62017TJ0330_RES
Vec T‑330/17
Ceobus a i.
proti
Európskej komisii
Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 12. júla 2019
„Štátna pomoc – Schéma pomoci zavedená Francúzskom od roku 1994 do roku 2008 – Subvencie na investíciu, ktoré poskytol región Île‑de‑France – Rozhodnutie, ktorým sa schéma pomoci vyhlasuje za zlučiteľnú s vnútorným trhom – Pojmy ‚existujúca pomoc‘ a ‚nová pomoc‘ – Článok 107 ZFEÚ – Článok 108 ZFEÚ – Článok 1 písm. b) body i) a v) nariadenia (EÚ) 2015/1589 – Premlčacia doba – Článok 17 nariadenia 2015/1589“
Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Zamietnutie žaloby z vecného hľadiska bez rozhodovania o prípustnosti – Voľná úvaha súdu Únie
(Článok 263 ZFEÚ)
(pozri body 26, 27)
Pomoc poskytovaná štátmi – Pomoc poskytnutá v rozpore s procesnými pravidlami článku 108 ods. 3 ZFEÚ – Povinnosti vnútroštátnych súdov
(Článok 108 ods. 3 ZFEÚ)
(pozri body 32, 33)
Pomoc poskytovaná štátmi – Existujúca pomoc a nová pomoc – Kvalifikovanie ako existujúca pomoc – Kritériá – Vývoj vnútorného trhu – Subvencované zariadenie, ktoré môžu prijímatelia pomoci používať v rámci činností v oblasti otvorených hospodárskej súťaži pred zavedením schémy pomoci – Neexistencia existujúcej pomoci
[Článok 107 ZFEÚ; nariadenie Rady 2015/1589, článok 1 písm. b) bod v)]
(pozri body 52 – 62)
Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Desaťročná premlčacia doba podľa článku 17 nariadenia 2015/1589 – Pôsobnosť – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa vyhlasuje neoprávnene poskytnutá schéma pomoci za zlučiteľnú s vnútorným trhom – Vylúčenie – Uplatniteľnosť platných pravidiel upravujúcich premlčanie pred vnútroštátnym súdom rozhodujúcim o vrátení pomoci
(Nariadenie Rady 2015/1589, článok 17)
(pozri body 69 – 82)
Zhrnutie
Všeobecný súd v rozsudkoch z 12. júla 2019, Keolis CIF a i./Komisia (T‑289/17), Transdev a i./Komisia (T‑291/17), Région Île‑de‑France/Komisia (T‑292/17), Optile/Komisia (T‑309/17), Ceobus a i./Komisia (T‑330/17) a STIF‑IDF/Komisia (T‑738/17), zamietol viacero návrhov na zrušenie rozhodnutia Komisie z 2. februára 2017 týkajúceho sa dvoch schém pomoci, ktoré Francúzsko poskytlo dopravným autobusovým podnikom v regióne Île‑de‑France (
1
).
Všetky tieto veci sa týkajú poskytnutia dvoch schém pomoci dopravným autobusovým podnikom v regióne Île‑de‑France, pričom prvú schému pomoci poskytol región Île‑de‑France od roku 1994 do roku 2008 a druhú poskytol od roku 2008 Syndicat Transport Île de France (STIF‑IDF). Pomoc poskytnutá na základe týchto schém mala podnikom verejnej dopravy v regióne Île‑de‑France uľahčiť nákup zariadenia a kompenzovať investičné náklady, ktoré tieto podniky vynaložili.
Komisia sa v napadnutom rozhodnutí na Všeobecnom súde najprv domnievala, že tieto dve schémy pomoci sú zlučiteľné s vnútorným trhom. Potom však dospela k záveru, že finančná pomoc poskytnutá na základe týchto schém bola neoprávnene poskytnutá, pretože predstavuje „novú pomoc“ a nebola jej oznámená. V tejto súvislosti Komisia konkrétne dospela k záveru o porušení článku 108 ods. 3 ZFEÚ, ktorý zakazuje členským štátom, ktoré plánujú poskytnúť alebo zmeniť štátnu pomoc, prijať navrhované opatrenia skôr, než Komisia vopred nevykoná kontrolu v súvislosti s týmito návrhmi. Článok 108 ods. 3 ZFEÚ tak stanovuje povinnosť „standstill“, ktorá sa uplatňuje na novú pomoc, ale nie na existujúcu pomoc.
Všeobecný súd rozsudkami Keolis CIF a i./Komisia, Transdev a i./Komisia, Optile/Komisia a Ceobus a i./Komisia zamietol žaloby, ktoré podali viacerí prevádzkovatelia sietí osobnej cestnej dopravy na území tohto regiónu a ktorými sa domáhali zrušenia napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka schémy pomoci poskytnutej regiónom Île‑de‑France od roku 1994 do roku 2008. V tomto rámci viacerí žalobcovia uviedli výhradu, ktorá sa zakladala na rôznych porušeniach povinnosti odôvodnenia Komisiou, ktoré však boli všetky zamietnuté Všeobecným súdom. Žalobcovia na podporu svojich žalôb okrem iného spochybnili kvalifikáciu subvencií na investíciu udelených dopravným podnikom na základe dotknutej schémy pomoci ako novej pomoci. Prevádzkovatelia sietí cestnej dopravy navyše poukázali na porušenie pravidiel premlčania stanovených článkom 17 nariadenia 2015/1589 (
2
).
Pokiaľ ide o kvalifikáciu schémy pomoci poskytnutej regiónom Île‑de‑France od roku 1994 do roku 2008, Všeobecný súd na jednej strane zamietol výhrady založené na porušení článku 1 písm. b) bodu i) nariadenia 2015/1589, podľa ktorého sa pomoc poskytnutá pred nadobudnutím účinnosti Zmluvy o FEÚ v dotknutom členskom štáte považuje za existujúcu. Žalobcovia totiž nepredložili Všeobecnému súdu dostatočné dôkazy, aby preukázali, že dotknutá schéma pomoci bola poskytnutá pred dňom nadobudnutia účinnosti Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva vo Francúzsku 1. januára 1958. Všeobecný súd na druhej strane zamietol výhrady založené na porušení článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia 2015/1589, podľa ktorého sa za existujúcu pomoc považuje pomoc, ktorá v čase, keď bola zavedená, nepredstavovala pomoc a následne sa stala pomocou v dôsledku vývoja vnútorného trhu a bez toho, aby ju členský štát upravoval. V tejto súvislosti Všeobecný súd zdôraznil, že dopravné podniky ako príjemcovia poskytnutej pomoci, mohli od okamihu zavedenia dotknutej schém pomoci používať zariadenie financované z tejto pomoci v rámci dopravných činností otvorených hospodárskej súťaži. Pokiaľ ide o obdobie od roku 1994 a 2008, dotknuté dopravné podniky okrem iného nespochybnili kvalifikáciu poskytnutých subvencií ako štátnej pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Navyše záver Komisie, podľa ktorého boli všetky kritériá stanovené v tomto ustanovení splnené, pokiaľ ide o toto obdobie, je v súlade s analýzou nachádzajúcou sa vo viacerých rozhodnutiach vnútroštátnych súdov vydaných v tejto oblasti.
Všeobecný súd okrem toho zamietol výhrady založené na článku 17 nariadenia 2015/1589, ktorý stanovuje desaťročnú premlčaciu dobu v oblasti vrátenia pomoci. V tejto súvislosti Všeobecný súd uviedol, že pravidlá týkajúce sa premlčania a definované v tomto ustanovení sa vzťahujú len na právomoci Komisie, takže sa neuplatňujú v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, keď Komisia pripustila zlučiteľnosť neoprávnene vyplatenej pomoci s vnútorným trhom až po jej poskytnutí. Všeobecný súd však pripomenul, že na právomoci vnútroštátnych orgánov, pokiaľ ide o prípadné vymáhanie takejto pomoci, sa naďalej vzťahujú len pravidlá vnútroštátneho práva upravujúce premlčanie a uplatniteľné na vnútroštátnom súde.
Všeobecný súd rozsudkom Région Île‑de‑France/Komisia zamietol žalobu podanú regiónom Île‑de‑France. Všeobecný súd konštatoval, že žalobca nemôže Komisii vytýkať, že v rámci svojich posúdení týkajúcich sa selektívnej povahy schémy pomoci, ktorú zaviedla od roku 1994 do roku 2008 a neoprávnenej hospodárskej výhody priznanej prijímateľom tejto schémy porušila povinnosť odôvodnenia. Všeobecný súd okrem toho usúdil, že neexistoval dôvod na spochybnenie dôvodnosti posúdení v napadnutom rozhodnutí, pokiaľ ide o existenciu hospodárskej výhody a selektívnej povahy schémy. V tejto súvislosti Všeobecný súd spresnil, že podniky pochádzajúce z iných členských štátov alebo iných francúzskych regiónov neboli oprávnené na to, aby im boli poskytnuté sporné subvencie, ktoré mohli získať len podniky, ktoré boli aktívne na trhu pravidelnej osobnej dopravy a ktoré vykonávali svoju činnosť na území žalobcu. Všeobecný súd navyše dospel k záveru o zamietnutí žalobného dôvodu založeného na porušení článku 1 písm. b) bodov i) a v) nariadenia 2015/1589.
Všeobecný súd rozsudkom STIF‑IDF/Komisia zamietol žalobu, ktorú podalo STIF‑IDF a ktorou sa domáhala zrušenia napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa týka schémy pomoci uplatňovanej touto spoločnosťou od roku 2008. Táto časť napadnutého rozhodnutia sa osobitne týkala série zmlúv uzavretých medzi združením STIF‑IDF a súkromnými podnikmi vykonávajúcimi činnosti pravidelnej verejnej dopravy na území regiónu Île‑de‑France, ktoré stanovovali vyplatenie finančného príspevku zo strany združenia STIF‑IDF zmluvným podnikom ako protihodnotu za plnenie záväzkov služieb verejného záujmu, ku ktorým sa tieto podniky zmluvne zaviazali.
STIF‑IDF sa na podporu svojej žaloby o neplatnosť odvolávalo na ustálenú judikatúru, podľa ktorej štátny zásah nie je štátnou pomocou v zmysle článku 107 ZFEÚ, ak ide o kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu plnení, ktoré poskytujú prijímajúce podniky pri výkone záväzkov služby vo verejnom záujme, takže tieto podniky v skutočnosti nepožívajú finančnú výhodu a dôsledkom uvedeného zásahu teda nie je umiestnenie týchto podnikov do výhodnejšieho konkurenčného postavenia vo vzťahu ku konkurenčným podnikom. Aby sa v konkrétnom prípade dalo vylúčiť, že takúto kompenzáciu možno kvalifikovať ako štátnu pomoc, musia byť splnené určité podmienky, tzv. podmienky „Altmark“ (
3
). Štvrtá podmienka z týchto podmienok stanovuje, že výška štátneho zásahu musí byť určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký, dobre riadený a primerane vybavený podnik vynaložil pri plnení týchto záväzkov. STIF‑IDF vo svojej žalobe osobitne Komisii vyčítal, že v napadnutom rozhodnutí nesprávne konštatovala, že sporná schéma pomoci nespĺňa túto podmienku a porušila svoju povinnosť odôvodnenia v tejto súvislosti.
Po tom, čo Všeobecný súd potvrdil, že Komisia dostatočne podrobne uviedla dôvody, pre ktoré sa domnievala, že sporná schéma pomoci nespĺňa štvrtú podmienku Altmark, uviedol, že dôkazy predložené združením STIF‑IDF na podporu jeho výhrad v podstate tvorili odkazy na metodologické nástroje, ktoré použil pred stanovením výšky finančných príspevkov, ktoré sa mali vyplatiť zmluvným podnikom, ako aj na účely ex post vykonaných rôznych kontrol na overenie investícií uskutočnených týmito podnikmi. Keďže tieto dôkazy neboli relevantné alebo prinajmenšom dostatočné na účely určenia, či výška kompenzácie bola stanovená v súlade so štvrtou podmienkou Altmark, Všeobecný súd konštatoval, že informácie poskytnuté združením STIF‑IDF nedovoľujú preukázať, že vykonané posúdenie spornej schémy pomoci v napadnutom rozhodnutí z hľadiska tejto podmienky obsahuje z právneho hľadiska pochybenie alebo nesprávne posúdenie.
(
1
)	Rozhodnutie Komisie (EÚ) 2017/1470 z 2. februára 2017 o schéme pomoci SA.26763 2014/C (ex 2012/NN), ktorú Francúzsko poskytlo dopravným autobusovým podnikom v regióne Île‑de‑France (Ú. v. EÚ L 209, 2017, s. 24).
(
2
)	Nariadenie Rady (ES) 2015/1589 z 13. júla 2015 stanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 108 Zmluvy o fungovaní Európskej únie (Ú. v. EÚ L 249, 2015, s. 9).
(
3
)	Ide o štyri podmienky uplatnenia tejto judikatúry, ktoré boli uvedené v rozsudku z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, body 88 – 93.