null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 26. března 2026(1)
Věc C‑611/24
MA
proti
Upravitelen savet na Balgarska narodna banka
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Varchoven administrativen sad (Nejvyšší správní soud, Bulharsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Statut Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky – Odvolání z funkce
viceguvernéra národní centrální banky – Článek 14
odst. 2 statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky – Použitelnost – Článek 130 SFEU – Zásada nezávislosti národních centrálních bank“
I.      Úvod
1.        „V zemích, kde není žádná emisní centrální banka, by měla být taková banka zřízena […] Banky, a zejména emisní banky, by neměly být vystavovány žádnému politickému tlaku a své činnosti by měly podřídit pouze požadavkům obezřetného financování.“(2)
2.        Výše uvedené prohlášení, které zaznělo na Mezinárodní finanční konferenci(3) v roce 1920, je stále relevantní, neboť zdůrazňuje dva klíčové aspekty činnosti centrální banky.
3.        Zaprvé svědčí o tom, jak pevně jsou centrální banky současnými předpisy ústavního práva ukotveny ve struktuře nejvyšších orgánů veřejné moci.
Centrální banky nepatří do oné tradiční „trojice“, kterou se vyznačuje organizace veřejné moci v moderních demokraciích (jež je rozdělena na moc legislativní, výkonnou a soudní), ale
přesto zaujímají v rámci uvedené struktury významné místo, jak dokládá především pozornost věnovaná jejich postavení v různých ústavních dokumentech, jež někdy dokonce výslovně přiznávají centrálním bankám postavení
nezávislé(4).
4.        Rozhodně platí, že důležitost takového postavení ve srovnání s ostatními složkami státní moci, jakož i rozsah nebo legitimita pravomocí svěřených centrálním bankám jsou neustále námětem k mnoha diskusím(5). Zadruhé je ovšem nutno podotknout, že výše uvedené úvahy poukazují na význam přikládaný nutnosti zajistit trvalou ochranu centrálních bank před vnějšími vlivy při výkonu jejich funkcí.
Přesné hranice jejich autonomie sice rovněž mohou být předmětem diskuse, nicméně obecně je uznáváno, že centrální banky musí být schopny plnit své úkoly klíčových aktérů v rámci „monetárních ústav“(6) způsobem, který není podmíněn krátkodobými politickými cykly ani nahodilostmi, jak ostatně uvedla Evropská centrální banka (dále jen „ECB“) i v řízení v projednávané věci(7).
5.        V rámci unijního práva je požadavek na ochranu centrálních bank před vnějšími vlivy zakotven v článku 130 SFEU a v téměř totožném znění článku 7 statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (dále jen „statut ESCB a ECB“).
Uvedená ustanovení v podstatě stanoví, že ECB, národní centrální banka členského státu ani žádný člen jejich rozhodovacích orgánů nesmějí vyžadovat ani přijímat pokyny od jakéhokoli vnějšího subjektu.
Orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie a vlády členských států se recipročně zavazují zachovávat tuto zásadu a nesnažit se ovlivňovat členy rozhodovacích orgánů ECB ani národních centrálních bank při plnění jejich úkolů.
6.        Uvedené obecné vyjádření nezávislosti centrálních bank je doplněno článkem 14.2 statutu Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (dále jen „statut ESCB a ECB“)(8), který zejména omezuje možnost odvolat guvernéra národní centrální banky z funkce před uplynutím jeho funkčního období na dva případy:
zaprvé „přestane-li splňovat podmínky požadované k […] výkonu [funkce]“; a zadruhé, pokud se „dopustí vážného pochybení“.
7.        Soudní dvůr již měl příležitost zabývat se druhou částí tohoto „kritéria odvolatelnosti“ (vážné pochybení) ve svém rozsudku Rimšēvičs(9). V uvedené věci však žádný důkaz pochybení
předložen
nebyl, takže Soudní dvůr se mohl ve svém posouzení omezit na poměrně abstraktní úroveň analýzy, konkrétně analýzu použitelného důkazního standardu, a rozhodnout tak, že k dočasnému zákazu, aby dotčený guvernér vykonával své funkce, stačí uvést, že se dopustil vážného pochybení(10).
8.        Projednávaná věc nabízí Soudnímu dvoru další – a nutno připustit, že ucelenější – příležitost zmíněné „kritérium odvolatelnosti“ přehodnotit a posoudit meze, které taková záruka nezávislosti národních centrálních bank, společně s jejím obecnějším vyjádřením v článku 130 SFEU a článku 7 statutu ESCB a ECB, stanoví a které musí členské státy respektovat při vymezování podmínek, za nichž může být člen řídicího orgánu národní centrální banky odvolán.
9.        Nutnost vypořádat se s uvedenou otázkou vyvstala na základě rozhodnutí bankovní rady
Bulharské národní banky (dále jen „BNB“), kterým bylo konstatováno, že jsou dány důvody pro odvolání MA z funkce viceguvernéra a ředitele oddělení „Emise“ (dále jen „rozhodnutí BNB“).
10.      Dotčené rozhodnutí navazovalo na zjištění jiného orgánu, a sice Komise pro předcházení korupci (Komisija za protivodejstvie na korupciata, Bulharsko; dále jen „KPK“), která identifikovala řadu neslučitelností mezi postavením MA jakožto viceguvernéra BNB a několika jeho dalšími činnostmi (dále jen „rozhodnutí KPK“).
Zmíněné obavy se týkaly zaprvé postavení MA jakožto společníka ve společnosti s ručením omezeným v době jeho zvolení do funkce viceguvernéra a zadruhé postavení MA jakožto člena vedení dvou neziskových právnických osob, a sice golfového klubu a výzkumného ústavu.
MA podle všeho výše uvedené účasti ve stanovených lhůtách neukončil.
11.      Při přijímání svého rozhodnutí bankovní rada
BNB zohlednila rozhodnutí KPK a dospěla k závěru, že MA nelze považovat za osobu splňující podmínky požadované k výkonu funkce viceguvernéra, a navíc se MA dopustil vážného pochybení.
Jinými slovy, bankovní rada měla za to, že odvolání MA je odůvodněné z hlediska obou důvodů stanovených v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
Uvedené ustanovení se sice, jak již bylo uvedeno, týká situace guvernérů národních centrálních bank, nicméně bulharský zákonodárce se rozhodl rozšířit použití „kritéria odvolatelnosti“, které je v něm stanoveno, i na další členy bankovní rady
BNB.
12.      MA zpochybňuje legalitu rozhodnutí BNB u Nejvyššího správního soudu (Varchoven administrativen sad, Bulharsko), který je předkládajícím soudem v řízení v projednávané věci.
Zejména tvrdí, že v projednávané věci nebyl dán ani jeden z uvedených dvou důvodů pro odvolání z funkce. V tomto kontextu pokládá předkládající soud Soudnímu dvoru řadu předběžných otázek, kterými v podstatě žádá o objasnění následující problematiky.
13.      Zaprvé se předkládající soud táže, zda zásada nezávislosti národních centrálních bank povoluje povinnost, kterou vnitrostátní právo ukládá členům jejich rozhodujících orgánů, jako je viceguvernér, aby deklarovali své podíly ve společnostech a neziskových právnických osobách (pátá otázka) Zadruhé vzhledem k tomu, že se věc týká viceguvernéra národní centrální banky, a nikoli jejího guvernéra, táže se předkládající soud na použitelnost „kritéria odvolatelnosti“ stanoveného v článku 14.2 statutu ESCB a ECB (první a druhá otázka).
Zatřetí žádá předkládající soud o objasnění slučitelnosti s unijním právem, pokud jde o několik aspektů vnitrostátního práva, jež mohou vést k závěru, že dotyčná osoba nesplňuje podmínky vyžadované pro výkon jejích povinností, což je jeden z důvodů pro odvolání z funkce obsažené v uvedeném kritériu (třetí až sedmá otázka).
Začtvrté si předkládající soud klade otázku ohledně slučitelnosti pravomoci BNB posuzovat existenci vážného pochybení jakožto
druhé části uvedeného kritéria s unijním právem (osmá otázka).
14.      Z toho vyplývá, že projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se soustřeďuje na otázku pravomoci členských států určovat podmínky, za nichž může být člen rozhodovacího orgánu národní centrální banky odvolán z funkce.
Otázky, na které má Soudní dvůr odpovědět, se tedy týkají mezí takové pravomoci, které může stanovit unijní právo a jejichž cílem je, jak vysvětlím, zajistit stabilitu mandátu guvernérů národních centrálních bank, a tím zajistit způsobilost uvedených orgánů plnit své úkoly a chránit je před svévolnými zásahy.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
15.      Článek 130 SFEU stanoví, že „[P]ři výkonu pravomocí a plnění úkolů a povinností svěřených jim Smlouvami a statutem ESCB a ECB nesmějí [ECB], žádná národní centrální banka ani žádný člen jejich rozhodovacích orgánů vyžadovat ani přijímat pokyny od orgánů, institucí nebo jiných subjektů Unie, od žádné vlády členského státu ani od jakéhokoli jiného subjektu.
Orgány, instituce nebo jiné subjekty Unie a vlády členských států se zavazují zachovávat tuto zásadu a nesnažit se ovlivňovat členy rozhodovacích orgánů [ECB] či národních centrálních bank při plnění jejich úkolů“.
16.      Článek 131 SFEU stanoví, že „[k]aždý členský stát zajistí, aby jeho vnitrostátní právní předpisy, včetně statutu jeho národní centrální banky, byly slučitelné se Smlouvami a se statutem ESCB a ECB“.
17.      Článek 7 statutu ESCB a ECB je nadepsán „Nezávislost“ a upřesňuje, že „ECB, národní centrální banka ani žádný člen jejich rozhodovacích orgánů nesmějí v souladu s článkem 130 [SFEU] při výkonu pravomocí a plnění úkolů a povinností svěřených jim Smlouvami a tímto statutem vyžadovat ani přijímat pokyny od orgánů, institucí nebo jiných subjektů Unie, od žádné vlády členského státu či od jakéhokoli jiného subjektu.
Orgány, instituce a jiné subjekty Unie a vlády členských států se zavazují zachovávat tuto zásadu a nesnažit se ovlivňovat členy rozhodovacích orgánů ECB ani národních centrálních bank při plnění jejich úkolů.“
18.      Článek 14 statutu ESCB a ECB, nadepsaný „Národní centrální banky“, stanoví:
„[…]
14.2. Statuty národních centrálních bank stanoví zejména, že funkční období guvernéra národní centrální banky trvá nejméně pět let.
Guvernér může být z funkce odvolán pouze tehdy, přestane-li splňovat podmínky požadované k jejímu výkonu nebo se dopustí vážného pochybení. V případě odvolání guvernéra z funkce může dotyčný guvernér národní centrální banky nebo Rada guvernérů podat žalobu k Soudnímu dvoru, a to z důvodu porušení Smluv nebo některé právní normy vydané k jejich provedení.
Tyto žaloby je nutné podat do dvou měsíců ode dne vyhlášení či oznámení žalobci nebo v případě, že se tak nestalo, do dvou měsíců ode dne, kdy se žalobce o rozhodnutí dozvěděl.
[…].“
B.      Vnitrostátní právo
1.      Zákon o Bulharské národní bance
19.      Článek 11 zákona o Bulharské národní bance (Zakon za bulgarskata narodna banka, dále jen „zákon o BNB“) stanoví:
„1)      Bankovní rada je složena ze sedmi členů: guvernéra banky, tří viceguvernérů a tří dalších členů.
2)      Členové bankovní rady jsou bulharskými státními příslušníky.
3)      […] Členy bankovní rady jsou voleny a jmenovány vážené osobnosti, které jsou vynikajícími odborníky v oblasti ekonomie, financí a bankovnictví.
4)       […] Členem bankovní rady nemůže být osoba, která
1.      byla odsouzena k trestu odnětí svobody pro úmyslný trestný čin;
2.      byla jako samostatný podnikatel nebo neomezeně ručící společník společnosti v insolvenci;
3.      byla v uplynulých dvou letech před datem rozhodnutí o insolvenci společnosti nebo družstva členem jejího řídicího nebo dozorčího orgánu;
4.      […] je samostatný podnikatel, komplementář ve společnosti, ředitel, obchodní zástupce, zmocněný zástupce, obchodní makléř, likvidátor nebo insolvenční správce, člen řídicího nebo dozorčího orgánu společnosti nebo družstva s výjimkou společností, v nichž má BNB účast;
5.      je manželem nebo životním partnerem, příbuzným v přímé linii, v nepřímé linii do čtvrtého stupně včetně nebo švagrem do druhého stupně včetně jiného člena bankovní rady
[BNB].“
20.      Článek 12 zákona o BNB stanoví:
[…]
5)      […] Guvernér a viceguvernér nemohou vykonávat jinou činnost, než je činnost vzdělávací a činnost člena orgánů společností, v nichž má [BNB]a účast, nebo mezinárodních organizací v souvislosti s činností [BNB], ledaže jsou jmenováni podle čl. 99 odst. 5 Ústavy Bulharské republiky výkonným ministerským předsedou.
Na základě jednohlasně přijatého rozhodnutí bankovní rady mohou vykonávat činnost bez nároku na odměnu, pokud nepředstavuje konflikt zájmů.
[…]
10)      Guvernér, viceguvernérů a ostatní členové bankovní rady předloží orgánu, který je zvolil či jmenoval, prohlášení uvedená v čl. 49 odst. 1 bodu 3 zákona o boji proti korupci
(Zakon za protivodeystvie na koruptsiata,
dále jen „ZPK”).
[…]“
21.      Článek 14 zákona o BNB stanoví:
„1)      Příslušný orgán podle článku 12 může odvolat člena bankovní rady před uplynutím jeho funkčního období pouze tehdy, pokud neplní podmínky k výkonu své funkce nebo se dopustil jiného vážného pochybení ve smyslu článku 14.2 statutu [ESCB a ECB].
2)      […] Důvody pro odvolání viceguvernéra nebo jiného člena bankovní rady, s výjimkou guvernéra, před uplynutím jeho funkčního období konstatuje bankovní rada ve svém rozhodnutí v souladu s postupem, který stanoví.
Výkon pravomocí člena bankovní rady, jehož odvolání je navrženo, se pozastavuje počínaje okamžikem přijetí rozhodnutí bankovní rady.
Rozhodnutí bankovní rady lze napadnout u Nejvyššího správní soudu (Varchoven administrativen sad) ve lhůtě sedmi dnů.
Nejvyšší správní soud (Varchoven administrativen sad) přijme konečné rozhodnutí do 14 dnů od doručení žaloby.
Konečné rozhodnutí bude zasláno orgánu, který je podle článku 12 příslušný pro odvolání z funkce před uplynutím funkčního období.“
2.      Protikorupční právní předpisy
22.      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že pro skutkový stav v původním řízení byly v různých okamžicích relevantní dva nástroje vnitrostátních právních předpisů týkající se boje proti korupci, a sice zákon o boji proti korupci a konfiskaci nelegálně nabytého majetku (zakon za protivodejstvie na korupciata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imuštestvo, dále jen „ZPKONPI“) a ZPK.
23.      Zaprvé čl. 6 odst. 1 bod 12 ZPKONPI (zrušený ke dni 6. října 2023), jakož i podobně formulovaný čl. 6 odst. 1 bod 12 ZPK stanoví, že „[o]sobami, které vykonávají [vysokou][(11)] veřejnou funkci ve smyslu tohoto zákona, jsou“ „guvernér, viceguvernéři, členové bankovní rady a generální tajemník [BNB]“.
24.      Zadruhé čl. 35 odst. 1 ZPKONPI a podobně formulovaný čl. 49 odst. 1 ZPK stanoví:
„1)      Osoby, které vykonávají [vysokou][(12)] veřejnou funkci […],
musí předložit následující prohlášení:
1.      prohlášení o neslučitelnosti;
2.      prohlášení o majetku a zájmech;
3.      prohlášení o změně skutečností uvedených v prohlášení podle bodu 1;
4.      prohlášení o změně skutečností uvedených v prohlášení podle bodu 2 v části týkající se zájmů a původu prostředků v případě předčasného splacení závazků a půjček.
2)      […] Prohlášení podle odst. 1 bodu 1 a 3 musí být předložena orgánu oprávněnému k volbě nebo jmenování […] a prohlášení podle odst. 1 bodů 2 a 4 musí být předložena Komisi [pro boj proti korupci a konfiskaci nelegálně nabytého majetku]“ [odkaz na Komisi pro boj proti korupci a konfiskaci nelegálně nabytého majetku byl v čl. 49
odst. 4 ZPK nahrazen odkazem na KPK].
25.      Článek 37 ZPKONPI a podobně formulovaný článek 51 ZPK stanoví:
„1)      Osoby, které vykonávají [vysokou][(13)] veřejnou funkci […]
musí předložit prohlášení o majetku a zájmech v tuzemsku a zahraničí, v němž uvedou:
[…]
12.       [(14)] podíl ve společnostech, [v občanskoprávních společnostech][(15)], účast v řídicích nebo dozorčích orgánech společností, neziskových právnických osob nebo družstev
nebo výkon činnosti jako samostatný podnikatel v okamžiku volby nebo jmenování a během 12 měsíců před okamžikem volby nebo jmenování;
[…].“
26.      Podle čl. 38 odst. 1 bodu 1 ZPKONPI
muselo být prohlášení o majetku a zájmech předloženo ve lhůtě jednoho měsíce po nástupu do vysoké veřejné funkce.
Článek 38 odst. 2 stanovil, že „[v]e lhůtě jednoho měsíce po předložení prohlášení o majetku a zájmech může dotčená osoba své prohlášení změnit, je-li to nezbytné pro odstranění mezer nebo chyb v uvedených okolnostech“.
27.      Uvedené ustanovení bylo podle všeho nahrazeno článkem 53 ZPK, podle kterého „[o]soby, které vykonávají veřejnou funkci, musí předložit prohlášení podle čl. 49 odst. 1 bodů 3 a 4 ve lhůtě jednoho měsíce poté, co nastane příslušná změna“.
28.      Konečně článek 7 ZPK stanoví, že „[o]rgánem pověřeným bojem s korupcí a její prevencí a odhalováním
střetů zájmů ve smyslu tohoto zákona je [KPK]“.
29.      Článek 13 odst. 1 bod 8 ZPK stanoví, že KPK „kontroluje oznámení týkající se prohlášení o neslučitelnosti předložená osobami, které vykonávají veřejnou funkci, a při zjištění neslučitelnosti se obrací na orgán oprávněný k volbě nebo jmenování za účelem přijetí vhodných opatření […]“.
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení a předběžné otázky
30.      Dne 26. července 2023 byl rozhodnutím Národního shromáždění Bulharské republiky (Narodno Sabranie na Republika Bulgaria) zvolen MA do funkce viceguvernéra BNB a ředitele oddělení „Emise“ (jednoho ze tří hlavních oddělení BNB).
31.      Dne 27. července 2023 předložil MA Národnímu shromáždění prohlášení o neslučitelnosti podle čl. 35 odst. 1 bodu 1 ZPKONPI ve spojení s čl. 11 odst. 4 bodem 4 a čl. 12 odst. 5 zákona o BNB (dále jen „prohlášení o neslučitelnosti“).
32.      Dne 11. srpna 2023 předložil MA u KPK prvotní prohlášení o majetku a zájmech podle čl. 35 odst. 1 ZPKONPI. V uvedeném prohlášení MA uvedl, že je majitelem 2 % podílu ve společnosti s ručením omezeným (Iontech Engineering OOD), přičemž jako hodnotu uvedené podílu uvedl částku 117 000
leva (BGN) (přibližně 58 500 eur) (dále jen „první prohlášení o majetku a zájmech“).
33.      Dne 8. listopadu 2023 MA prodal své podíly ve společnosti Iontech Engineering za
100 BGN (přibližně 50 eur).
34.      Dne 13. listopadu 2023 podal MA u KPK, v souladu s čl. 49 odst. 1 bodem 4 ZPK, oznámení o změně prvního prohlášení o majetku a zájmech, přičemž hodnotu svého podílu ve společnosti Iontech Engineering odhadl na 100
BGN (přibližně 50
eur)(16). Dále uvedl, že v okamžiku svého jmenování byl členem vedení dvou neziskových právnických osob, a sice Balkanski Panica Institut za naučni izdirvania (Balkánský Panica institut pro pokročilé studium, dále jen „institut pro pokročilé studium“) a Golf Klub Blagoevgrad (dále jen „golfový klub“) (dále jen „druhé prohlášení o majetku a zájmech“).
35.      Dne 23. listopadu 2023 byla změna ve vlastnictví uvedeného podílu zapsána do obchodního rejstříku.
Dne 15. prosince 2023, resp. dne 17. ledna 2024 bylo z obchodního rejstříku vymazáno jméno MA jako člena vedení obou neziskových právnických osob.
36.      Dne 7. února 2024 předložil MA u KPK další prohlášení o majetku a zájmech podle čl. 49 odst. 1 bodu 4 ZPK (dále jen „třetí prohlášení o majetku a zájmech“). V uvedeném prohlášení zejména uvedl, že ke dni svého zvolení, resp. jmenování do funkce nevlastnil žádný podíl ve společnosti a nebyl členem řídicího ani dozorčího orgánu žádné neziskové právnické společnosti ani družstva. V prohlášení dále uvedl, že během dvanácti měsíců přes svým zvolením, resp. jmenováním do funkce nevlastnil žádný podíl ve společnosti.
37.      Rozhodnutím ze dne 24. června 2024 KPK na základě čl. 13 odst. 1 bodu 8 ZPK konstatovala ohledně MA jako viceguvernéra BNB a ředitele oddělení „Emise“ BNB neslučitelnost, a to zaprvé
v souvislosti s jeho podílem ve společnosti Iontech Engineering a zadruhé
v souvislosti s jeho činnostmi ve funkci člena vedení dvou neziskových právnických osob prováděnými bez povolení správní rady BNB.
38.      Dne 27. června 2024 oznámila KPK uvedené rozhodnutí BNB a Národnímu shromáždění.
Na žádost MA mu byla poskytnuta neplacená dovolená.
39.      Dne 1. července 2024 podal MA proti rozhodnutí KPK žalobu ke Správnímu soudu Sofie-město (Administrativen sad – Sofia grad, Bulharsko)(17).
40.      Dne 16. července 2024 předložil MA bankovní radě BNB písemné vyjádření, v němž mimo jiné rozporuje existenci důvodů pro odvolání z funkce, navrhuje provedení důkazů a žádá, aby byl vyslechnut za přítomnosti svého advokáta.
41.      Téhož dne přijala bankovní rada BNB rozhodnutí, v němž konstatovala, že jsou dány důvody pro odvolání MA z funkce viceguvernéra a ředitele oddělení „Emise“.
42.      Konkrétně s přihlédnutím k rozhodnutí KPK dospěla bankovní rada BNB k závěru, že MA nesplňuje podmínky požadované k výkonu funkce. Bankovní rada konstatovala, že uvedené zjištění představuje samo o sobě dostatečný důvod pro odvolání z funkce, nicméně nadto ještě dospěla k závěru, že dotčené jednání představuje i vážné pochybení(18).
43.      S účinností od dne rozhodnutí BNB přestal MA vykonávat svou funkci viceguvernéra a člena bankovní rady BNB. Uvedené rozhodnutí napadl u předkládajícího soudu, který zamítl jeho návrh na odklad vykonatelnosti rozhodnutí BNB a rozhodl o přerušení řízení, aby položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být kritéria pro odvolání guvernéra a postup k podání žaloby proti rozhodnutí o odvolání, která jsou stanovena v článku 14.2 [statutu ESCB a ECB], vykládána v tom smyslu, že platí pro všechny rozhodovací orgány národní centrální banky?
2)      V případě záporné odpovědi na první otázku:
Připouští článek 14.2 [statutu ESCB a ECB] vnitrostátní právní předpisy zavádějící stejná kritéria pro odvolání členů rozhodovacích orgánů, která jsou v uvedeném právním předpisu stanovena pro guvernéra?
3)      Připouští článek 14.2 [statutu ESCB a ECB] slučitelnost výkonu funkce guvernéra národní centrální banky s účastí na kapitálové společnosti v postavení společníka, který má nárok na podíl na zisku společnosti v poměru k účasti?
4)      Připouští článek 14.2 [statutu ESCB a ECB] slučitelnost výkonu funkce guvernéra národní centrální banky s účastí v řídicím orgánu neziskové právnické osoby, která podle svých stanov může vykonávat hospodářskou činnost, aniž správní rada centrální banky jednohlasně přijala rozhodnutí, které je podle vnitrostátního práva nezbytné pro výkon činnosti bez nároku na odměnu?
5)      Připouští článek 131 [SFEU] a článek 7 [statutu ESCB a ECB] takové vnitrostátní právní předpisy, které členům rozhodovacích orgánů národní centrální banky ukládají povinnost, aby jako osoby vykonávající veřejnou funkci ve smyslu vnitrostátního práva v určité lhůtě od nástupu do funkce oznámily příslušnému veřejnoprávnímu orgánu svou účast v kapitálové společnosti v postavení společníka a členství v řídicím orgánu neziskové právnické osoby?
6.)      Připouští článek 131 [SFEU] a článek 14.2 [statutu ESCB a ECB] takové vnitrostátní právní předpisy, které guvernérovi národní centrální banky ukládají povinnost, aby jako osoba vykonávající veřejnou funkci ve smyslu vnitrostátního práva v určité lhůtě od nástupu do funkce přijal opatření směřující k ukončení účasti v kapitálové společnosti v postavení společníka a členství v řídicím orgánu neziskové právnické osoby?
7)      Připouští článek 14.2 [statutu ESCB a ECB] výklad, podle kterého může být s guvernérem národní centrální banky, který neslučitelnost s výkonem funkce napravil mimo zákonem stanovou lhůtu, nakládáno jako s osobou, která nesplňuje podmínky pro výkon své funkce?
8)      Připouští článek 131 [SFEU] a články 7 a 14.2 […]
statutu [ESCB a ECB] takové vnitrostátní předpisy, které orgánu pověřenému konstatováním důvodu pro odvolání umožňují, aby pro účely a v rámci tohoto zvláštního postupu posoudil, zda došlo k vážnému pochybení ve smyslu článku 14.2 [statutu ESCB a ECB]?“
44.      Písemná vyjádření předložili MA, BNB, španělská vláda ECB, a Evropská komise.
Řeči uvedených zúčastněných stran byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 18. listopadu 2025.
IV.    Posouzení
45.      Připomínám, že věc v původním řízení vychází z informací, které poskytl MA ve formě několika předložených prohlášení a v souladu s použitelnou právní úpravou poté, co byl jmenován viceguvernérem BNB, přičemž uvedená prohlášení se týkala jeho podílu ve společnosti a funkcí v neziskových právnických osobách. V rámci takto vymezeného skutkového stavu se budu ve své analýze věnovat nejprve páté předběžné otázce, kterou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby ve světle zásady nezávislosti národních centrálních bank posoudil slučitelnost povinnosti předložit výše uvedená prohlášení, která je uložena takovému členovi rozhodovacího orgánu národní centrální banky, jako je viceguvernér (oddíl A).
Dále podotýkám, že rozhodnutí, podle kterého bylo nezbytné odvolat MA z funkce, vycházelo z názoru, že výše popsané situace spadají do rámce důvodů pro odvolání stanovených v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
Následně se tedy budu zabývat první a druhou otázkou, jimiž předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby určil, zda je takové ustanovení použitelné i na okolnosti projednávané věci (oddíl B).
Budu se zabývat pochybnostmi vyjádřenými předkládajícím soudem ohledně toho, zda použitelná ustanovení unijního práva umožňují dospět k závěru, že takové zájmy, jako jsou zájmy oznámené ve věci v původním řízení, mohou odůvodnit odvolání z funkce guvernéra (viceguvernéra) národní centrální banky, a zda lze takový závěr vyvodit v případě, že v příslušných lhůtách nebyly uplatněny nezbytné prostředky nápravy (třetí, čtvrtá, šestá a sedmá otázka) (oddíl C).
Nakonec se budu věnovat osmé předběžné otázce, kterou předkládající soud žádá Soudní dvůr o určení, zda článek 14.2 statutu ESCB a ECB umožňuje vnitrostátnímu orgánu příslušnému k určení důvodů pro odvolání,
posuzovat, zda bylo prokázáno „vážné pochybení“ jakožto jeden ze dvou důvodů pro odvolání z funkce stanovených v uvedeném ustanovení (oddíl D).
A.      K prohlášení o podílech ve společnostech a členstvích v řídicích orgánech neziskových právnických osob (pátá otázka)
46.      Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení unijního práva, která zakotvují zásadu nezávislosti centrálních bank (článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESCB a ECB), připouštějí vnitrostátní právní úpravu, která ukládá členům rozhodovacího orgánu národní centrální banky povinnost, aby v určité lhůtě od nástupu do funkce oznámili příslušnému veřejnoprávnímu orgánu svou účast v kapitálové společnosti v postavení společníka a členství v řídicím orgánu neziskové právnické osoby. V tomto ohledu připomínám, že uvedená ustanovení unijního práva vyjadřují zásadu nezávislosti národních centrálních bank, která se vztahuje na všechny členy rozhodovacích orgánů takových bank bez ohledu na to, zda jsou součástí eurozóny či nikoliv(19).
47.      Úvodem považuji za potřebné upřesnit, že odkaz na „příslušný veřejnoprávní orgán“ ve znění předběžné otázky vykládám tak, že se jím označuje KPK.
Toto upřesnění má svůj význam, neboť použitelné vnitrostátní právní předpisy upravují dva typy prohlášení:
„prohlášení o neslučitelnosti“, které má být předloženo orgánu oprávněnému
ke jmenování, tedy Národnímu shromáždění; a „prohlášení o majetku a zájmech“, které má být předloženo KPK. Pro účely tohoto posouzení je podle mého názoru relevantní pouze druhá kategorie.
48.      V tomto ohledu z čl. 37 odst. 12 ZPKONPI a podobně formulovaného čl. 51 odst. 13 ZPK vyplývá, že osoba vykonávající funkci, zejména funkci viceguvernéra BNB, je mimo jiné povinna předložit KPK prohlášení o jakémkoli podílu ve společnostech a účasti v řídicích nebo dozorčích orgánech neziskových právnických osob nebo družstev v okamžiku svého jmenování a v průběhu předchozích 12 měsíců.
49.      Je nutno dodat, jak vyplývá ze spisu, že KPK je nezávislým, specializovaným a stálým správním orgánem, jemuž jsou svěřeny pravomoci v oblasti předcházení a boji proti korupci, jakož
i v oblasti odhalování střetů zájmů(20). Jak podrobněji vysvětlím v oddílu D tohoto stanoviska, a jak se stalo právě v projednávané věci, rozhodnutí KPK mohou být podnětem pro přijetí opatření bankovní radou BNB, jejichž účelem je určení, zda je dán důvod pro odvolání z funkce ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
50.      S ohledem na uvedené skutečnosti mi není zřejmé, jak by povinnost členů rozhodovacího orgánu národní centrální banky, jako je viceguvernér, na základě které musí předkládat prohlášení orgánu, jako je KPK, v nichž jsou uvedeny jejich podíly v ziskových i neziskových právnických osobách, mohla vyvolávat jakoukoliv neslučitelnost se zásadou nezávislosti národních centrálních bank.
Naopak, jak uvádí BNB, španělská vláda, ECB i Komise, taková povinnost přispívá k zachování takové nezávislosti.
Právě přezkumem zmíněných prohlášení lze odhalit a v případě potřeby vyřešit potenciální ohrožení nezávislosti centrální banky.
51.      Pokud je však mechanismus takových prohlášení propojen s následným řízením, jehož cílem je zjistit existenci důvodu pro odvolání z funkce ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB, je samozřejmě zásadní, aby podmínky upravující zmíněná prohlášení byly jasně definovány, a to jak pokud jde o informace, které mají být v prohlášeních uvedeny, tak pokud jde o použitelné lhůty.
52.      V tomto ohledu a s výhradou ověření předkládajícím soudem lze podle všeho říci, že použitelná ustanovení vnitrostátního práva, jak jsou připomenuta v bodě 47 výše, definují s dostatečnou mírou jasnosti povinnost uvádět v prohlášení podíly dotčené osoby v ziskových i neziskových právnických osobách.
53.      Kromě toho ze znění páté otázky a z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že lhůta pro předložení příslušného prohlášení začíná běžet od nástupu dotčené osoby do funkce a činí jeden měsíc(21). V teoretické rovině a za situace, kdy nejsou uváděny žádné konkrétní argumenty, které by to zpochybňovaly, lze patrně konstatovat, že taková lhůta nastoluje přiměřenou rovnováhu mezi potřebou zachovávat nezávislost centrální banky – jež by nebyla slučitelná s příliš dlouhou lhůtou ve vztahu k délce funkčního období viceguvernéra – a potřebou poskytnout dotčené osobě dostatečnou dobu na splnění uvedené povinnosti.
54.      Jsem tedy toho názoru, že článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESBC a ECB nebrání pravidlům vnitrostátního práva, která ukládají viceguvernérovi národní centrální banky povinnost předložit příslušnému vnitrostátnímu orgánu prohlášení, v němž oznámí svou účast ve společnosti v postavení společníka nebo členství v řídicích orgánech neziskové právnické osoby.
55.      Uvedený závěr mi umožňuje věnovat se nyní další otázce, která se týká možnosti odvolat z funkce takového člena rozhodovacího orgánu národní centrální banky, pokud oznámené informace vedou k závěru, že je dán některý z důvodů pro odvolání z funkce uvedených v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
B.      K použitelnosti článku 14.2 statutu ESCB a ECB (první a druhá otázka)
56.      V tomto oddíle vysvětlím, že kritéria pro odvolání guvernéra národní centrální banky z funkce stanovená v článku 14.2 statutu ESCB a ECB (dále jen „kritérium odvolatelnosti“) se z hlediska unijního práva vztahují pouze na guvernéry národních centrálních bank (pododdíl 1).
Následně objasním, že členské státy mají i nadále možnost
rozšířit použitelnost uvedeného kritéria i na další členy rozhodovacích orgánů svých národních centrálních bank (pododdíl 2).
1.      K působnosti článku 14.2 statutu ESCB a ECB (první otázka)
57.      Je vhodné připomenout, že podle článku 14.2 prvního pododstavce statutu ESCB a ECB, zaprvé „[s]tatuty národních centrálních bank stanoví zejména, že funkční období guvernéra národní centrální banky trvá nejméně pět let“.
Totéž ustanovení v druhém pododstavci stanoví, že
„[g]uvernér může být z funkce odvolán pouze tehdy, přestane-li splňovat podmínky požadované k jejímu výkonu nebo se dopustí vážného pochybení“(22). Tento článek rovněž stanoví, že v případě odvolání guvernéra z funkce „může dotyčný guvernér národní centrální banky nebo Rada guvernérů [ECB] podat žalobu k Soudnímu dvoru, a to z důvodu porušení [Smlouvy o FEU] nebo některé právní normy vydané k [jejímu] provedení“.
58.      Z toho vyplývá, že článek 14.2 statutu ESCB a ECB obsahuje tři odlišná pravidla.
Zaprvé stanoví pravidlo týkající se minimální délky funkčního období guvernéra národní centrální banky,
zadruhé uvádí dva případy, kdy může být guvernér odvolán z funkce před uplynutím svého funkčního období („kritérium odvolatelnosti“) a zatřetí stanoví zvláštní prostředek nápravy, který dotčenému guvernérovi a Radě guvernérů ECB přiznává aktivní legitimaci k napadení takového rozhodnutí před Soudním dvorem.
59.      Jasné znění uvedeného ustanovení dokládá, že se ve všech třech ohledech použije pouze na guvernéry, a nikoli na ostatní členy rozhodovacího orgánu národních centrálních bank.
60.      Uvedený závěr je ostatně potvrzen i kontextem dotčeného ustanovení a cíli, které sleduje.
61.      Jak již bylo uvedeno, článek 14.2 statutu ESCB a ECB doplňuje článek 130 SFEU, který je v podstatě zopakován v článku 7 tohoto statutu a který, jak připomněl Soudní dvůr, je odrazem
významu, který autoři Smluv přikládali zajištění toho, aby ECB a ESCB byly schopny nezávisle plnit úkoly, které jsou jim svěřeny(23).
62.      V této souvislosti Soudní dvůr v rozsudku Rimšēvičs zdůraznil, že cílem tří pravidel obsažených v čl. 14.2 statutu ESCB a ECB je „zajištění funkční nezávislosti guvernérů národních centrálních bank“, které spolu s ECB tvoří ESCB(24). Zvláštní vlastnosti prostředku nápravy stanoveného třetím pravidlem uvedeného ustanovení – jenž představuje zvláštní formu žaloby na neplatnost směřující proti vnitrostátnímu opatření(25) – navíc vedly Soudní dvůr k tomu, že logiku, z níž vychází článek 14.2 statutu ESCB a ECB, popsal jako vyjádření „velmi integrovaného systému, který měli tvůrci Smluv v oblasti
ESCB v úmyslu zavést“(26).
63.      Soudní dvůr dále vysvětlil důvod zavedení takového režimu odkazem na zvláštní institucionální vazbu mezi „guvernéry eurozóny“ a ECB, když uvedení guvernéři jsou de iure členy Rady guvernérů ECB, hlavního rozhodovacího orgánu ECB i ESCB(27). Pro úplnost dodávám, že i když uvedený aspekt obzvláště jasně ilustruje „velmi integrovanou povahu“ tohoto režimu, uplatnění článku 14.2 statutu není, na rozdíl od některých jeho dalších ustanovení, omezeno na členské státy eurozóny.
Členské státy, „na které se vztahuje výjimka“(28) ve smyslu čl. 139 odst. 1 SFEU, se účastní ESCB samy za sebe(29), což vysvětluje, proč se na ně vztahují i záruky stanovené v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
64.      V každém případě, na rozdíl od toho, co tvrdí MA, BNB, ECB a španělská vláda, ani zvláštní povaha režimu zavedeného uvedeným ustanovením, ani obecněji nutnost zachovat nezávislost národních centrálních bank v rámci ECB (a ESCB) nemají za následek, že se „kritérium odvolatelnosti“ stanovené v článku 14.2 statutu ESCB a ECB vztahuje, z hlediska unijního práva, na jiné členy rozhodovacích orgánů národních centrálních bank, než jsou guvernéři.
65.      V souladu s výše uvedeným uvádím, a totéž uvádí i Komise, že ačkoli zvláštní úloha guvernérů v rámci ESCB – a zejména úloha „guvernérů eurozóny“ – vysvětluje, proč je diskutované ustanovení určeno konkrétně jim, nelze se cíle spočívajícího v zachování nezávislosti národních centrálních bank dovolávat za účelem protiprávního rozšiřování osobní působnosti uvedeného ustanovení.
66.      Jak však vysvětlím níže, logika, z níž vychází článek 14.2 statutu ESCB a ECB, nikterak nebrání členskému státu v tom, aby na základě svého vnitrostátního práva stanovil, že se „kritérium odvolatelnosti“ použije i na ostatní členy rozhodovacího orgánu jeho národní centrální banky, jako je viceguvernér.
2.      K rozšířené použitelnosti „kritéria odvolatelnosti“ (druhá otázka)
67.      Jak již bylo zmíněno, bulharský zákonodárce v čl. 14 odst. 1 zákona o BNB rozhodl, že se „kritérium odvolatelnosti“ stanovené v článku 14.2 statutu ESCB a ECB použije na všechny členy rozhodovacích orgánů bulharské centrální banky.
68.      V rámci své druhé otázky se předkládající soud táže, zda je takové rozšíření slučitelné se zmíněným ustanovením uvedeného statutu.
69.      Jak již bylo naznačeno výše, nevidím v tomto ohledu žádný problém.
70.      Zaprvé unijní právo nikterak nebrání členským státům, aby se inspirovaly konkrétním pravidlem unijního práva a učinily jej na základě svého vnitrostátního práva použitelným na situace, pro které takové pravidlo nebylo původně zamýšleno.
71.      Zadruhé opačný závěr by byl odůvodněný pouze v případě, že by takové rozšíření působnosti pravidla unijního práva narušovalo jeho účinnost nebo porušovalo jiné pravidlo unijního práva.
72.      Za okolností daných v projednávané věci uvádím, že podle článku 131 SFEU musí být právní předpisy členských států slučitelné se Smlouvami a se statutem ESCB a ECB.
Uvedený požadavek odkazuje zejména na článek 130 SFEU a článek 7 tohoto statutu, které, jak již bylo uvedeno, zakotvují zásadu nezávislosti národních centrálních bank použitelnou na všechny členy jejich rozhodovacích orgánů.
Dotčená zásada vyžaduje, aby byly uvedené banky chráněny před veškerými politickými tlaky, aby tak mohl ESCB účinně plnit své úkoly, zejména udržovat cenovou stabilitu, jak je stanoveno v článku 282 SFEU, díky nezávislému výkonu jemu svěřených pravomocí(30).
73.      V tomto ohledu připomínám výše uvedené vysvětlení Soudního dvora, podle něhož článek 14.2 statutu ESCB a ECB slouží k zachování funkční nezávislosti guvernérů národních centrálních bank.
Pokud jde konkrétně o „kritérium odvolatelnosti“ stanovené v uvedeném ustanovení, autoři Smluv tím, že omezili možnost odvolání z funkce před uplynutím funkčního období na dva případy, které jsou v něm vymezeny, poskytli národním centrálním bankám zvláštní záruku určenou k zajištění kontinuity a soudržnosti rozhodování, chráněnou před krátkodobými politickými zájmy.
Vzhledem k tomu, že „kritérium odvolatelnosti“ v zásadě zachovává možnost guvernéra zůstat ve funkci po celou dobu trvání jeho funkčního období, přispívá rozhodnutí rozšířit takovou ochranu na všechny členy rozhodovacího orgánu národní centrální banky – kteří mohou být rovněž zapojeni do plnění úkolů souvisejících s ESCB – k funkční nezávislosti orgánu jako celku tím, že zajišťuje uvedeným členům stejnou ochranu před svévolným odvoláním z funkce.
74.      V tomto ohledu jistě není nutné připomínat, že úkoly svěřené národním centrálním bankám unijním právem v rámci ESCB nejsou nutně vyhrazeny pouze guvernérům(31). I když určité úkoly
jim vyhrazeny jsou, statut ESCB a ECB upravuje možnost nahrazení guvernéra, jak je stanoveno v článku 10.2 uvedeného statutu(32). Ve stejném duchu Evropský měnový institut, historický předchůdce ECB, ve své konvergenční zprávě z roku 1995 podotkl, že nezávislost národních centrálních bank „by byla dále posílena, pokud by se stejná pravidla [jako jsou zejména pravidla předvídaná ‚kritériem odvolatelnosti‘] vztahovala i na jiné členy rozhodovacích orgánů [národních centrálních bank], kteří se věnují plnění úkolů souvisejících s ESCB“(33).
75.      Z toho vyplývá, že na první a druhou předběžnou otázku je nutno odpovědět tak, že se článek 14.2 statutu ESCB a ECB z hlediska unijního práva použije pouze na guvernéry národních centrálních bank.
Uvedené ustanovení ovšem nebrání vnitrostátní právní úpravě, která činí „kritérium odvolatelnosti“, jež je v něm zakotveno, použitelným i na viceguvernéra takové banky.
76.      Na základě tohoto závěru mohu přistoupit k posouzení další série otázek, které se týkají toho, zda ustanovení unijního práva umožňují zjištění, že za takových okolností, jako jsou
okolnosti projednávané věci, byly dány důvody pro odvolání z funkce.
C.      K (ne)možnosti vlastnit určitý majetek a vykonávat určité činnosti (třetí, čtvrtá, šestá a sedmá otázka)
77.      Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda článek 14.2 statutu ESCB a ECB připouští situaci, kdy zaprvé guvernér národní centrální banky má majetkovou účast ve společnosti, z níž mu vzniká nárok na podíl na zisku uvedené společnosti (třetí otázka), a zadruhé guvernér národní centrální banky bez požadovaného povolení zasedá v řídicím orgánu neziskové právnické osoby, která může vykonávat hospodářskou činnost (čtvrtá otázka).
78.      Šestou a sedmou otázkou se předkládající soud dále táže, zda první část „kritéria odvolatelnosti“ (dále jen „podmínky požadované k výkonu funkce“) umožňuje zaprvé existenci povinnosti guvernéra přijmout ve stanovené lhůtě po nástupu do funkce opatření směřující k ukončení takových účastí (šestá otázka), a zadruhé, zda v případě opožděného ukončení takových účastí je přípustný závěr, že je splněna první část „kritéria odvolatelnosti“ (sedmá otázka)(34).
79.      Odpověď na uvedené otázky vyžaduje posouzení logiky, z níž „kritérium odvolatelnosti“ vychází (pododdíl 1), a též důsledků, které z něj vyplývají (pododdíl 2).
1.      „Kritérium odvolatelnosti“: obecné poznatky
80.      Nejprve připomínám, že článek 14.2 statutu ESCB a ECB umožňuje členskému státu odvolat guvernéra z funkce před uplynutím jeho funkčního období pouze ve dvou případech:
pokud přestane splňovat podmínky požadované k výkonu své funkce nebo pokud se dopustil vážného pochybení.
Členským státům tudíž není dovoleno doplňovat do uvedeného výčtu další důvody pro odvolání z funkce před uplynutím funkčního období.
Otázka, zda může být guvernér odvolán z funkce, musí být posuzována výlučně s ohledem na uvedené dva důvody(35).
81.      Jak již bylo vysvětleno, „kritérium odvolatelnosti“ je zvláštním nástrojem určeným k zajištění funkční nezávislosti národních centrálních bank. Účinné sledování takového cíle vyžaduje, aby guvernéři v zásadě mohli zůstat ve funkci po celou dobu svého funkčního období, s výhradou pouze uvedených dvou výjimek.
82.      Zadruhé z použití slovesa „může“ v uvedeném ustanovení vyplývá, že ani v případě prokázání jednoho z důvodů pro odvolání není nezbytné, aby byl guvernér z funkce odvolán.
Článek 14.2 statusu ESCB a ECB tedy přiznává členským státům určitý prostor pro uvážení, pokud jde o to, zda je za okolností dané věci namístě guvernéra z funkce odvolat, ovšem s výhradou potřeby zachovat účinnost záruky nezávislosti.
83.      V této souvislosti se budu nyní postupně zabývat oběma důvody pro odvolání z funkce podrobněji.
a)      Nesplňování podmínek požadovaných k výkonu funkce
84.      Pokud jde o první důvod pro odvolání, již jsem podotkl, že dotčený důvod je součástí širšího kritéria upravujícího okolnosti, za nichž může být guvernér odvolán z funkce.
Vzhledem k tomu, že chybí odkaz na právo členských států, musí být uvedené kritérium považováno za autonomní pojem unijního práva(36).
Avšak s ohledem na skutečnost, že v článku 14.2 statutu ESCB a ECB není uvedeno nic k povaze „podmínek požadovaných k výkonu funkce“, je vymezení takových podmínek v zásadě ponecháno na uvážení členských států(37), a to v určitých mezích, které specifikuji níže.
85.      Srovnávací přehled názorně dokládá, že vnitrostátní právní úpravy
jsou rozmanité, a to jak pokud jde o úroveň podrobnosti, tak pokud jde o věcnou náplň požadavků týkajících se způsobilosti pro výkon funkce v rozhodovacích orgánech národních centrálních bank a pozbytí takové způsobilosti.
Uvedené podmínky se obvykle týkají obecných vlastností, jako je bezúhonnost, dobrá pověst nebo uznávaná odbornost(38), nebo konkrétnějších požadavků vycházejících z podobných úvah, jako je požadavek čistého trestního rejstříku nebo podmínka, že proti dotčené osobě nebylo vedeno insolvenční řízení, popřípadě požadavek vysokoškolského
vzdělání (ať již obecný požadavek takového vzdělání, nebo požadavek na vzdělání dosažené v určité konkrétní oblasti, jako jsou ekonomie nebo finance)(39).
86.      Zároveň je v článku 130 SFEU a v článku 7 statutu ESCB a ECB – které se, opět, vztahují na všechny členy rozhodovacích orgánů národních centrálních bank – stanoven cíl spočívající v jejich nezávislosti.
Zajištění účinného sledování uvedeného cíle s sebou nese určitá omezení, která musí členské státy dodržovat při definování podmínek požadovaných k výkonu dotčených funkcí a při posuzování otázky, zda je splněn první důvod odvolání z funkce na základě „kritéria odvolatelnosti“.
87.      V kontextu projednávané věci je takové obecné omezení vyjádřeno ve dvou konkrétnějších požadavcích.
88.      Zaprvé podmínky týkající se výkonu funkce musí být formulovány dostatečně jasně, aby se zabránilo zneužívání nebo účelovému využívání, jinak by uplatnění prvního důvodu pro odvolání z funkce uvedeného v článku 14.2 statutu ESCB a ECB mohlo ohrozit samotnou účinnost uvedeného ustanovení(40).
Nejenže by tento důvod nebyl zárukou proti vnějším tlakům a svévolnému odvolávání z funkce, ale dokonce by mohl umožňovat, aby se díky němu právě taková rizika naplňovala.
Jasnost pravidel upravujících okolnosti, za kterých může člen národní centrální banky vykonávat svou funkci, resp. být odvolán, má tudíž zásadní význam pro zajištění stabilního a nestranného institucionálního prostředí.
89.      Uvedený požadavek jasnosti samozřejmě nevylučuje využívání takových obecnějších podmínek, jako jsou podmínky uvedené výše (bezúhonnost, dobrá pověst atd.). V uvedených případech bude posouzení, zda jsou dotčené podmínky (stále) splněny, nutně zahrnovat posouzení několika faktorů
(v případě úzce vymezených podmínek, jako je čistý trestní rejstřík, bude takové posouzení nezbytné jen zřídka).
Míra obecnosti, s jakou jsou uvedené podmínky definovány, je podle mého názoru skutečností, která bude mít vliv na analýzu přiměřenosti prováděnou za účelem určení, zda lze a je třeba dotčenou osobu odvolat z funkce ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB, přičemž taková analýza vyžaduje zejména nastavení rovnováhy mezi zájmem na zachování nezávislosti banky a zájmem na stabilitě funkce.
90.      Navíc autonomie členských států rovněž umožňuje, aby členské státy stanovily negativní požadavky, které určité situace kvalifikují jako neslučitelné s výkonem funkce bez ohledu na to, zda vedou ke vzniku konkrétního střetu zájmů.
Jinými slovy, členské státy mohou podle mého názoru vyžadovat nejen neexistenci skutečných nebo potenciálních střetů zájmů, ale též neexistenci situací, které mohou být jako takové důvodně vnímány.
Uvedené zákazy se mohou pohybovat na škále od absolutních zákazů až po režimy, které připouštějí, aby se v každém individuálním případě rozhodovalo o případných výjimkách(41).
91.      Přístup, podle kterého mohou být určité situace samy o sobě, tedy bez ohledu na jakýkoli skutečný nebo potenciální střet zájmů, považovány za neslučitelné s výkonem funkce, je odůvodněn skutečností, že obvykle mohou takové situace u veřejnosti vyvolávat pochybnosti o tom, zda členové rozhodovacích orgánů národních centrálních bank jednají ve veřejném zájmu, nebo spíše na základě svých vlastních zájmů(42).
Takové pochybnosti mohou oslabovat důvěryhodnost samotného orgánu(43), takže je legitimní, pokud budou členské státy usilovat o zajištění toho, aby situace, které by mohly mít takový účinek, jednoduše nenastávaly(44).
92.      Zadruhé bez ohledu na to, zda se členský stát rozhodne pro úzce vymezené, nebo naopak obecně formulované podmínky, výsledný rámec musí být ucelený.
Zejména v případě, kdy jsou ve výčtu uvedeny i negativní podmínky (tj. neslučitelnosti), nemůže existence výslovného výčtu znemožňovat řešení střetu zájmů v situaci, na kterou uvedený výčet výslovně nepamatuje.
93.      Střet zájmů jako takový sice není v článku 14.2 statutu ESCB a ECB uveden jako důvod pro odvolání z funkce, nicméně jistě není potřeba zdůrazňovat, že neexistence střetu zájmů je inherentní součástí požadavku nezávislého plnění úkolů svěřených centrálním bankám(45), stejně jako je nestrannost implicitně obsažena v požadavku na nezávislost soudců(46) nebo členů Evropského účetního dvora(47).
94.      Pokud dojde ke střetu zájmů, aniž by se na něj vztahovala předem vymezená abstraktní kategorie neslučitelnosti, je pro určení, zda může takový střet zájmů odůvodnit odvolání z funkce, dle mého názoru nezbytné posouzení každého jednotlivého případu podle zásady proporcionality – jak v řízení v projednávané věci v podstatě tvrdily ECB a španělská vláda.
Po tomto upřesnění se budu nyní zabývat druhou částí „kritéria odvolatelnosti“ stanoveného v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
b)      Vážné pochybení
95.      Nejprve podotýkám, že článek 14.2 statutu ESCB a ECB neobsahuje žádný odkaz na vnitrostátní právo, takže pojem „vážné pochybení“ musí být považován za autonomní pojem unijního práva.
Vzhledem k tomu, že uvedený pojem není definován(48), musí být vykládán v souladu s obvyklým smyslem dotčeného výrazu v běžném jazyce s přihlédnutím k cílům sledovaným právní úpravou, jejíž je součástí, a ke kontextu, v němž je použit(49).
96.      Obvyklý význam přídavného jména „vážné“ znamená určitý stupeň závažnosti, zatímco slovo „pochybení“ odkazuje na „nepřijatelné nebo špatné chování osoby v postavení úřední osoby nebo osoby, která je nadána určitou odpovědností“(50).
97.      Pokud jde o příslušný kontext a cíle, jsou podle mého názoru obzvlášť významné tři aspekty.
98.      Zaprvé institut
„vážného pochybení“ je součástí záruk, jejichž cílem je chránit nezávislost orgánu před vnějšími zásahy do plnění jeho úkolů.
Navíc je spojen s tak významným důsledkem, jako je odvolání guvernéra národní centrální banky z funkce, což je opatření, které nutně – byť jen dočasně, až do jeho nahrazení – ovlivňuje fungování ESCB a ECB. Tak je tomu zejména, nikoli však výlučně, v případě guvernéra národní centrální banky členského státu eurozóny(51). Tato úvaha znamená, že prahová hodnota pro „vážné pochybení“ nemůže být stanovena příliš nízko(52).
99.      Zadruhé tentýž institut slouží též ochraně důvěryhodnosti orgánu, a tedy jeho schopnosti plnit stanovené úkoly, před interním chováním jeho členů, které by mohlo uvedené aspekty ohrozit.
Logickým důsledkem nezávislosti orgánu je odpovědnost jeho členů, aby bylo zajištěno, že jejich chování nebude mít sekundární dopad na důvěru veřejnosti v tento orgán(53). Tato úvaha vyžaduje, aby bylo toto kritérium dostatečně pružné, aby zahrnovalo jakékoli jednání, které vážně dopadá buď na schopnost orgánu plnit své povinnosti, nebo na důvěru veřejnosti v nezávislost jeho fungování.
100. Posouzení obou výše popsaných aspektů musí být ze své podstaty prováděno v každém jednotlivém případě a musí zohledňovat řadu faktorů, jako jsou právě ty, které uvádí ECB v řízení v projednávané věci; zejména se jedná o povahu porušení, okolnosti, za kterých k němu došlo, zda je důsledkem úmyslného jednání nebo hrubé nedbalosti, rozsah způsobené škody a skutečný dopad pochybení na fungování orgánu nebo na jeho vnímání u veřejnosti.
101. Zatřetí dodávám, že na rozdíl od toho, co tvrdí ECB a Komise, se nedomnívám, že se důvod spočívající ve vážném pochybení nutně vylučuje s důvodem spočívajícím v nesplňování podmínek požadovaných k výkonu funkce.
Je pravda, že v mnoha případech se patrně nestane, že by nesplnění určitých podmínek představovalo současně vážné pochybení.
To podle mého názoru typicky platí pro některé neslučitelné činnosti, pokud jsou zakázány v abstraktní rovině, kdy nedochází k žádnému konkrétnímu střetu zájmů. Z toho však nevyplývá, že nesplnění zvláštní podmínky výkonu funkce nemůže nikdy samo o sobě představovat i vážné pochybení.
Pokud budu vycházet ze stejného příkladu, pak by taková situace mohla nastat v případě, kdy zakázaná činnost ve skutečnosti vykonávána je a vyvolá střet zájmů ovlivňující nezávislé fungování orgánu nebo veřejnou důvěru v jeho nezávislé fungování.
Jako další příklad lze uvést nesplnění podmínky čistého trestního rejstříku.
102. Ve světle uvedených obecných úvah nyní přistoupím k posouzení skutkových situací řešených ve věci v původním řízení.
2.      K posouzení skutkových situací řešených v projednávané věci (třetí, čtvrtá, šestá a sedmá otázka)
103. Nejvhodnějším způsobem konkretizace výše uvedených úvah v kontextu projednávané věci bude zaprvé posouzení podílu MA ve společnosti [pododdíl 2 písm. a)] a zadruhé posouzení jeho účasti v neziskových právnických osobách [pododdíl 2 písm. b)].
a)      Podíl ve společnosti (třetí, šestá a sedmá otázka)
104. První skutková situace, která vedla BNB k závěru, že byly naplněny oba důvody pro odvolání stanovené v článku 14.2 statutu ESCB a ECB, se týká 2 % podílu ve společnosti, jehož byl MA majitelem v okamžiku svého jmenování.
Musím přiznat, že mi není zcela jasné, jak byl uvedený závěr dovozen, neboť z vnitrostátního právního rámce, jak je popsán v předkládacím rozhodnutí, podle všeho nevyplývá, že takový podíl představuje „abstraktní“ neslučitelnost nezávisle na jakémkoli skutečném střetu zájmů, jak podotkly i ECB a Komise.
105. Na vysvětlenou uvádím, že čl. 11 odst. 4 bod 4 zákona o BNB stanoví, mimo jiné, že s funkcí viceguvernéra je neslučitelné postavení „samostatného podnikatele, komplementáře ve společnosti, ředitele, […nebo] člena řídicího nebo dozorčího orgánu společnosti nebo družstva […].“
Připomínám, že společnost Iontech Engineering OOD je v předkládacím rozhodnutí popsána jako společnost s ručením omezeným, ve které měl MA 2 % podíl.
To by nasvědčovalo závěru, že situace MA nespadá do působnosti uvedeného ustanovení, ačkoliv BNB má nicméně podle všeho opačný názor(54). Tuto otázku musí ovčem ověřit předkládající soud.
106. Podotýkám, že třetí předběžná otázka vychází z předpokladu, že vlastnictví podílu v dotčené společnosti jako takové není použitelným vnitrostátním právem zakázáno.
Přejímám tedy uvedený předpoklad jakožto hlavní hypotézu a ke druhé hypotéze – tedy že je vlastnictví takového podílu zakázáno – se vyjádřím pouze podpůrně a pro úplnost.
107. Na základě uvedeného předpokladu se nedomnívám, že zásada nezávislosti zakotvená v článku 130 SFEU a v článku 7 statutu ESCB a ECB brání pravidlu vnitrostátního práva, které nezakazuje viceguvernérovi národní centrální banky vlastnictví podílu ve společnosti s ručením omezeným, jak podotkla Komise.
108. V tomto ohledu odkazuji na své předchozí připomínky týkající se autonomie členských států při stanovování podmínek použitelných na výkon funkce, s výhradou povinnosti upravit mechanismy, které budou způsobilé odhalovat střety zájmů v každém jednotlivém případě.
109. Per analogiam uvádím, že pokud jde o prezidenta ECB, použitelná právní úprava stanoví, že „[s]práva jeho osobního majetku […] nad rámec majetku potřebného pro běžnou osobní a rodinnou potřebu musí být vykonávána takovým způsobem, aby byla zajištěna jeho nezávislost a nedocházelo ke střetům zájmů a aby prezident nemohl využívat důvěrné informace“(55). Podrobnější ustanovení jsou obsažena v kodexu chování ECB a v zásadách etického rámce ECB.
Žádný z uvedených nástrojů nepožaduje absolutní vyloučení vlastnictví podílů ve společnostech s ručením omezeným,
spíše zavádějí mechanismy, jejichž účelem je odhalovat střety zájmů a zneužívání citlivých tržních informací a předcházet tomu, aby k takovým střetům zájmů a zneužívání informací docházelo(56).
110. Z výše uvedeného vyplývá, že pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že dotčený podíl ve společnosti nespadá pod abstraktní zákaz, vyplývalo by z toho, že musí posoudit, zda vyvolává střet zájmů, přičemž by mohl dospět k závěru, že první část „kritéria odvolatelnosti“ je splněna pouze tehdy, je-li takový střet zájmů zjištěn a je takové povahy, že odůvodňuje odvolání z funkce.
Takové posouzení musí zohlednit všechny relevantní okolnosti, aby bylo možné určit, zda vytvářejí skutečné nebo potenciální riziko toho, že osobní zájem může ovlivnit nestranný a objektivní výkon funkce nebo může být takovým způsobem vnímán.
Mezi relevantní faktory mohou patřit, mimo jiné, rozsah podílu v dotčené společnosti a s ním spojená práva, jakož i struktura, velikost nebo činnost dotčené společnosti(57).
111. Ve vztahu k relevantním aspektům šesté a sedmé otázky dále uvádím, že je-li střet zájmů zjišťován v každém jednotlivém případě, pak podle mého názoru prostor pro posouzení, který je inherentní součástí uplatňování „kritéria odvolatelnosti“, připouští pro vnitrostátní právní předpisy umožnit nápravu střetu zájmů v přesně stanovené a přiměřené lhůtě, přičemž pokud takovou nápravu dotčená osoba nezjedná, lze dovodit, že již nesplňuje podmínky požadované k výkonu funkce(58).
Uvedené otázky si vykládám tak, že vnitrostátní právní rámec umožňuje, aby byla „neslučitelnost“ ve smyslu vnitrostátního práva odstraněna ve lhůtě jednoho měsíce,
přičemž tato možnost by se mohla uplatnit i za situace, že budou střety zájmů zjišťovány v každém jednotlivém případě. Jak uvedla ECB, zda je taková lhůta přiměřená, závisí na okolnostech. V této souvislosti poznamenávám, že není zcela jasné, co bylo v projednávané věci považováno za relevantní počátek běhu uvedené lhůty, jak rovněž podotkla ECB(59).
Rozhodnutí o uvedených záležitostech tak přísluší předkládajícímu soudu.
112. Konečně možnost napravit střet zájmů musí být sama o sobě posuzována ve světle povinnosti chránit nezávislost národních centrálních bank, jak je zakotvena zejména v článku 130 SFEU.
Podle mého názoru účinnost ochrany, jakou musí nezávislost mít, vylučuje takovou možnost zjednání nápravy, pokud by povaha střetu zájmů mohla vést k závěru, že již došlo k narušení důvěry veřejnosti v nezávislost orgánu nebo že již bylo nepříznivě ovlivněno fungování orgánu, popřípadě že takový střet zájmů navíc představuje „vážné pochybení“ ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
113. Pokud jde o druhý (podpůrný) scénář, a sice, že podíl viceguvernéra ve společnosti s ručením omezeným zakázán je (přičemž právě tímto způsobem si patrně vykládá třetí předběžnou otázku Komise), není mi zřejmé, jak by takové pravidlo mohlo být v rozporu s článkem 130 SFEU a článkem 7 statutu ESCB a ECB.
114. Lze samozřejmě namítat, že ne každý podíl ve společnosti s ručením omezeným vyvolá osobní střet zájmů.
Na tomto základě by bylo možné tvrdit, že takový podíl neohrožuje nutně nezávislost rozhodovacího orgánu národní centrální banky, jak uvádí španělská vláda, a tudíž by mohlo být vhodnější posuzování v každém jednotlivém případě.
115. Jak jsem již ovšem vysvětlil, prostor pro uvážení, který mají členské státy v této oblasti k dispozici, je poměrně široký, zejména s ohledem na legitimní cíl spočívající v předcházení situacím, které mohou vzbudit pochybnosti o tom, zda jsou funkce národní centrální banky vykonávány výlučně v obecném zájmu, jak v podstatě uváděla Komise.
Sledování uvedeného cíle – který je zaměřen nejen na předcházení skutečným střetům zájmů, ale též na ochranu toho, jak je orgán vnímán veřejností – není ze své podstaty podmíněno tím, zda má dotčená osoba reálnou možnost zneužít informace získané při výkonu své funkce.
116. Pokud by předkládající soud dospěl k závěru, že dotčený majetkový podíl byl zakázán, odkazuji na své předchozí připomínky týkající se možnosti nápravy takové situace, neboť použitelné vnitrostátní právo takovou možnost podle všeho upravuje.
b)      Nepovolená účast v neziskových právnických osobách (čtvrtá, šestá a sedmá otázka)
117. Připomínám, že druhou situací, které se příslušné orgány proti MA dovolávaly, bylo to, že v okamžiku svého jmenování byl členem vedení dvou neziskových právnických osob, které mohly vykonávat hospodářskou činnost, a sice institutu pro pokročilé studium a golfového klubu, aniž ovšem získal předchozí povolení požadované podle čl. 12 odst. 5 zákona o BNB(60).
118. Podotýkám, že MA na jednání tvrdil, že uvedené ustanovení je příliš obecné na to, aby mohlo být považováno za ustanovení, které stanoví podmínku pro výkon jeho funkce. V tomto ohledu je přesná klasifikace uvedeného ustanovení samozřejmě záležitostí předkládajícího soudu, který tak musí učinit ve světle všech relevantních prvků vnitrostátního práva.
Informace obsažené v předkládacím rozhodnutí, jakož i znění uvedeného ustanovení, jak bylo předloženo, nicméně naznačují, že toto ustanovení skutečně stanoví negativní podmínku pro výkon funkce MA(61). Pokud tomu tak je, představovalo by takové ustanovení nezbytnou podmínku pro výkon funkce ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
119. V souladu s tím, co jsem konstatoval výše, a ve shodě s Komisí uvádím, že členské státy mohou podle mého názoru stanovit obecný zákaz všech souběžných činností, včetně činností bez nároku na odměnu, a spojit takový obecný zákaz s možností udělení povolení v daném konkrétním případě, jak je tomu patrně podle čl. 12 odst. 5 zákona o BNB.
Mám rovněž za to, že porušení takového zákazu může odůvodnit závěr, že nejsou splněny podmínky pro výkon funkce, a to za předpokladu, že jsou podmínky, jimiž se řídí žádost o povolení, dostatečně jasné.
120. Jak uvedla Komise, takový důsledek se může jevit jako příliš přísný.
Jak ovšem Komise rovněž uvedla, členům rozhodovacích orgánů národní centrální banky, jako je viceguvernér, je svěřena zvlášť vysoká míra odpovědnosti a tyto osoby mají významný vliv na způsob, jakým uvedená banka plní své povinnosti.
Je tedy vysoce pravděpodobné, že má jejich chování dopad na to, jak fungování národní centrální banky vnímá veřejnost.
Jak jsem již vysvětlil, tato okolnost odůvodňuje stanovení zákazu určitých situací nebo činností členským státem, které by takoví členové mohli jinak vykonávat, aby se zabránilo narušení nezávislého fungování banky a byla zachována důvěra veřejnosti v to, že banka není ve své činnosti ovlivňována soukromými zájmy svých členů nebo třetích osob.
121. Ve světle výše uvedeného platí, že pokud vnitrostátní právní úprava ukládá členovi národní centrální banky, jako je viceguvernér, aby bez povolení nezastával žádné funkce mimo národní centrální banku, a uvedený požadavek není dodržen, jsou podle mne členské státy oprávněny mít za to, že nevyvození náležitých důsledků podle první části „kritéria odvolatelnosti“ by takový požadavek zbavilo jeho účinnosti a mohlo by narušit důvěru, kterou veřejnost vkládá do dotčeného orgánu jako celku.
122. Jak jsem již ovšem uvedl, podmínky (i negativní) pro výkon funkce, musí být dostatečně jasné. V kontextu projednávané věci to znamená zejména jasnou představu ohledně toho, kdy musí být povolení získáno a zda použitelné právo upravuje možnost zjednání nápravy neslučitelnosti, pokud případně nastane (pokud si zejména dotčená osoba povolení nevyžádá).
Existence takové možnosti podle všeho opět vyplývá z šesté a sedmé předběžné otázky.
Je samozřejmě na předkládajícím soudu, aby uvedené okolnosti ověřil a posoudil ve světle obecných úvah uvedených v předchozí části tohoto stanoviska.
123. S ohledem na výše uvedené mám za to, že na třetí, čtvrtou, šestou a sedmou otázku je nutno odpovědět zaprvé tak, že článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESCB a ECB nebrání vnitrostátní právní úpravě, která nezakazuje viceguvernérovi národní centrální banky vlastnictví podílu ve společnosti s ručením omezeným, pokud taková právní úprava obsahuje mechanismus umožňující určit, zda za daných konkrétních okolností takový podíl nevyvolává střet zájmů, který by mohl ovlivnit nezávislé fungování národní centrální banky nebo veřejnou důvěru v tuto nezávislost.
Pokud byl takový střet zájmů odhalen a existuje možnost jej ve stanovené lhůtě odstranit, musí být článek 14.2 statutu ESCB a ECB vykládán v tom smyslu, že pokud dotčená osoba uvedený střet zájmů ve stanovené lhůtě neodstraní, lze mít za to, že přestala splňovat podmínky pro výkon funkce, a to za podmínky, že je stanovená lhůta přiměřená a počátek jejího běhu jasně stanoven.
124. Zadruhé článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESCB a ECB nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zakazuje členství viceguvernéra v řídicím orgánu neziskové právnické osoby bez povolení příslušného orgánu.
Pokud vnitrostátní právo umožňuje ukončení takové neslučitelné činnosti ve stanovené lhůtě po jmenování, musí být článek 14.2 statutu ESCB a ECB vykládán v tom smyslu, že pokud dotčená osoba takovou činnost v uvedené lhůtě neukončí, lze mít za to, že přestala splňovat podmínky pro výkon funkce, a to za podmínky, že je stanovená lhůta přiměřená a počátek jejího běhu jasně stanoven.
D.      K rozsahu pravomoci BNB zjišťovat existenci vážného pochybení (osmá otázka)
125. V rámci osmé otázky se předkládající soud táže, zda článek 131 SFEU ve spojení s články 7 a 14.2 statutu ESCB a ECB připouští vnitrostátní právní úpravu, která orgánu pověřenému konstatováním důvodu pro odvolání umožňuje, aby pro tyto účely posuzoval, zda se dotčená osoba dopustila vážného pochybení ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
126. Podle mého názoru lze na tuto otázku odpovědět velmi stručně, nejenže unijní právo dovoluje příslušnému orgánu, aby takové posouzení provedl, ale mu to dokonce ukládá.
127. Abych uvedený postoj dále rozvedl, budu se nejprve zabývat kontextem vnitrostátního práva a okolnostmi věci, které podle všeho vedly k položení osmé otázky (pododdíl 1).
Následně předložím své právní posouzení (pododdíl 2).
Nakonec se vzhledem k tomu, že několik zúčastněných stran zdůraznilo důležitost soudního přezkumu v kontextu projednávané věci, vrátím k tomuto aspektu v závěru (pododdíl 3).
1.      Kontext vnitrostátního práva a okolnosti projednávané věci
128. Připomínám, že podle použitelného vnitrostátního práva přísluší bankovní radě BNB, aby určila, zda je dán některý z důvodů pro odvolání jednoho z jejích členů (jiného než guvernéra) z funkce(62). Rovněž připomínám, že uvedené důvody platné pro všechny členy jsou uvedeny v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
Ačkoli bylo v rozhodnutí BNB konstatováno, že jsou ve vztahu k MA splněny oba důvody, týká se osmá otázka pouze důvodu spočívajícího ve vážném pochybení.
129. Rozhodnutí BNB bylo přijato v návaznosti na rozhodnutí KPK týkající se neslučitelností mezi postavením MA, zejména jeho funkce viceguvernéra BNB, a jeho podílem ve společnosti s ručením omezeným a dvou neziskových právnických osobách(63).
130. V tomto ohledu z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že KPK je obecně pověřena rozhodováním o neslučitelnosti určitých veřejných funkcí, včetně funkcí guvernéra a viceguvernéra BNB, s jinými činnostmi vykonávanými osobami zastávajícími uvedené funkce.
Článek 13 odst. 1 bod 8 ZPK stanoví, že v případě zjištění neslučitelnosti postoupí KPK dotčenou záležitost příslušnému veřejnoprávnímu orgánu za účelem přijetí dalších opatření. K tomu, pokud se nemýlím, došlo, když KPK oznámila Národnímu shromáždění a BNB svá zjištění týkající se MA.
131. Předkládající soud dále upřesňuje, že bankovní rada BNB je vázána rozhodnutími KPK, pokud jde o existenci neslučitelnosti.
Předkládající soud sice dodává, že bankovní rada BNB v projednávané věci ověřila existenci uvedených neslučitelností nahlédnutím do veřejně dostupných zdrojů, jako jsou obchodní rejstříky, nicméně já si uvedené vysvětlení vykládám v tom smyslu zaprvé, že správní rada je vázána skutkovými zjištěními KPK a jejich právní kvalifikací jako neslučitelnosti ve smyslu vnitrostátního práva a zadruhé, že tato rozhodnutí vyvolávají povinnost BNB posoudit, zda dotčené neslučitelnosti představují důvod pro odvolání z funkce.
132. V neposlední řadě z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že MA napadl legalitu rozhodnutí KPK u Správního soudu Sofie-město (Administrativen sad – Sofia grad).
MA, BNB, Komise a ECB ve svých písemných vyjádřeních uvádějí, že zmíněný soud dne 11. prosince 2024 (tedy po podání projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce) zrušil rozhodnutí KPK pro neplatnost. S výhradou ověření předkládajícím soudem uvádím, že podle MA a Komise se důvody zmíněného zrušení rozhodnutí týkají formální nezákonnosti (KPK údajně neměla během relevantního období potřebný mandát udělovaný Národním shromážděním), a merita rozhodnutí (posuzované skutečnosti nezakládaly neslučitelnost), jakož i dalších aspektů (zejména nesplnění povinnosti vyrozumět MA o řízení a neúplnost shromážděných důkazů).
133. BNB uvádí, že proti dotčenému rozsudku o zrušení rozhodnutí podala KPK odvolání, přičemž uvedené odvolání je projednáváno před předkládajícím soudem v rámci samostatného řízení. K uvedenému procesnímu vývoji MA v rámci řízení v projednávané věci uvádí, že rozhodnutí BNB – přijaté v návaznosti na rozhodnutí KPK – nemůže být potvrzeno, neboť představuje přímý a automatický důsledek uvedeného rozhodnutí, zatímco BNB tvrdí, že její rozhodnutí spočívá na samostatných důvodech.
Vyřešení uvedeného problému, včetně účinků, které by zrušení rozhodnutí KPK mohlo mít, bude-li potvrzeno v odvolacím řízení, samozřejmě přísluší předkládajícímu soudu.
Legalita rozhodnutí BNB však, jak z výše uvedeného dovozuji, zůstává v každém případě jednou ze záležitostí, které má uvedený soud posoudit, byť z jiného úhlu pohledu.
2.      K meritu osmé otázky
134. Podotýkám, že dotčená ustanovení unijního práva, a sice články 130 a 131 SFEU, jakož i články 7 a 14 statutu ESCB a ECB, neobsahují žádné pravidlo upravující podmínky pro výkon pravomoci orgánu pověřeného na základě vnitrostátního práva zjišťováním existence důvodů pro odvolání z funkce ve smyslu článku 14.2 statutu.
135. Uvedený aspekt tedy spadá do posuzovací pravomoci členských států, s výhradou nutnosti zachovat užitečný účinek výše uvedených ustanovení unijního práva (při současném zajištění souladu s právy zaručenými unijním právem, zejména Listinou základních práv Evropské unie)(64).
136. V kontextu projednávané věci výše uvedené zejména znamená, že pravomoc svěřená příslušnému orgánu (v projednávané věci bankovní radě BNB) musí umožňovat účinné zachování nezávislosti národní centrální banky, a tudíž účinné posouzení prvků, které jsou součástí „kritéria odvolatelnosti“ stanoveného v článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
137. V tomto ohledu mám zaprvé za to, že zásada nezávislosti národních centrálních bank sama o sobě nebrání tomu, aby zjištění jiného subjektu, jako je KPK, vyvolala nutnost přijetí opatření na straně orgánu, jako je bankovní rada BNB, který je příslušný k posouzení existence důvodů pro odvolání z funkce.
138. Domnívám se totiž, že různým subjektům v rámci veřejné správy mohou být udělena zvláštní pověření k dohledu nad řádným fungováním takové správy.
Per analogiam podotýkám, že Soudní dvůr neshledal žádné porušení nezávislosti ECB v tom, že unijní normotvůrce svěřil Evropskému úřadu pro boj proti podvodům (OLAF) vyšetřovací pravomoci v oblasti předcházení podvodům, které by se mohly vztahovat i na ECB(65). Soudní dvůr zdůraznil, že nezávislost ECB, zakotvená v článku 130 SFEU (tehdy článku 108 ES), „nemá za následek úpln[é] oddělení ECB od Evropského společenství a její vynětí ze všech pravidel práva Společenství“(66). To odráží obecnější myšlenku, a sice že nezávislost centrálních bank nevyžaduje jejich naprostou izolaci od jiných částí veřejné správy, ale (pouze) izolaci od vnějších vlivů, která zachová jejich schopnost plnit své úkoly nezávisle.
139. Pokud se nyní vrátím k okolnostem projednávané věci, pak uvádím, že abstraktní tvrzení, podle kterého požadavek nezávislosti nebrání existenci specifického systému návazných opatření (který ukládá příslušnému orgánu, jako je bankovní rada BNB, povinnost jednat), neznamená, že je takový mechanismus slučitelný s výše uvedenou zásadou bez ohledu na způsob jeho fungování a bez ohledu na jeho vlastnosti.
Znovu per analogiam uvádím, že ve výše uvedené věci Soudní dvůr odkázal na různé záruky nezávislosti OLAF, které zajišťují, že bude OLAF jednat plně v souladu s unijním právem, a to za účelem dosažení jasně vymezeného účelu prostřednictvím konkrétně vyjmenovaných nástrojů(67).
Nicméně vzhledem k tomu, že nebylo vzneseno žádné tvrzení v tom smyslu, že fungování KPK jako takové je stiženo vadami, se omezím na uvedené obecné konstatování(68).
140. Zadruhé
zásada nezávislosti centrálních bank nevylučuje, aby byla bankovní rada BNB vázána rozhodnutími KPK a jejich právní kvalifikací v tom smyslu, že představují „neslučitelnost“ ve smyslu vnitrostátního práva.
Jsem tedy toho názoru, že zásada nezávislosti národních centrálních bank nevyžaduje, aby orgán příslušný ke zjišťování důvodů pro odvolání z funkce přezkoumával a nahrazoval právní účinky vnitrostátních správních aktů (včetně shromážděných skutkových zjištění a učiněných právních kvalifikací), a tudíž jej k takovému postupu neopravňuje.
Uvedená teze podle mého názoru obstojí i v případě, že je uvedený orgán orgánem národní centrální banky.
Nestanoví-li zvláštní pravidla vnitrostátního práva jinak, pak by opačný závěr znamenal, že by zmíněný příslušný orgán mohl zasahovat do pravomocí jiných orgánů veřejné správy, před čímž v podstatě varovala BNB na jednání(69). Opačný postoj by navíc znamenal, že orgán příslušný ke zjišťování důvodů pro odvolání z funkce by mohl nahradit posouzení příslušného správního orgánu (jako je policie, daňová správa atd.) svým vlastním posouzením, což by mohlo vést k přijímání rozdílných rozhodnutí ohledně téže skutkové situace a její právní kvalifikace na základě týchž právních předpisů, a to by bylo v rozporu se zásadou právní jistoty.
141. Zatřetí účinné sledování cíle spočívajícího v zajištění nezávislosti centrálních bank ovšem vylučuje jakoukoli automatičnost při posuzování existence důvodu pro odvolání z funkce, jak tvrdí MA, BNB a španělská vláda.
Jinými slovy, účinná ochrana nezávislosti národních centrálních bank nepřipouští pravidlo vnitrostátního práva, které by příslušnému orgánu ukládalo, aby automaticky, bez samostatného posouzení dospěl k závěru, že je dán důvod pro odvolání z funkce, a to pouhou extrapolací takového závěru ze skutkových a právních zjištění učiněných jiným orgánem a na základě konkrétního souboru vnitrostátních pravidel, jež sledují jiný cíl (bez ohledu na to, zda může uvedený cíl souviset s cílem sledovaným „kritériem odvolatelnosti“, o které se jedná v projednávané věci).
Takové bezmyšlenkovité rozhodování by popíralo především samotnou logiku existence autonomních důvodů pro odvolání z funkce, ale i možnost rozhodovat v každém jednotlivém případě, kdy je to třeba(70). Podotýkám, že otázka, zda bankovní rada BNB provedla samostatné posouzení důvodů pro odvolání z funkce, je mezi účastníky původního řízení sporná; uvedenou záležitost samozřejmě přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
142. Začtvrté (a na závěr), pokud je pravomoc zjišťovat důvody pro odvolání z funkce svěřena orgánu, aniž by existovala jakákoli další pravidla, která by potenciálně opravňovala jiné subjekty k zahájení řízení před takovým orgánem (což, s výhradou ověření předkládajícím soudem, je patrně případ bankovní rady BNB)(71), mám za to, že příslušný orgán musí mít pravomoc zahájit řízení i bez návrhu.
Za těchto okolností nevidím žádné jiné řešení, které by zajistilo účinnost „kritéria odvolatelnosti“ podle článku 14.2 statutu ESCB a ECB, a potažmo účinnost ochrany nezávislosti centrálních bank.
143. Situaci z hlediska dotčeného vnitrostátního práva si totiž vykládám tak, že povinnost KPK obrátit se na bankovní radu BNB je omezena na situace definované jako „neslučitelnosti“
vnitrostátním právem.
Situace, které mohou představovat vážné pochybení ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB, však mohou být různorodé.
Ačkoli jsem upřesnil kritéria, kterými by se mělo uplatňování zmíněného institutu řídit, skutkové situace, které je možné kvalifikovat jako vážné pochybení, nelze vyčerpávajícím způsobem vyjmenovat předem.
Definice „neslučitelností“ ve smyslu příslušných právních předpisů tudíž nemůže zahrnout všechny scénáře, které mohou být
potenciálně relevantní pro účely článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
To podle mého názoru vyžaduje, aby orgán pověřený zjišťováním existence důvodu pro odvolání z funkce z důvodu vážného pochybení jednal i bez návrhu, pokud se o relevantních skutečnostech nasvědčujících tomu, že může být ohrožena nezávislosti centrálních bank, dozví nebo pokud takové skutečnosti vyjdou najevo v důsledku jeho vlastního šetření, jak v podstatě tvrdí BNB a španělská vláda.
144. Za tímto účelem musí být podle mého názoru příslušnému orgánu umožněno shromáždit takové množství relevantních důkazů, jaké připouští příslušná právní úprava, a to i ve spolupráci s příslušnými subjekty, popřípadě nahlédnutím do databází veřejně dostupných informací, jako jsou informace obsažené ve veřejných obchodních rejstřících, aby mohl příslušný orgán dospět k podloženému závěru o tom, zda vznikl důvod pro odvolání z funkce v důsledku vážného pochybení, a to při plném respektování práva dotčené osoby na účinnou procesní obranu(72).
145. S ohledem na výše uvedené úvahy dospívám k závěru, že článek 130 SFEU, jakož i články 7 a 14.2 statutu ESCB a ECB musí být vykládány v tom smyslu, že vyžadují, aby orgán pověřený zjišťováním důvodů pro odvolání z funkce byl za tímto účelem oprávněn posuzovat, zda se dotčená osoba dopustila vážného pochybení ve smyslu článku 14.2 statutu ESCB a ECB.
146. Uvedený závěr odpovídá na osmou předběžnou otázku; považuji nicméně za vhodné reagovat ještě na konkrétní argumenty předložené některými zúčastněnými stranami, které se týkaly soudního dohledu v rámci řízení jako celku.
3.      K soudnímu dohledu v rámci řízení
147. V průběhu řízení v projednávané věci se vytvořily dvě samostatné linie argumentace, přičemž každá z nich se týká jiného aspektu soudního přezkumu.
148. Zaprvé ECB podporovaná na jednání španělskou vládou, tvrdila, že konstatování vážného pochybení by mělo následovat až na základě soudního rozhodnutí.
149. ECB konkrétně tvrdila, že ačkoli zásada neodvolatelnosti, která je vlastní nezávislosti centrální banky, vyžaduje, aby příslušný orgán posuzoval závažnost pochybení a přiměřenost odvolání z funkce, musí nejprve nezávislý soud určit, zda k pochybení došlo.
Takový závěr podle ECB vyplývá z některých jazykových znění
čl. 14 odst. 2 statutu ESCB a ECB(73).
150. Tento názor mně nepřesvědčuje. Výraz „se dopustí vážného pochybení“ v některých jazykových zněních by sice mohl být na první pohled vykládán tak, že odkazuje na předchozí soudní konstatování viny (za spáchání trestného činu)(74), nicméně jiná jazyková znění obsahují širší odkaz na „spáchané“ vážné pochybení(75), z čehož takový požadavek nevyplývá.
151. Kromě toho by byl uvedený výklad v rozporu s cílem sledovaným článkem 14.2 statutu ESCB a ECB, tedy ochranou nezávislosti centrálních bank.
Ačkoli jednání, které vážně narušuje nezávislost orgánu, může rovněž naplňovat skutkovou podstatu trestného činu a může být v konečném důsledku předmětem trestního stíhání, lze si v každém případě představit, že bude takové řízení trvat po značně dlouhou dobu.
Jak uznala sama ECB, mohou nastat situace, kdy příslušný orgán musí být schopen jednat rychle na základě dostupných důkazů, včetně případů, kdy jsou důkazy nezpochybnitelné (např.
záznamy CCTV) nebo kdy jsou skutkové okolnosti jasné a nesporné (např.
doznání)(76).
152. Souhlasím ovšem s MA, Komisí a ECB, že pokud rozhodnutí, kterým byl zjištěn důvod pro odvolání z funkce, přejímá orgán, který není soudem, musí být v souladu s článkem 47 Listiny
základních práv k dispozici účinný soudní přezkum(77).
153. V této souvislosti Komise vyjádřila pochybnosti o tom, zda jsou lhůty stanovené vnitrostátními právními předpisy, které v podstatě stanoví velmi krátkou lhůtu na podání žaloby a stejně krátkou lhůtu na vydání rozhodnutí soudu, slučitelné s právem na účinnou soudní ochranu. V tomto ohledu odkázala Komise na konvergenční zprávu ECB z roku 2024, která uvádí, že „krátká lhůta pro podání žaloby a velmi krátká doba stanovená pro soudní řízení v [současném čl. 14 odst. 2 zákona o BNB] představují přetrvávající problém(78). To se odráží i v konvergenční zprávě z roku 2025(79).
154. Prima facie takové obavy sdílím.
Soudnímu dvoru však nebyla předložena žádná otázka týkající se uvedené problematiky, která tudíž před ním nebyla ani v plném rozsahu projednána. Rovněž podotýkám, že bulharská vláda se řízení v projednávané věci neúčastnila.
Za těchto okolností se domnívám, že v projednávané věci není namístě se uvedenou problematikou zabývat.
155. Pro případ, že by se přesto chtěl Soudní dvůr tomuto problému věnovat, zejména pokud jde o velmi krátkou lhůtu uloženou předkládajícímu soudu (což se zdá relevantní, jakmile Soudní dvůr poskytne odpověď v projednávaném případě), bych doplnil následující stručné poznámky.
156. Obecně platí, že existence lhůt pro provedení soudního přezkumu není jako taková problematická, neboť takové lhůty slouží legitimnímu cíli v podobě zajištění rychlého provedení řízení.
Je však obtížné v abstraktní rovně posuzovat, zda je určitá lhůta za všech okolností přiměřená.
Lhůta, která může být v jedné situaci přiměřená, se v jiné situaci může ukázat být nepřiměřenou(80).
157. V kontextu projednávané věci připouštím, že požadavek rychlého soudního přezkumu lze odůvodnit nutností zajistit kontinuitu fungování národní centrální banky.
Důležitost sporného rozhodnutí pro fungování dotčené národní banky a jeho potenciálně závažné důsledky pro dotčenou osobu, spolu s nutností respektovat právo na obranu, mohou zároveň vnitrostátnímu soudu znemožňovat provedení přezkumu v příliš krátké lhůtě.
Pokud by taková situace nastala, mám za to, že vnitrostátní soud musí mít možnost k takové lhůtě nepřihlížet a vydat své rozhodnutí co nejdříve po jejím uplynutí(81).
V.      Závěry
158. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru, aby Nejvyššímu správnímu soudu (Varchoven administrativen sad, Bulharsko) odpověděl následovně:
„1)      Článek 130 SFEU a článek 7 statutu
Evropského systému centrálních bank a Evropské centrální banky (dále jen „statut ESBC a ECB“)
musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání pravidlům vnitrostátního práva, která ukládají členovi rozhodovacího orgánu národní centrální banky, jako je viceguvernér, povinnost předložit příslušnému vnitrostátnímu orgánu prohlášení, v němž oznámí své zájmy, jako je účast ve společnosti v postavení společníka nebo členství v řídicích orgánech neziskové právnické osoby (pátá otázka).
2)      Článek 14.2 statutu ESCB a ECB
musí být vykládán v tom smyslu, že se z hlediska unijního práva vztahuje pouze na guvernéry národních centrálních bank.
Uvedené ustanovení však musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která rozšiřuje použitelnost hmotněprávních podmínek v něm definovaných, podle nichž může být guvernér národní centrální banky odvolán z funkce před uplynutím svého funkčního období, i na viceguvernéra takové banky (první a druhá otázka).
3)      Článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESCB a ECB
musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která nezakazuje viceguvernérovi národní centrální banky vlastnictví podílu ve společnosti s ručením omezeným, pokud uvedená právní úprava obsahuje mechanismus umožňující určit, zda za daných konkrétních okolností takový podíl nevyvolává střet zájmů, který by mohl ovlivnit nezávislé fungování národní centrální banky nebo veřejnou důvěru v takovou nezávislost.
Pokud byl takový střet zájmů zjištěn a existuje možnost jej ve stanovené lhůtě od jmenování odstranit, musí být článek 14.2 statutu ESCB a ECB vykládán v tom smyslu, že pokud dotčená osoba uvedený střet zájmů ve stanovené lhůtě neodstranila, lze mít za to, že přestala splňovat podmínky pro výkon funkce, a to za podmínky, že je stanovená lhůta přiměřená a počátek jejího běhu jasně stanoven.
Článek 130 SFEU a článek 7 statutu ESCB a ECB
musí být rovněž vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která zakazuje členství viceguvernéra v řídicím orgánu neziskové právnické osoby bez povolení příslušného orgánu.
Pokud vnitrostátní právo poskytuje možnost takovou neslučitelnou činnost ve stanovené lhůtě ukončit, musí být článek 14.2 statutu ESCB a ECB vykládán v tom smyslu, že pokud dotčená osoba takovou činnost ve stanovené lhůtě neukončila, lze mít za to, že přestala splňovat podmínky pro výkon funkce ve smyslu uvedeného ustanovení, a to za podmínky, že je stanovená lhůta přiměřená a počátek jejího běhu jasně stanoven
(třetí, šestá a sedmá otázka).
4)      Článek 130 SFEU, jakož i články 7 a 14.2 statutu ESCB a ECB
musí být vykládány v tom smyslu, že vyžadují, aby orgán příslušný k zjišťování důvodů pro odvolání guvernéra národní centrální banky z funkce byl za tímto účelem oprávněn posuzovat, zda se dotčená osoba dopustila vážného pochybení ve smyslu článku 14.2 tohoto statutu (osmá otázka).“
1      Původní jazyk: angličtina.
2      Společnost národů, Résolutions XIV a III, zpráva z mezinárodní finanční konference, , Th. Dewarichet, Brusel, 1920, (s. 23 a 26). Archiv Organizace spojených národů v Ženevě: S145D/99/15. Na uvedenou zprávu odkazuje též Tucker, P., Unelected Power: The Quest for Legitimacy in Central Banking and the Regulatory State, Princeton University Press, 2018, xvi-656 s., zejména s. 4.
3      Viz Hill, M., The Economic and Financial Organization of the League of Nations. A Survey of Twenty-Five Years’ Experience,
Carnegie Endowment for International Peace, Washington, 1946, s. xv-168, zejména s. 24, a Pauly, L. W., The League of Nations and the Foreshadowing of the International Monetary Fund. Essays in International Finance, č. 201, Princeton University, New Jersey, 1996, s. 1 až 47, zejména
s. 7.
4      Pokud jde o členské státy Unie, viz článek 53 Ustav Republike Hrvatske (chorvatské ústavy), článek 56 Ústava Slovenskej republiky (slovenské ústavy), článek 152 Ustava Republike Slovenije (slovinské ústavy a článek 13
Sveriges grundlagar (švédské ústavy). Viz též čl. 118 odst. 2 Σύνταγμα της Κυπριακής Δημοκρατίας (kyperské ústavy) nebo článek 98 Ústavy České republiky.
5      Viz například Tucker, P., „How the European Central Bank and Other Independent Agencies Reveal a Gap in Constitutionalism: A Spectrum of Institutions for Commitment“, German Law Journal, sv. 22, č. 6, 2021, s. 999 až 1027; nebo van’t Klooster, J., „Central Banks“, in Bellamy, R., King, J. (eds), The Cambridge Handbook of Constitutional Theory, Cambridge University Press, 2025, s. 622 až 638.
6      Uvedený pojem obecně označuje soubory pravidel a mechanismů, jimiž se řídí měnový systém. K tomuto pojmu viz van’t Klooster, J., citovaný v poznámce pod čarou 5 výše, s. 624 s uvedením dalších odkazů.
7      S odkazem na probíhající soudní řízení, které následovalo po nedávném odvolání členky Rady guvernérů Federálního rezervního systému (Board of Governors of the Federal Reserve System). Donald J. Trump, President of the United States, žalobce v. Lisa D. Cook a další,
č. 25A312.
8      Součást
protokolu č. 4 připojeného ke Smlouvě o EU a Smlouvě o FEU.
9      Rozsudek ze dne 26. února 2019, Rimšēvičs a ECB v. Lotyšsko (C‑202/18 a C‑238/18, EU:C:2019:139, dále jen „rozsudek Rimšēvičs“, body 89 až
96).
10      Tamtéž, body 92, 94 a 96.
11      Uvedené přídavné jméno se objevuje pouze v čl. 6 odst. 1 bodě 12 ZPKONPI.
12      Obdobně platí stejná připomínka.
13      Uvedené přídavné jméno se objevuje pouze v čl. 37 odst. 1 ZPKONPI.
14      V případě ZPK je relevantním bodem čl. 51 odst. 1 bod 13.
15      Uvedené pojmy se objevují pouze v čl. 51 odst. 1 bodě 13 ZPK.
16      Není zřejmé, z jakých důvodů bylo provedeno snížení hodnoty majetkového podílu.
17      Jak vysvětlím později, uvedené řízení patrně vedlo ke zrušení rozhodnutí KPK.
Řízení o odvolání proti uvedenému rozhodnutí podle všeho dosud neskončilo.
18      Připomínám, že uvedené důvody jsou uvedeny v článku 14.2 statutu ESCB a ECB a je na ně odkazováno v čl. 14 odst. 1 zákona o BNB.
19      Skutečnost, že Bulharsko v rozhodné době ještě nebylo součástí eurozóny (k níž se připojilo s účinností ke dni 1. ledna 2026), tudíž není v projednávané věci relevantní. Viz nařízení Rady (EU) 2025/1408 ze dne 8. července 2025, kterým se mění nařízení (ES) č. 974/98, pokud jde o zavedení eura v Bulharsku (Úř. věst. L, 2025/1408,).
20      KPK se skládá ze tří členů zvolených Národním shromážděním (dvoutřetinovou většinou všech poslanců po projednání ve zvláštním výboru pro jmenování) na funkční období šesti let.
21      Viz čl. 38 odst. 1 ZPKONPI.
22      Kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska.
23      Rozsudek Rimšēvičs, bod 46. Viz též rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 40).
24      Rozsudek Rimšēvičs, bod 48. Připomínám, že podle čl. 282 odst. 1 SFEU „[ECB] a národní centrální banky tvoří [ESCB]“.
25      Rozsudek Rimšēvičs, body 69 až 71.
26      Tamtéž, bod 70.
27      Článek 283 odst. 1 SFEU stanoví, že „Rada guvernérů [ECB] se skládá ze členů Výkonné rady [ECB] a z guvernérů národních centrálních bank členských států, jejichž měnou je euro“. Viz též články 8 a 10.1 statutu ESCB a ECB.
28      Viz článek 42.1 statutu ESCB a ECB.
29      Viz čl. 141 odst. 2 SFEU. Guvernéři národních centrálních bank členských států, na které se vztahuje výjimka, jsou členy Rady guvernérů ECB, jednoho ze tří rozhodovacích orgánů ECB. Viz
čl. 129 odst. 1 SFEU a články 9.3 a 44 statutu ESCB a ECB.
30      Rozsudek Rimšēvičs, body 47 a 48 a citovaná judikatura.
31      Podle článků 3.2 a 3.5 rozhodnutí Evropské centrální banky 2004/257/ES ze dne 19. února 2004, kterým se přijímá jednací řád Evropské centrální banky (ECB/2004/2) (Úř. věst. 2004, L 80, s. 33, ve znění pozdějších předpisů, dále jen „jednací řád ECB“), není účast na zasedáních Rady guvernérů ECB vyhrazena jen pro guvernéry, neboť každý guvernér může být doprovázen jednou osobou.
32      Druhý pododstavec
tohoto ustanovení stanoví: „[…] [Jednací řád ECB] dále stanoví, že člen Rady guvernérů, který se delší dobu nemůže účastnit jejích zasedání, smí za sebe jmenovat náhradníka jako člena Rady guvernérů.“ Viz též články 3.3, 4.4 a 4.5 jednacího řádu ECB a obdobně také článek 1.2 Kodexu chování vysoce postavených úředníků ECB
(Úř. věst. 2022, C 478, s. 3), který byl přijat ECB (dále jen „kodex chování ECB“).
33      Uvedený argument vycházel ze skutečnosti, že článek 108 ES [nyní článek 130 SFEU] a článek 7 statutu ESCB a ECB výslovně odkazují na „členy rozhodovacích orgánů národních centrálních bank“ (kurzivou zvýraznil autor tohoto stanoviska). Evropský měnový institut, Progress towards convergence, Frankfurt am Main, 1995, s. 93.
34      V rozsahu, v němž uvedené otázky míří zejména na výklad normy unijního práva, která se týká guvernérů národních centrálních bank, nikoli viceguvernérů (jako je tomu ve věci v původním řízení), by bylo možné tvrdit, že požadovaný výklad nemá žádný vztah ke skutkovým okolnostem projednávané věci, takže dotčené otázky by byly nepřípustné. Já mám však za to, že v souladu s ustálenou judikaturou vycházející z rozsudku Dzodzi je zjevně v zájmu unijního právního řádu, aby Soudní dvůr poskytl požadovaný výklad, aby se předešlo rozdílným výkladům „kritéria odvolatelnosti“ do budoucna. Důvodem je skutečnost, že článek 14.2 statutu ESCB a ECB se stal na základě vnitrostátního práva použitelným prostřednictvím přímého a bezpodmínečného odkazu
(v článku 14.1 zákona o BNB), aniž došlo k jakékoli změně jeho účelu nebo rozsahu. Viz rozsudky ze dne 18. října 1990, Dzodzi (C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36 a 37), jakož i ze dne 13. října 2022, Baltijas Starptautiskā Akadēmija a Stockholm School of Economics in Riga (C‑164/21 a C‑318/21, EU:C:2022:785, bod 35 a citovaná judikatura). K linii judikatury vycházející z rozsudku Dzozdi viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:649).
35      Viz též stanovisko ve věci Rimšēvičs, bod 156.
36      Viz stanovisko generální advokáty J. Kokott ve věci Rimšēvičs v. Litva a ECB v. Litva
(C‑202/18 a C‑238/18, díle jen ‘stanovisko ve věci Rimšēvičs’, EU:C:2018:1030, bod
156).
37      Tentýž závěr vyplývá per analogiam z argumentace Soudního dvora poskytnuté v kontextu vnitrostátního výběrového řízení na kandidáta na funkci soudce Tribunálu v rozsudku ze dne 29. července 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, body 54 a 57). Jak Soudní dvůr připomněl v uvedeném rozsudku, unijní právo se omezuje na požadavek na to, aby osoby poskytovaly „veškeré záruky“ nezávislosti a byly „způsobilé k výkonu vysokých soudních funkcí“ (čl. 19 odst. 2 SEU a článek 254 SFEU)
Viz též mé stanovisko ve věci Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:325, bod 54).
38      Obdobně viz čl. 283 odst. 2 SFEU a článek 11.2 statutu ESCB a ECB, které stanoví, že prezident, viceprezident a další členové Výkonné rady ECB jsou jmenováni „z uznávaných a zkušených osobností s profesionální zkušeností v měnových a bankovních záležitostech“.
39      Pokud jde o přehled vnitrostátních právních předpisů, viz Soudní dvůr Evropské unie: záznam
Direction de recherche et documentation, Désignation, incompatibilités, prévention des conflits et révocation des membres des organes décisionnels des banques centrales nationales, 25/008, listopad 2025, zejména s. 12 až 17. Podotýkám, že některé z uvedených podmínek jsou rovněž stanoveny v čl. 11 odst. 3 a 4 zákona o BNB.
40      Obdobně viz mé stanovisko ve věci Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:325, bod 48).
41      Viz analytická poznámka zmíněná v poznámce pod čarou 39 výše a obdobně článek 11.1 statutu ESCB a ECB, který stanoví, že „[č]lenové [Výkonné rady ECB] vykonávají svou funkci na plný pracovní úvazek. Žádný člen nesmí vykonávat jinou výdělečnou nebo nevýdělečnou profesionální činnost, pokud mu Rada guvernérů k tomu výjimečně neudělí souhlas“. Viz též článek 3 pracovních podmínek prezidenta Evropské centrální banky, SEC/GovC/X/18/163a, nadepsaný „Neslučitelnosti“, v němž se pod písmenem a) stanoví, že „[p]ředseda [ECB] se zdrží veškerých hospodářských nebo obchodních činností a odstoupí z jakékoli funkce, která by mohla ohrozit jeho nezávislost nebo by mu umožnila použít důvěrné informace“.
42      Obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, bod 54).
43      Připomínám per analogiam poznámku generálního advokáta L. A. Geelhoeda týkající se požadavku nezávislosti členů Komise, který stanoven v čl. 213 odst. 2 ES (nyní čl. 17 odst. 3 SEU): „Osobní vlastnosti těchto osob mají přímý dopad na důvěru veřejnosti v orgány Společenství, jejich věrohodnost, a tedy také účinnost.“ Viz stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda ve věci Komise v. Cresson (C‑432/04, dále jen „stanovisko ve věci Komise v. Cresson“, EU:C:2006:140, bod 68).
44      Podotýkám, že první bod odůvodnění kodexu chování ECB zmiňovaného v poznámce pod čarou 33 výše uvádí, že ECB je „povinna sloužit veřejnému zájmu a zajišťovat dodržování nejvyšších standardů integrity. V souvislosti se správou a řízením proto ECB klade důraz na odpovědnost, transparentnost a nejvyšší etické standardy. Dodržování těchto zásad je klíčovým prvkem důvěryhodnosti ECB a zcela zásadní pro zajištění důvěry evropských občanů“. Viz též body 3 a 5 odůvodnění obecných zásad Evropské centrální banky (EU) [2021/2253] ze dne 2. listopadu 2021, kterými se stanoví zásady etického rámce Eurosystému (ECB/2021/49) (dále jen „zásady etického rámce ECB“), a stanovisko ve věci Komise v. Cresson, bod 73.
45      Viz též stanovisko ve věci Rimšēvičs, bod 101, zmiňující nezávislost jako „nezměnitelné tvrdé jádro“ takových podmínek. Viz též článek 6 kodexu chování ECB zmíněného v poznámce pod čarou 33 výše.
46      Viz například rozsudek ze dne 29. července 2024, (C‑119/23, EU:C:2024:653,
Valančius, bod 48 a citovaná judikatura).
47      Rozsudek ze dne 30. září 2021, Účetní dvůr v. Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, bod 868).
48      Ani ostatní jazyková znění nenabízejí žádná konkrétní vodítka (viz zejména francouzské znění odkazující na „faute graves“, „σοβαρό παράπτωμα“ v řeckém znění, „falta grave“ ve španělském znění, „gravi mancanze“ v italském znění a „schwere Verfehlung“ v německém znění). Totéž platí i pro tři další výskyty uvedeného pojmu v souvisejícím nebo srovnatelném kontextu v primárním právu Unie
(viz článek 11.4 statutu ESCB a ECB, pokud jde o členy Výkonné rady ECB, čl. 228 odst. 2 SFEU, pokud jde o veřejného ochránce práv, a článek 247 SFEU, pokud jde o členy Komise).
49      Viz například rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Burdene (C‑126/23, EU:C:2024:937, bod 36 a citovaná judikatura).
50      https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/misconduct, https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/serious. https://www.collinsdictionary.com/dictionary/english/serious, https://www.collinsdictionary.com/dictionary/english/misconduct.
51      V tomto smyslu viz vysvětlení uvedené v bodech 61 a 62 tohoto stanoviska.
52      V tomto smyslu viz stanovisko ve věcí Rimšēvičs, bod
104.
53      Stanovisko ve věci Komise v. Cresson, bod 67.
54      Podle BNB spadá obchodní podíl MA do působnosti čl. 11 odst. 4 bodu 4 zákona o BNB. Ve svém písemném vyjádření odkazuje na charakteristické rysy společnosti s ručením omezeným v bulharském právu obchodních společností a v podstatě tvrdí, že jakýkoli podíl ve společnosti s ručením omezeným má automaticky za následek členství v řídicím orgánu takové společnosti.
55      Článek 3 písm. b)
výše pracovního řádu prezidenta Evropské centrální banky, poznámka pod čarou 42.
56      Kodex chování ECB zmíněný v poznámce pod čarou 33, zejména články 11, 16 a 17. Viz též články 10 a 11 zásad etického rámce ECB zmíněných v poznámce pod čarou 44 výše. Je třeba poznamenat, že podle čl. 1 odst. 1 kodexu chování ECB i čl. 1 odst. 1 zásad etického rámce ECB se uvedené dokumenty vztahují pouze na centrální banky Eurosystému a jejich úředníky. V rozhodné době tomu tak v případě Bulharska ještě nebylo. Viz výše poznámka pod čarou 19.
57      Obdobně viz definice střetu zájmů uvedená v článku 11 kodexu chování ECB zmíněném v poznámce pod čarou 32 výše a v čl. 2 odst. 9 zásad etického rámce ECB zmíněného v poznámce pod čarou 44 výše.
58      Podotýkám, že čl. 36 odst. 3 ZPKONPI a čl. 50 odst. 3 ZPK ukládají osobě, která ve svém prohlášení oznámila neslučitelnost, povinnost přijmout opatření nezbytná k jejímu odstranění do jednoho měsíce od předložení prohlášení a dodat orgánu oprávněnému k volbě nebo jmenování příslušné důkazy. Pokud takové nápravné opatření přijato není, je orgán oprávněný k volbě nebo jmenování – v projednávané věci Národní shromáždění – povinen učinit kroky k ukončení právního vztahu (čl. 36 odst. 4 ZPKONPI a čl. 50 odst. 4 ZPK). Uvedená ustanovení podle všeho odkazují na prohlášení o neslučitelnosti, které musí být předloženo Národnímu shromáždění podle čl. 35 odst. 1 a čl. 35 odst. 2 ZPKONPI, jakož i podobně formulovaného článku 50 ZPK.
Jak jsem však již vysvětlil, věc v původním řízení podle všeho vychází z prohlášení o majetku a zájmech, které bylo předloženo KPK.
Jak je již bylo uvedeno, spojitost mezi obsahem takového prohlášení a povinností odstranit „neslučitelnost“ není jasná a v každém případě přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
59      Rovněž připomínám, že v projednávané věci byla po jmenování MA předložena tři samostatná prohlášení o majetku a zájmech, přičemž nejsem schopen s jistotou říci, jak byla povinnost odstranit jakékoli neslučitelnosti uvedené v prohlášeních posouzena ve vztahu zejména k prvnímu a druhému prohlášení.
60      Připomínám, že podle uvedeného ustanovení mohou guvernér a viceguvernéři BNB
„[n]a základě jednohlasně přijatého rozhodnutí bankovní rady […] vykonávat činnost bez nároku na odměnu, pokud nepředstavuje konflikt zájmů“.
61      Jak tvrdila BNB, cílem uvedené podmínky je patrně předcházet střetům zájmů, přičemž neexistence střetu zájmů je, jak bylo vysvětleno, vlastní požadavku nezávislosti zakotvenému v článku 130 SFEU a článku 7 statutu ESCB a ECB.
62      Uvedená výjimka by neměla mít na analýzu žádný vliv. V projednávané věci je důležité, aby byl dotčený orgán nadán pravomocí posuzovat „kritérium odvolatelnosti“, tak jak je použitelné konkrétně na viceguvernéra BNB. V tomto ohledu nebyly poskytnuty žádné konkrétní informace týkající se postupu upravujícího odvolání guvernéra BNB z funkce. Z článku 14.1 zákona o BNB však podle všeho vyplývá, že rozhodnutí v uvedeném smyslu přijímá přímo orgán oprávněný ke jmenování, tj. Národní shromáždění. Národní shromáždění má podle všeho rovněž pravomoc odvolávat ostatní členy bankovní rady BNB v návaznosti na takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené v projednávané věci, přijaté uvedenou radou.
63      Podle článku 7 ZPKONPI a článku 1 ZPK se „neslučitelností“ rozumí výkon jiné funkce nebo výkon činnosti, které podle Ústavy nebo zákona nejsou slučitelné s postavením osoby vykonávající vysokou veřejnou funkci.
64      Obdobně viz rozsudky ze dne 4. června 2020, C. F. (Daňová kontrola) (C‑430/19, EU:C:2020:429, bod 45), nebo ze dne 18. dubna 2024, Heureka Group (Internetové srovnávače cen) (C‑605/21, EU:C:2024:324, bod 52 a citovaná judikatura).
65      Rozsudek ze dne 10. července 2003, Komise v. ECB (C‑11/00, EU:C:2003:395, body 130 až 145).
66      Tamtéž, bod 135.
67      Tamtéž, body 139 až 141.
68      Otázka, zda fungování KPK vycházelo v rozhodné době z řádného právního základu, je samozřejmě poněkud odlišná otázka, přičemž z dostupných informací dovozuji, že je tato otázka předmětem žaloby projednávané před předkládajícím soudem, jak je již uvedeno výše.
69      Uvedenou připomínku by samozřejmě bylo nutno pozměnit, pokud by orgánem příslušným pro zjišťování důvodů pro odvolání z funkce byl soud. Obdobně viz článek 11.4 statutu ESCB a ECB, podle kterého „[p]řestane-li kterýkoli člen Výkonné rady [ECB] splňovat podmínky nezbytné k výkonu své funkce nebo se dopustí vážného pochybení, může být odvolán Soudním dvorem na žádost Rady guvernérů nebo Výkonné rady“.
70      Připomínám, že osmá otázka se týká pouze uvedeného důvodu pro odvolání z funkce.
71      Jiný příklad viz ustanovení citované v poznámce pod čarou 69.
72      Uvedená zásada představuje jeden z „funkčních prvků“ práva na řádnou správu. Viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Ispas (C‑298/16, EU:C:2017:650, bod 87). Z ustálené judikatury vyplývá, že dodržování práva na účinnou procesní obranu musí být zajištěno, kdykoli je přijímáno rozhodnutí, které může nepříznivě zasáhnout do právního postavení určité osoby. Viz též například rozsudek ze dne 4. června 2020, C. F. (Daňová kontrola) (C‑430/19, EU:C:2020:429, bod 29 a citovaná judikatura). Nevidím žádný důvod, proč by se zásada dodržování práva na účinnou procesní obranu neměla použít, pokud je dotčené rozhodnutí přijato orgánem národní centrální banky, jestliže takové rozhodnutí nepříznivě zasahuje do právního postavení dotčené osoby.
73      ECB odkazuje na německé znění („eine schwere Verletzung begangen hat“), anglické znění („has been guilty of serious misconduct“), francouzské znění („a commis une faute grave“) a italské znění („è reso colpevole di gravi mancanze“).
74      Viz anglické a italské znění uvedená v předchozí poznámce pod čarou.
75      V tomto ohledu viz německé znění („eine schwere Verletzung begangen hat“), francouzské znění („a commis une faute grave“), španělské znění („haya incurrido en falta grave“) a české znění („nebo se dopustí vážného pochybení“).
76      Poznamenávám, že v rozsudku Rimšēvičs Soudní dvůr klasifikoval napadené opatření jako rozhodnutí, které spadá do působnosti článku 14.2 statutu ESCB a ECB, bez ohledu na předchozí zjištění trestní odpovědnosti. Zdá se mi, že pokud by takový významný požadavek byl vlastní konceptu vážného pochybení, byl by uveden jako zjevný a dostatečný důvod pro zrušení v daném případě (který ale Soudní dvůr určil na jiném základě), S ohledem na závěr, k němuž jsem v tomto ohledu dospěl, mám za to, že není nutné zabývat se rozlišováním, na které poukazuje ECB a podle kterého by se požadavek předchozího soudního rozhodnutí neuplatnil v případě druhého důvodu pro odvolání z funkce, tedy nesplňování podmínek k výkonu funkce.
77      Pokud jde o konkrétní dotčená práva, mohlo by se rozhodnutí, kterým se provádí „kritérium odvolatelnosti“ stanovené v článku 14.2 statutu ESCB a ECB, dotknout jak práva dotčené osoby setrvat ve funkci po minimální dobu funkčního období, tak práv zaručených Listinou základních práv (práva na vlastnictví, jako je tomu v projednávané věci, nebo práva na svobodu sdružování). Předkládací rozhodnutí neupřesňuje funkční období členů bankovní rady BNB. Komise a ECB nicméně uvádějí, že uvedené funkční období činí 6 let (čl. 12 odst. 4 zákona o BNB). Není sice zřejmé, zda je takové období odrazem „normativního exportu“ pravidla týkajícího se minimální délky funkčního období stanoveného v článku 14.2 statutu ESCB a ECB, nicméně právo setrvat ve funkci až do uplynutí funkčního období je v každém případě logickým důsledkem záruky nezávislosti zakotvené v článku 130 SFEU a v článku 7 uvedeného statutu.
78      Evropská komise, konvergenční zpráva 2024, Institutional Paper 294, Úřad pro publikace Evropské unie, Lucemburk,
2024, s. 43.
79      Evropská komise, konvergenční zpráva 2025 týkající se Bulharska, Institutional Paper 320, Úřad pro publikace Evropské unie, Lucemburk, 2025, s. 25.
80      Stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (C‑406/18, EU:C:2019:1055, body 48, 53 a 56).
81      Per analogiam k závěru Soudního dvora vyjádřenému v rozsudku ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (C‑406/18, EU:C:2020:216, body 36 a 37). Viz též stanovisko generálního advokáta Bobka ve věci Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal, (C‑406/18, EU:C:2019:1055, bod 69), s odkazy na judikaturu, která připomíná, že článek 47 Listiny základních práv má přímý účinek, a umožňuje tedy upuštění od použití neslučitelných právních předpisů.