstatoval, že Švédské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, neboť tím, že odmítlo převést do lotyšského SPV příspěvky zaplacené lotyšskou pobočkou Nordea Bank vypočítané pro příspěvkové období v souladu s tímto ustanovením, jednalo Švédské království v rozporu s cílem této směrnice a nezaručilo užitečný účinek ustanovení uvedené směrnice;
–
konstatoval, že Švédské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 4 odst. 3 SEU, neboť tím, že odmítlo převést do lotyšského SPV příspěvky zaplacené lotyšskou pobočkou Nordea Bank vypočítané pro příspěvkové období v souladu s čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 Švédské království, negativně ovlivňuje integraci jednotného trhu, a podrývá tak vzájemnou důvěru (
11
) mezi členskými státy Evropské unie, která je základním předpokladem pro přeshraniční integraci;
–
uložil Švédskému království, pokud Soudní dvůr konstatuje, že Švédské království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 a čl. 4 odst. 3 SEU, aby napravilo zjištěné porušení tím, že převede ze švédského SPV do lotyšského SPV celou částku příspěvků zaplacených lotyšskou pobočkou Nordea Bank vypočítanou pro příspěvkové období v souladu s čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49;
–
konstatoval v případě, že čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 může být vykládán restriktivně, jeho slučitelnost s cílem této směrnice a povinnost švédského SPV převést do lotyšského SPV příspěvky zaplacené lotyšskou pobočkou Nordea Bank, a
–
uložil Švédskému království náhradu nákladů řízení.
18.
Na podporu Lotyšské republiky bylo povoleno vedlejší účastenství Estonské republiky rozhodnutím ze dne 19. května 2022, Litevské republiky rozhodnutím ze dne 25. května 2022 a Komise rozhodnutím ze dne 30. května 2022.
19.
Litevská republika podporuje všechna návrhová žádání žaloby, zatímco Estonská republika podporuje pouze první a třetí bod návrhových žádání a Komise pouze první bod.
20.
Švédské království navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
žalobu zamítl;
–
uložil Lotyšské republice náhradu nákladů řízení.
V. Shrnutí argumentů účastnic řízení
A.
K přípustnosti
21.
Švédské království se úvodem zabývá tím, zda jeho výklad čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 může být zpochybněn v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti, třebaže jednak měla Lotyšská republika možnost napadnout rozhodnutí přijaté švédským orgánem pro pojištění vkladů u švédských vnitrostátních soudů a jednak je žaloba pro nesplnění povinnosti nepřípustná, pokud se omezuje na žádost o výklad unijního práva. Švédská republika dodává, že se mimoto jedná o ustanovení o minimální harmonizaci.
22.
Pokud jde o první část žalobního důvodu týkající se porušení čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, Švédské království se domnívá, že Lotyšská republika změnila rozsah sporu v soudní fázi řízení o žalobě tím, že neodkázala na článek 10 této směrnice, který byl uveden na slyšení, které pro tyto dva členské státy uspořádala Komise dne 1. července 2021.
23.
Švédské království tvrdí, že druhá část žalobního důvodu vycházející z porušení zásady loajální spolupráce na základě čl. 4 odst. 3 SEU musí být zamítnuta, neboť Lotyšská republika v průběhu správního řízení poukazovala na porušení zásady rovného zacházení, pokud jde o zacházení s Finskou republikou, jejíž SPV se nacházel ve stejné situaci jako lotyšský SPV.
24.
Pokud jde o návrh Lotyšské republiky týkající se placení příspěvků švédským SPV do lotyšského SPV, Švédské království uvádí, že předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti nemůže být placení náhrady škody.
25.
Lotyšská republika odpovídá, jednak že je třeba směrnici 2014/49 vykládat, a to i v případě ustanovení o minimální harmonizaci, tak, aby bylo zajištěno, že jejího cíle zlepšit a zajistit stabilitu bankovní soustavy a ochranu vkladatelů bude skutečně dosaženo, a jednak že žaloba pro nesplnění povinnosti podle článku 259 SFEU není podmíněna vyčerpáním vnitrostátních opravných prostředků.
26.
Pokud jde o její první návrh na určení nesplnění povinnosti, Lotyšská republika popírá, že by změnila předmět sporu, který nebyl rozšířen ani změněn ve srovnání s její původní stížností založenou na čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, a domnívá se, že je třeba použít obdobně judikaturu týkající se žalob pro nesplnění povinnosti Komise, která nevyžaduje naprostou shodu mezi zněním výtek ve výroku odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními žaloby, pokud předmět sporu vymezený v odůvodněném stanovisku nebyl rozšířen nebo změněn.
27.
Pokud jde o její třetí návrh, Lotyšská republika tvrdí, že neplnění povinnosti vytýkané Švédskému království musí být nejen určeno, ale musí být také napraveno, a že tato náprava může mít pouze formu zaplacení odmítnutých příspěvků do lotyšského SPV, což nepředstavuje náhradu škody.
B.
K porušení čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49
28.
Lotyšská republika nezpochybňuje skutečnost, že Švédské království provedlo směrnici. Domnívá se, že čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 nesmí být vykládán formálně a doslovně, jak to učinilo Švédské království, ale ve spojení s čl. 10 odst. 1 této směrnice. Lotyšská republika má za to, že nesplnění povinnosti se vyznačuje tím, že nebyly převedeny příspěvky obdržené v souvislosti s činnostmi lotyšské pobočky.
29.
Podle Lotyšské republiky totiž vzhledem k tomu, že tento čl. 14 odst. 3 stanoví, že „[p]okud úvěrová instituce ukončí členství v jednom systému pojištění vkladů a připojí se k jinému systému pojištění vkladů, příspěvky uhrazené během dvanácti měsíců předcházejících ukončení členství […] se převedou tomuto druhému systému pojištění vkladů“, musí být vykládán s přihlédnutím k jeho kontextu a sledovaným cílům. Dodává, že bod 3 odůvodnění této směrnice je v tomto ohledu jasný, neboť uvádí, že uvedená „směrnice představuje základní nástroj pro dosažení vnitřního trhu v oblasti činnosti úvěrových institucí z hlediska svobody usazování i volného pohybu finančních služeb, přičemž současně posiluje stabilitu bankovní soustavy a ochranu vkladatelů“. Na základě toho dochází k závěru, že v případě změny SPV musí SPV hostitelského členského státu obdržet příspěvky, které byly vypočteny a vyžádány v souvislosti s převedenými činnostmi, za období dvanácti měsíců bez ohledu na to, kdy byly skutečně zaplaceny. Lotyšská republika upřesňuje, že formální výklad tohoto článku ze strany Švédského království zbavuje směrnici 2014/49 účinnosti, a to tím spíše že tento členský stát připouští lhůtu pro zaplacení příspěvku delší než jeden rok.
30.
Lotyšská republika dodává, že logika mechanismu zavedeného směrnicí 2014/49 spočívá v tom, že příspěvky za dvanáct měsíců předcházejících přesunu činnosti se převádějí do SPV hostitelského členského státu, neboť ten se dnem přesunu stává rozhodujícím pro výplatu pojištění splatného vkladatelům, kterých se tato činnost týká. Lotyšská republika uvádí, že podobný mechanismus se uplatňuje v případě, kdy je třeba vyplatit náhradu vkladatelům pobočky: náhradu jim vyplácí SPV hostitelského členského státu na základě pokynů SPV domovského členského státu, který musí před výplatou vkladatelům poskytnout potřebné finanční prostředky a uhradit náklady vzniklé SPV hostitelského členského státu.
31.
Komise podporuje úvahy Lotyšské republiky, když upřesňuje, že čl. 10 odst. 1, který stanoví, že se příspěvek poskytuje nejméně jednou ročně, a čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 je třeba vykládat společně, neboť tato dvě ustanovení jsou zásadně propojena za účelem zajistit cíle této směrnice, zejména solidaritu mezi úvěrovými institucemi v případě selhání, která je uvedena v bodě 37 odůvodnění uvedené směrnice (
12
). Podle názoru Komise byly příspěvky považovány za protiplnění pojištění vkladů po určitou dobu, a proto musí být převedeny, když je břemeno pojištění přeneseno na jiný SPV.
32.
Estonská republika a Litevská republika dospívají ke stejnému závěru jako Lotyšská republika, neboť švédský SPV ze stejných důvodů odmítl po přesunu poboček nacházejících se na jejich území převést příspěvky vybrané za činnosti těchto poboček do jejich vnitrostátních SPV.
33.
Švédské království naopak tvrdí, že teleologický výklad nelze použít ke zhojení mezery v čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, který nestanoví taxativní řešení ohledně převodu finančních prostředků z jednoho systému do druhého. Tento článek je třeba podle Švédského království přepracovat tak, aby zohledňoval případy, které nejsou upraveny, jak navrhují EBA a European Forum of Deposit Insurers (
13
). Švédské království rovněž zpochybňuje, zejména z důvodu chybějícího poměru mezi výší vkladů pojištěných úvěrovou institucí a minimální výší příspěvků, rozsah, který Komise přiznává důsledkům doslovného výkladu uvedeného článku, pokud jde o závažné dopady na dotvoření vnitřního trhu a narušení důvěry v SPV a spolupráci mezi členskými státy. Kromě toho se Švédské království domnívá, že otázka souvislosti mezi přesunem činností, a tedy i rizik do jiného členského státu, a převodem příspěvků není jasně upravena.
34.
Švédské království má za to, že znění článku 10 směrnice 2014/49 je v unijním právu obvyklé a neukládá ani konkrétní datum platby, ani to, aby se příspěvek vybíraný alespoň jednou ročně vztahoval ke konkrétnímu příspěvkovému období (zejména v případě sporu o výši příspěvku).
35.
Švédské království poukazuje na rozpor ve sledu úvah, neboť pokud musí platba proběhnout s ohledem na příspěvkové období (nikoliv doslovný výklad čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49), datum platby alespoň jednou ročně již není relevantní.
C.
K porušení čl. 4 odst. 3 SEU
36.
Lotyšská republika uvádí, že judikatura Soudního dvora vyvozuje ze zásady loajální spolupráce chráněné čl. 4 odst. 3 SEU povinnost členských států jednak učinit veškerá vhodná opatření k zajištění působnosti a účinnosti unijního práva a k odstranění protiprávních důsledků porušení tohoto práva a jednak navzájem se respektovat a pomáhat si při plnění úkolů vyplývajících ze Smluv. Z toho vyvozuje, že odmítnutí švédského SPV převést na lotyšský SPV příspěvky, které obdržel v souvislosti s lotyšskou pobočkou, je v rozporu se zásadou loajální spolupráce a zásadou rovnosti, neboť ve srovnatelné právní situaci švédský SPV souhlasil s převodem příspěvků do finského SPV.
37.
Švédské království naopak zpochybňuje skutečnost, že doslovné použití čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 může představovat porušení zásady loajální spolupráce. Dodává, že ve většině případů převodů příspěvků zohlednil SPV domovského členského státu právě datum skutečné platby. Kromě toho uvádí, že se se žádostí finského SPV zacházelo odlišně, protože příspěvky byly zaplaceny během dvanácti měsíců před přesunem sídla.
VI. Analýza
A.
K přípustnosti
38.
Zaprvé, pokud jde o předmět žaloby pro nesplnění povinnosti, ustálená judikatura Soudního dvora je jasná ve dvou bodech.
39.
Soudní dvůr na jedné straně připomíná, že cílem, který sleduje řízení zavedené v článku 259 SFEU, je určit, zda je jednání členského státu v rozporu s unijním právem, a přimět tento členský stát, aby v tomto jednání ustal (
14
). Z toho vyvozuje důsledek, že žaloba na základě tohoto článku, která se týká budoucích a možných nesplnění povinností nebo se omezuje na žádost o výklad unijního práva, je nepřípustná (
15
).
40.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Švédské království, je tak žaloba Lotyšské republiky pro nesplnění povinnosti týkající se jednání Švédského království v souvislosti s platbou příspěvků ze švédského SPV do lotyšského SPV přípustná, neboť jejím cílem je určení nesplnění povinností v minulosti, a pouze z tohoto důvodu Lotyšská republika předkládá Soudnímu dvoru výklad směrnice 2014/49, pokud jde o způsob, jakým musí dojít k převodu příspěvků při přesunu činností souvisejících s vklady mezi dvěma členskými státy. Tento výklad této směrnice byl kromě toho alespoň částečně převzat Komisí v odůvodněném stanovisku ze dne 30. července 2021. Kromě toho není sporné, že Švédské království provedlo čl. 14 odst. 3 uvedené směrnice. První část žalobního důvodu v žalobě Lotyšské republiky je tedy v rozsahu, v němž se nedomáhá výkladu směrnice ze strany Soudního dvora, nýbrž určení porušení ustanovení směrnice tak, jak je vykládána tímto členským státem a Komisí, podle mého názoru přípustná.
41.
Na druhé straně Soudní dvůr připomíná, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti se nelze u Soudního dvora domáhat ničeho jiného než určení existence tvrzeného nesplnění povinnosti za účelem jeho nápravy, a zejména jej nelze žádat, aby členskému státu uložil povinnost jednat v zájmu dodržování unijního práva určitým konkrétním způsobem (
16
).
42.
Lotyšská republika se přitom nedomáhá pouze určení tvrzeného nesplnění povinnosti, ale rovněž navrhuje, aby Soudní dvůr uložil Švédskému království povinnost převést do lotyšského SPV příspěvky zaplacené do švédského SPV v souvislosti s činnostmi lotyšské pobočky Nordea Bank, a to i podpůrně kdyby Soudní dvůr přijal striktní výklad čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49. V důsledku toho musí být návrhy Lotyšské republiky týkající se převodu příspěvků mezi švédským SPV a lotyšským SPV prohlášeny za nepřípustné.
43.
Zadruhé, pokud jde o otázku změny rozsahu sporu mezi postupem před zahájením soudního řízení a soudním řízením o žalobě, je třeba poznamenat, že v kontextu vyznačujícím se nízkým počtem mezistátních žalob pro nesplnění povinnosti (
17
) se nikdy nevyskytla otázka použití judikatury Soudního dvora ve vztahu k žalobám pro nesplnění povinnosti podaným Komisí na základě článku 258 SFEU per analogiam. Projednávaná věc umožní Soudnímu dvoru tuto situaci vyjasnit.
44.
Soudní dvůr totiž rozhodl, že v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti má postup před zahájením soudního řízení za cíl dát dotčenému členskému státu příležitost jednak splnit své povinnosti, které pro něj vyplývají z unijního práva, a jednak účelně uplatnit důvody na jeho obranu proti výtkám Komise. Z toho vyplývá, že předmět žaloby podané na základě článku 258 SFEU je vymezen postupem před zahájením soudního řízení upraveným v tomto ustanovení, a nelze ho tudíž v průběhu soudního řízení rozšířit (
18
).
45.
Soudní dvůr z toho vyvodil, že odůvodněné stanovisko Komise a žaloba musejí být založeny na stejných důvodech, takže Soudní dvůr nemůže zkoumat důvod, který nebyl uveden v odůvodněném stanovisku, které musí obsahovat soudržný a podrobný výklad důvodů, které vedly Komisi k přesvědčení, že dotčený členský stát nesplnil povinnosti, které pro něj vyplývají ze Smlouvy (
19
). Tento požadavek však nemůže jít tak daleko, aby v každém případě vyžadoval naprostou shodu mezi zněním výtek ve výroku odůvodněného stanoviska a návrhovými žádáními žaloby, pokud předmět sporu vymezený v odůvodněném stanovisku nebyl rozšířen nebo změněn (
20
).
46.
Článek 259 čtvrtý pododstavec SFEU však stanoví, že nevydá-li Komise odůvodněné stanovisko ve lhůtě tří měsíců ode dne žádosti členského státu, nezbavuje to tento členský stát možnosti předložit věc Soudnímu dvoru. V takovém případě nemůže odůvodněné stanovisko sloužit k vymezení diskuse.
47.
Vzhledem k tomu, že z čl. 259 druhého pododstavce SFEU vyplývá, že postup před zahájením řízení o nesplnění povinnosti mezi členskými státy je povinný, lze podle mého názoru první část argumentace (
21
) plně použít v rámci tohoto řízení. Naproti tomu, za účelem vymezení rozsahu sporu je třeba zohlednit především žádost členského státu a odůvodněné stanovisko, pokud bylo vydáno.
48.
Pokud tak jde o první tvrzené nesplnění povinnosti, na rozdíl od toho, co tvrdí Švédské království, byl čl. 10 odst. 1 této směrnice předmětem diskuse v rámci postupu před zahájením soudního řízení z podnětu Lotyšské republiky pouze prostřednictvím výkladu na podporu teleologického výkladu čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, jak vyplývá z odůvodněného stanoviska Komise. Navíc není citován ani v závěru původní stížnosti, ani ve výroku žaloby Lotyšské republiky. Kromě toho byl odkaz na tento článek 10 v žalobě a v původní stížnosti uveden v obdobném znění, aniž bylo vytýkáno porušení uvedeného článku. V důsledku toho musí být tato první námitka nepřípustnosti zamítnuta.
49.
Pokud jde o druhé nesplnění povinnosti týkající se porušení zásady loajální spolupráce, na rozdíl od shrnutí návrhů Lotyšské republiky v odůvodněném stanovisku je z původní stížnosti Lotyšské republiky zřejmé, že k odůvodnění této části žalobního důvodu byl namítán jak údajný nesprávný výklad čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 ze strany Švédského království, který nerespektuje cíle této směrnice, tak porušení rovného zacházení s lotyšským SPV a finským SPV. Švédskému království byla proto dána možnost předložit své argumenty k těmto dvěma bodům a rozsah sporu nebyl v soudním řízení změněn ani rozšířen. Tato druhá námitka nepřípustnosti musí být rovněž zamítnuta.
50.
Pokud jde o nevyčerpání vnitrostátních opravných prostředků, účastnice řízení, včetně Švédského království ve své duplice, souhlasí s tím, že článek 259 SFEU takovou podmínku neukládá. Tato třetí námitka nepřípustnosti musí být zamítnuta.
B.
K části žalobního důvodu založené na čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49
51.
Je nesporné, že Švédské království provedlo doslovně čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 do své vnitrostátní právní úpravy, když v článku 14 zákona o pojištění vkladů stanovilo, že v případě přesunu úvěrové instituce, v jehož důsledku tato instituce spadá do jiného SPV, se příspěvky zaplacené během dvanácti měsíců předcházejících tomuto přesunu převedou do tohoto jiného SPV. Švédské království uplatnilo toto pravidlo tak, že vzalo v úvahu datum zaplacení příspěvků, jak stanoví čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, což vedlo k tomu, že do estonského, lotyšského a litevského SPV nebyly příspěvky převedeny, protože příspěvky byly zaplaceny k datu před obdobím dvanácti měsíců předcházejícím přesunu instituce nebo po něm, a do finského SPV byly převedeny dvakrát.
52.
Lotyšská republika, podporovaná Komisí, jakož i Estonskou a Litevskou republikou, především tvrdí, že čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 je třeba vykládat nikoli doslovně, nýbrž čistě teleologicky, a to jednak na základě výkladu tohoto ustanovení ve spojení s článkem 10 této směrnice a jednak na základě cílů uvedené směrnice připomenutých v bodech 3 a 37 odůvodnění, a sice usilovat o dotvoření vnitřního trhu posílením stability bankovní soustavy a ochrany vkladatelů a vytvořením solidarity mezi všemi úvěrovými institucemi na daném finančním trhu. Lotyšská republika, jakož i Estonská republika, Litevská republika a Komise z toho vyvozují, že převod příspěvků musí odpovídat převodu odpovědnosti mezi SPV v návaznosti na přesun úvěrové instituce.
53.
Zaprvé výklad čl. 14 odst. 3 ve spojení s čl. 10 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2014/49 zřejmě na první pohled umožňuje se domnívat, že buď musí platba příspěvku do SPV proběhnout každý rok ke stanovenému datu, nebo se musí jednat o platbu příspěvku splatného za předchozích dvanáct měsíců.
54.
Platba příspěvků ke stanovenému datu vyžaduje možnost provádět převody jakýkoliv den v roce, což není nutně možné.
55.
Úvaha, že na základě tohoto společného výkladu čl. 14 odst. 3 a čl. 10 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 2014/49 je příspěvek, který musí být převeden, příspěvkem splatným za dvanáct měsíců předcházejících přesunu úvěrové instituce, by vedla k nelogické úvaze, neboť pokud dlužná částka odpovídá období (předchozím dvanácti měsícům), jak uvádí Švédské království, není již nutné uvádět, jak stanoví čl. 10 odst. 1 druhý pododstavec této směrnice, že se jedná o roční odvod.
56.
Mimoto je znění tohoto čl. 10 odst. 1 druhého pododstavce v podstatě podobné znění, které bylo přijato pro příspěvky do mechanismů financování pro řešení krize bank (
22
) nebo do Jednotného fondu pro řešení krizí (
23
) a které stanoví výběr příspěvků „alespoň jednou ročně“, což ponechává členským státům určitou volnost při organizaci tohoto výběru. V oblasti řešení krize bank však není upraven převod příspěvků v případě změny mechanismu financování.
57.
Nicméně lhůta jednoho měsíce poskytnutá v článku 13 zákona o pojištění vkladů pro zaplacení požadovaného příspěvku se nejeví být v rozporu s čl. 10 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2014/49, který nestanoví jinou povinnost než povinnost platit příspěvek do SPV alespoň jednou ročně. Kromě toho čl. 14 odst. 3 této směrnice odkazuje pouze na platby uhrazené „během dvanácti měsíců předcházejících ukončení členství v systému“.
58.
Je pravda, že Komise ve vztahu k tomu, co se jeví jako nedostatek ve znění původního textu směrnice 2014/49, měla možnost upřesnit znění čl. 14 odst. 3 této směrnice ve svém návrhu na změnu směrnice ze dne 18. dubna 2023, když uvedla, že v případě převodu úvěrové instituce nebo části jejích činností mezi dvěma SPV odlišných členských států, převede SPV domovského členského státu na SPV hostitelského členského státu příspěvky splatné za posledních dvanáct měsíců předcházejících změně SPV (
24
).
59.
Zadruhé čl. 10 odst. 2 směrnice 2014/49 stanoví, že disponibilní finanční prostředky SPV musí dosáhnout přinejmenším cílové výše 0,8 % objemu pojištěných vkladů jeho členů. I kdyby, na rozdíl od toho, co tvrdí Švédské království, existovala souvislost mezi výší příspěvku do SPV a výší pojištěných vkladů v době stanovení příspěvku (
25
), je třeba konstatovat, že tato souvislost přestává platit, jakmile (a pokud) je této cílové výše dosaženo.
60.
Článek 10 odst. 2 druhý pododstavec této směrnice totiž stanoví, že „[p]okud finanční kapacita [SPV] klesne pod [uvedenou] cílovou výši, zahájí se opět výběr příspěvků, dokud není znovu dosaženo alespoň cílové výše“.
61.
Přistoupení nové úvěrové instituce v rámci SPV proto automaticky zvýší celkovou částku pojištěných vkladů a může vést k výzvě k úhradě příspěvku v rámci tohoto SPV. Pokud tato úvěrová instituce přechází z SPV jiného členského státu, mělo by být toto přistoupení případně doprovázeno převodem příspěvku, který zaplatila do SPV domovského členského státu během dvanácti měsíců před svým příchodem, a nepovede k nové výzvě k úhradě příspěvků, pokud převedený příspěvek pokrývá podíl nových pojištěných vkladů.
62.
Přistoupení úvěrové instituce z třetí země do SPV členského státu přitom nebude doprovázeno převodem příspěvků a zvýšení cílové úrovně a případné obnovení nebo zvýšení příspěvků ponesou všechny úvěrové instituce patřící do tohoto SPV.
63.
Stejně tak přesun úvěrové instituce z SPV členského státu, u něhož bylo dosaženo cílové úrovně a do kterého tato instituce v posledních dvanácti měsících nezaplatila žádný příspěvek, nejenže nepovede k převodu příspěvků do SPV hostitelského členského státu, ale dokonce může, jak je uvedeno v předchozím bodě tohoto stanoviska, vést ke zvýšení příspěvků do SPV hostitelského členského státu v důsledku zvýšení objemu pojištěných vkladů, a tedy i cílové úrovně.
64.
Existuje tak mnoho případů, kdy přistoupení úvěrové instituce do SPV nebude mít za následek převod příspěvků do tohoto SPV. Je proto obtížné vyvodit argument z důsledků přesunu úvěrové instituce z hlediska odpovědnosti za převod příspěvků.
65.
Zatřetí, pokud jde o cíle směrnice 2014/49 připomenuté v bodech 3 a 37 odůvodnění, nezdá se mi, že by odůvodňovaly čistě teleologický výklad čl. 14 odst. 3 této směrnice.
66.
V případě, jak bylo uvedeno výše, že neexistuje úzká souvislost mezi přenosem odpovědnosti a převedením příspěvků, je třeba z toho totiž rovněž dovodit, že unijní normotvůrce tento rozpor předpokládal, přičemž usiloval o stabilitu bankovního soustavy, jakož i o ochranu vkladatelů a o zavedení solidarity mezi úvěrovými institucemi.
67.
V každém případě je o stabilitu bankovní soustavy usilováno především prostřednictvím pojištění vkladů, jehož cílem je zabránit hromadným výběrům částek uložených v bankovních institucích. Stejně tak jsou vkladatelé chráněni zavedením pojištění souhrnu vkladů do výše 100000 eur na vkladatele a úvěrovou instituci v případě, že se vklady stanou nedisponibilními (
26
). Kromě toho se solidarita mezi všemi úvěrovými institucemi uvedená v bodě 37 odůvodnění směrnice 2014/49 týká úvěrových institucí na daném finančním trhu, a nikoliv všech úvěrových institucí v Unii: neexistuje tak žádný rozpor v přenášení břemene případné odpovědnosti nové úvěrové instituce, která přichází do SPV bez převodu příspěvků, na ostatní úvěrové instituce patřící do tohoto SPV.
68.
Proto lze jen stěží konstatovat, že Švédské království tím, že stanovilo, že do SPV hostitelského členského státu budou převedeny pouze příspěvky do SPV zaplacené během dvanácti měsíců předcházejících přesunu úvěrové instituce, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49, a to i v případě, že je toto ustanovení vykládáno ve spojení s čl. 10 odst. 1 druhým pododstavcem této směrnice.
69.
Pokud jde o lhůtu jednoho měsíce od rozhodnutí orgánu pro pojištění vkladů pro úhradu příspěvku, existuje judikatura, která připouští, že praxe vykazující určitý stupeň stálosti a obecnosti, která není v souladu se správným provedením směrnice, může být předmětem žaloby pro nesplnění povinnosti (
27
).
70.
V projednávané věci se sice nejeví, že by zavedení takové lhůty bylo v rozporu se směrnicí 2014/49, je však třeba zkoumat, zda existuje obecná a ustálená praxe švédského SPV, která není v souladu s touto směrnicí nebo zákonem, který ji provádí, narušující zásadu převodu příspěvků stanovenou v čl. 14 odst. 3 uvedené směrnice.
71.
O příspěvku na rok 2016 bylo totiž rozhodnuto dne 2. září 2016 a byl zaplacen dne 30. září 2016, tedy ve lhůtě jednoho měsíce. O příspěvku na rok 2017 bylo rozhodnuto dne 14. září 2017 a byl uhrazen dne 13. října 2017. A konečně o příspěvku na rok 2018 bylo rozhodnuto dne 27. září 2018 a následující den byl zaplacen.
72.
Článek 14 odst. 4 druhý pododstavec směrnice 2014/49 stanoví, že „[p]okud úvěrová instituce hodlá provést přesun z jednoho SPV do druhého v souladu s touto směrnicí, ohlásí svůj záměr alespoň v šestiměsíčním předstihu“.
73.
Nordea Bank tedy měla nejpozději 1. dubna 2017 informovat švédský SPV o svém záměru prodat své pobočky k 1. říjnu 2017. Stejně tak měla Nordea Bank nejpozději 1. dubna 2018 informovat švédský SPV o svém záměru přesunout sídlo do Finska.
74.
Ačkoli se může zdát překvapivé, že švédský orgán pro pojištění vkladů měnil v průběhu tří zkoumaných let každoročně datum rozhodnutí, kterým stanovil výši příspěvků do SPV, tato skutečnost nedostačuje k prokázání obecné, ustálené a záměrné praxe, jejímž cílem je zabránit převodu příspěvků do jiného SPV.
75.
Jestliže Nordea Bank věděla, když stanovila přesun poboček na 1. října 2017, že příspěvek na rok 2016 nebude převeden, neboť jej zaplatila dne 30. září 2016, nemohla nevědět, že v případě zaplacení příspěvku na rok 2017 dne 13. října 2017, tedy po 30. září 2017, tento příspěvek nebude převeden do SPV členských států, v nichž se nacházejí převedené pobočky. Stejně tak tím, že stanovila přesun svého sídla na 1. října 2018 a uhradila svůj příspěvek za rok 2018 den po rozhodnutí o stanovení výše příspěvku, tedy 28. září 2018, Nordea Bank věděla, že její příspěvky za roky 2017 a 2018 budou uhrazeny finskému SPV.
76.
V důsledku toho nejenže není prokázána obecná a ustálená praxe švédského SPV, neboť období tří let není k prokázání takové praxe dostatečné a nevedlo k automatickému odmítnutí převodu příspěvků, ale i nepřevedení příspěvků vyplývá z volby Nordea Bank ohledně data platby těchto příspěvků do švédského SPV.
77.
Závěrem nemám za to, že by Švédské království nesplnilo povinnosti vyplývající z výkladu čl. 14 odst. 3 ve spojení s čl. 10 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2014/49, a proto je třeba první část žalobního důvodu zamítnout.
C.
K druhé části žalobního důvodu, založené na čl. 4 odst. 3 SEU
78.
Připomínám, že v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora platí, že jestliže „ze zásady loajální spolupráce zakotvené v čl. 4 odst. 3 SEU vyplývá, že členské státy jsou povinny přijmout veškerá opatření nezbytná k zajištění působnosti a účinnosti unijního práva“ (
28
), „[n]esplnění obecné povinnosti loajální spolupráce, která vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU, lze konstatovat pouze u jednání, která jsou odlišná od jednání zakládajících nesplnění zvláštních povinností vytýkané členskému státu“ (
29
).
79.
V důsledku toho je třeba zkoumat dva důvody, na nichž je návrh Lotyšské republiky založen.
80.
Na jedné straně, pokud jde o nesprávný výklad čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49 popírající cíle této směrnice, toto tvrzené nesplnění povinnosti se ve skutečnosti týká stejného jednání, jako je jednání, na němž je založena první část žalobního důvodu, neboť toto odmítnutí přímo souvisí s výkladem tohoto čl. 14 odst. 3. Jak uvedla generální advokátka T. Ćapeta, skutečnost, že členský stát chápe unijní právo jinak než Komise, sama o sobě nepředstavuje porušení zásady loajální spolupráce ze strany tohoto členského státu (
30
). Totéž platí, i když členský stát chápe unijní právo jinak než jiný členský stát. Takto odůvodněná část žalobního důvodu tedy není opodstatněná.
81.
Na druhé straně, pokud jde o porušení rovnosti v zacházení s žádostmi estonského, lotyšského a litevského SPV ve srovnání s žádostí finského SPV, je třeba poznamenat, že toto tvrzení je rovněž založeno na sporném výkladu čl. 14 odst. 3 směrnice 2014/49.
82.
V každém případě lze porušení rovnosti konstatovat pouze v případě odlišného zacházení se stejnými situacemi nebo stejného zacházení s odlišnými situacemi.
83.
V projednávané věci se však situace estonského, lotyšského a litevského SPV na jedné straně a finského SPV na straně druhé liší. Během dvanácti měsíců předcházejících změně SPV, tedy od 1. října 2016 do 30. září 2017, totiž nebyly do švédského SPV zaplaceny žádné příspěvky v souvislosti s činnostmi převedených poboček, zatímco během dvanácti měsíců předcházejících přesunu sídla do Finska byly do tohoto SPV zaplaceny příspěvky, které byly převedeny do finského SPV. Nesplnění povinnosti loajální spolupráce se proto nemůže zakládat na tomto důvodu.
84.
Část žalobního důvodu založenou na nedodržení zásady loajální spolupráce je třeba zamítnout.
VII. Závěry
85.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
„1)
Žaloba se zamítá.
2)
Lotyšské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Estonská republika a Litevská republika, jakož i Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2014, L 173, s. 149.
(
3
) – Zatímco Lotyšská republika v návrhových žádáních své žaloby poukazuje na porušení zásady vzájemné důvěry, v odůvodnění této žaloby odkazuje na zásadu loajální spolupráce (body 39 až 41). Domnívám se tedy, že Lotyšská republika se v rámci tvrzení o porušení čl. 4 odst. 3 SEU dovolává porušení zásady loajální spolupráce.
(
4
) – Viz zejména rozsudky ze dne 4. října 1979, Francie v. Spojené království (141/78, EU:C:1979:225); ze dne 16. května 2000, Belgie v. Španělsko (C‑388/95, EU:C:2000:244); ze dne 12. září 2006, Španělsko v. Spojené království (C‑145/04, EU:C:2006:543); ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630); ze dne 18. června 2019, Rakousko v. Německo (C‑591/17, EU:C:2019:504), jakož i ze dne 31. ledna 2020, Slovinsko v. Chorvatsko (C‑457/18, EU:C:2020:65).
(
5
) – SFS 1995, č. 1571.
(
6
) – Dále jen „převedené pobočky“.
(
7
) – Viz bod 6 tohoto stanoviska.
(
8
) – Tedy dvanáct měsíců a jeden den před převodem poboček.
(
9
) – Tedy po přesunu poboček a méně než dvanáct měsíců před přesunem sídla do Finska.
(
10
) – Tedy méně než dvanáct měsíců před přesunem sídla.
(
11
) – Viz poznámka pod čarou 3 tohoto stanoviska.
(
12
) – Tento bod odůvodnění stanoví: „Ochrana vkladů je podstatnou součástí dotvoření vnitřního trhu a nezbytným doplňkem systému dohledu nad úvěrovými institucemi, neboť vytváří solidaritu všech institucí na daném finančním trhu pro případ, že se některá z nich ocitne v selhání. Členské státy by tedy měly mít možnost povolit, aby si systémy pojištění vkladů navzájem dobrovolně půjčovaly peníze.“
(
13
) – Neziskový spolek, který sdružuje zejména SPV.
(
14
) – Viz rozsudek ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 67 a citovaná judikatura).
(
15
) – Viz rozsudek ze dne 16. října 2012, Maďarsko v. Slovensko (C‑364/10, EU:C:2012:630, bod 68).
(
16
) – Viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Komise v. Polsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanismus pro relokaci žadatelů o mezinárodní ochranu) (C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, bod 56 a citovaná judikatura).
(
17
) – Viz rozsudky citované v poznámce pod čarou 4 tohoto stanoviska.
(
18
) – Viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Komise v. Francie (C‑237/12, EU:C:2014:2152, bod 74 a citovaná judikatura).
(
19
) – Viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Komise v. Francie (C‑237/12, EU:C:2014:2152, bod 74 a citovaná judikatura).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 27. ledna 2021, Komise v. Rakousko (DPH – Cestovní kanceláře) (C‑787/19, EU:C:2021:72, bod 21).
(
21
) – Viz bod 44 tohoto stanoviska.
(
22
) – Viz čl. 103 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/59/EU ze dne 15. května 2014, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 82/891/EHS, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU a 2013/36/EU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 a (EU) č. 648/2012 (Úř. věst. 2014, L 173, s. 190).
(
23
) – Viz čl. 70 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010 (Úř. věst. 2014, L 225, s. 1).
(
24
) – Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady, kterou se mění směrnice 2014/49/EU, pokud jde o rozsah ochrany vkladů, použití finančních prostředků systémů pojištění vkladů, přeshraniční spolupráci a transparentnost [COM(2023) 228 final].
(
25
) – Viz čl. 10 odst. 2 první pododstavec, čl. 10 odst. 6 druhý pododstavec, čl. 10 odst. 8 a čl. 13 odst. 1 směrnice 2014/49.
(
26
) – Viz čl. 6 odst. 1 a čl. 7 odst. 1 směrnice 2014/49.
(
27
) – Viz rozsudek ze dne 22. září 2016, Komise v. Česká republika (C‑525/14, EU:C:2016:714, bod 14 a citovaná judikatura).
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Slovinsko (Archivy ECB) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, bod 119 a citovaná judikatura).
(
29
) – Viz rozsudek ze dne 14. července 2022, Komise v. Dánsko (AOP Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:561, bod 75 a citovaná judikatura).
(
30
) – Viz stanovisko generální advokátky T. Ćapeta ve věci Komise v. Dánsko (AOP Feta) (C‑159/20, EU:C:2022:198, bod 84).