Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
RIMVYDAS
NORKUS
prednesené
5. februára
2026(1)
Vec C‑606/24
XY a i.
proti
Ministerul Finanţelor
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť,
Rumunsko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Článok 19
ods. 1
druhý pododsek ZEÚ – Nezávislosť
súdnictva – Súd
zriadený
zákonom – Vnútroštátna
právna
úprava,
ktorá
súdom
nižšieho
stupňa
ukladá
povinnosť
požiadať
najvyšší
súd o vydanie
predbežného
rozhodnutia – Veci
týkajúce
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov
alebo
nárokov
súvisiacich s odmeňovaním
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov – Povinnosť
požiadať o vydanie
predbežného
rozhodnutia o právnych
otázkach, o ktorých
ešte
nerozhodol
najvyšší
súd – Vplyv
na
konanie
podľa
článku 267 ZFEÚ “
I.      Úvod
1.        Súdny
dvor
bol v prejednávanej
veci
požiadaný,
aby
sa
znovu
zaoberal
problematikou
právneho
štátu a nezávislosti
súdnictva, a to z hľadiska
vnútornej
nezávislosti v rámci
samotného
súdnictva.
Napriek
existencii
rozsiahlej
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
zásady
nezávislosti
súdnictva(2) sa v prejednávanej
veci
otvára
nová
právna
otázka,
keďže
sa
od
Súdneho
dvora
žiada,
aby
rozhodol o zlučiteľnosti
vnútroštátneho
konania o predbežnej
otázke s touto
zásadou.
Vnútroštátne
konanie
vyžaduje,
aby
sa
súdy
nižšieho
stupňa
rozhodujúce o určitých
veciach
obracali
na
najvyšší
súd, s cieľom
umožniť
mu
rozhodnúť o právnej
otázke.
2.        Prejednávaný
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
predložil
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť,
Rumunsko) v kontexte
žaloby,
ktorú
na
tento
súd
podali
viaceré
osoby
proti
Ministerul Finanțelor (minister
financií,
Rumunsko)
(ďalej
len
„žalovaný“), a to
okrem
iného v súvislosti s platovými
nárokmi
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov.
3.        Návrh
sa
týka
mimoriadneho
nariadenia
OUG
č. 62/2024(3),
ktoré
prijala
rumunská
vláda v roku
2024 a ktorého
cieľom
je
zabezpečiť
jednotnú a harmonizovanú
súdnu
prax.
OUG
č. 62/2024 v podstate
stanovuje,
že
ak v priebehu
konania
týkajúceho
sa
okrem
iného
platových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov
súd
prejednávajúci vec v prvom
stupni
alebo v odvolacom
konaní
skonštatuje,
že
Înalta Curte de
Casație şi Justiție (Najvyšší a kasačný
súd,
Rumunsko)
(ďalej
len
„ÎCCJ“)(4) ešte
nerozhodol o právnej
otázke,
ktorej
objasnenie
je
nevyhnutné
na
rozhodnutie
vo
veci
samej,
tento
súd
musí
požiadať
ÎCCJ,
aby o tejto
otázke
rozhodol.
Rozhodnutie o postúpení
veci
ÎCCJ
sa
zasiela
ostatným
súdom
príslušným
na
prejednávanie podobných
vecí v prvom
stupni
alebo v odvolacom
konaní.
Tieto
súdy
musia
podobné
konania,
ktoré
na
nich
prebiehajú,
prerušiť
až
do
rozhodnutia
ÎCCJ o dotknutej
právnej
otázke.
ÎCCJ
musí v tejto
súvislosti o právnej
otázke
rozhodnúť
do
60 dní
odo
dňa
postúpenia
veci.
4.        Žalobcovia v konaní
na
vnútroštátnom
súde
tvrdia,
že
súdom
nemožno
odňať
právo
rozhodovať
vo
veciach a že
jediný
súdny
orgán – ÎCCJ – nemôže
rozhodovať o právnej
otázke,
ktorá
sa
týka
mnohých
rôznych
vecí.
Vnútroštátny
súd
sa
pýta,
či
článok 2 a článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ a článok 47 Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“)
bránia takejto
vnútroštátnej
právnej
úprave.
Upozorňuje
na
skutočnosť,
že
Legea nr. 134/2010
privind Codul de
procedură civilă (zákon č. 134/2010 o Občianskom
súdnom
poriadku,
ďalej
len
„Občiansky
súdny
poriadok“)(5) už
stanovuje
možnosť
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
požiadať
ÎCCJ o vydanie
rozhodnutia o právnej
otázke,
ktorá
si
vyžaduje
objasnenie.
Na
rozdiel
od
konania
podľa
OUG
č. 62/2024,
ktoré
sa
uplatňuje
iba v prípade
žalôb
týkajúcich
sa
okrem
iného
platových a dôchodkových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov,
má
však
konanie
podľa
Občianskeho
súdneho
poriadku
fakultatívnu
povahu a širšiu
vecnú
pôsobnosť.
5.        Vzhľadom
na
to,
že
nezávislosť
súdnictva
aj
právna
istota
vyplývajúca z konzistentnosti
alebo
jednotnosti
judikatúry(6) predstavujú
prvky
neoddeliteľne
späté s právnym
štátom,(7) medzi
týmito
dvoma
prvkami
môže
vzniknúť
isté
napätie a Súdny
dvor
ich
musí
uviesť
do
súladu.
6.        Bolo
by
trochu
pokrytecké,
keby
som
na
úvod
neuznal,
že
medzi
konaním
podľa
OUG
č. 62/2024 a konaním
podľa
článku 267 ZFEÚ existuje
istá
podobnosť.
Súdny
dvor
preto
musí
preskúmať,
ako
tieto
dve
prejudiciálne
konania
interagujú, a či
vnútroštátne
konanie
podľa
OUG
č. 62/2024
zasahuje
do
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ a prednosti
práva
Únie.
II.    Právny kontext – rumunské právo
A.      OUG č. 62/2024
7.        Články 1
až
4
OUG
č. 62/2024
stanovujú:
„Článok 1
1.      Toto
mimoriadne
nariadenie
sa
vzťahuje
na
konania
týkajúce
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov
alebo
nárokov
súvisiacich s odmeňovaním
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov…
2.      Toto
mimoriadne
nariadenie
sa
vzťahuje
aj
na
konania
týkajúce
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
dôchodkových
nárokov…
…
Článok 2
1.      Ak v priebehu
konaní
uvedených v článku 1
súdny
senát
prejednávajúci vec v prvom
stupni
alebo v odvolacom
konaní
overí a skonštatuje,
že
[ÎCCJ]
ešte
nerozhodol o právnej
otázke,
ktorej
objasnenie
je
nevyhnutné
na
rozhodnutie
vo
veci
samej, a táto
právna
otázka
nie
je
ani
predmetom
prebiehajúceho
konania o opravnom
prostriedku v záujme
právneho
poriadku,
požiada
[ÎCCJ] o vydanie
rozhodnutia,
ktorým
sa
uvedená
právna
otázka v zásade
vyrieši.
2.      Súd,
ktorý
vec
postupuje,
súčasne s oznámením
rozhodnutia o postúpení
veci
[ÎCCJ]
takisto
e‑mailom
zašle
kópiu
tohto
rozhodnutia
ostatným
súdom
príslušným
na
rozhodovanie v prvostupňovom
alebo
odvolacom
konaní
rovnakej
povahy
ako
konanie, v ktorom
bolo
toto
rozhodnutie
formulované. …
3.      Podobné
konania
na
týchto
súdoch
sa
prerušia
až
do
vydania
predbežného
rozhodnutia
[ÎCCJ],
ktorým
sa
táto
právna
otázka
vyrieši. …
…
5.      O postúpených
veciach
uvedených v odseku 1
sa
rozhodne
prednostne, a to
najneskôr
do
60 dní
odo
dňa,
keď
bola
vec
postúpená
[ÎCCJ].
6.      Rozhodnutie
sa
odôvodní
do
15 dní
odo
dňa
jeho
vydania a do
5 dní
od
odôvodnenia
sa
uverejní v časti I
Monitorul Oficial al României.
Článok 3
Ustanovenia
článkov 1 a 2
sa
vzťahujú
aj
na
konania,
ktoré
už v deň
nadobudnutia
účinnosti
tohto
mimoriadneho
nariadenia
prebiehajú.
Článok 4
Ustanovenia
tohto
mimoriadneho
nariadenia
dopĺňa
[Občiansky
súdny
poriadok]…“
B.      Občiansky súdny poriadok
8.        Články 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku,
ktoré
sa
týkajú
postúpenia
veci
ÎCCJ
na
účely
predbežného
rozhodnutia s cieľom
vyriešiť
jednu
či
viaceré
právne
otázky,
stanovujú:
„Článok 519
Predmet
postúpenia
Ak v priebehu
konania
súdny
senát
[ÎCCJ],
odvolacieho
súdu
alebo
vyššieho
súdu
prejednávajúci vec v poslednom
stupni
skonštatuje,
že
právna
otázka,
ktorej
objasnenie
je
nevyhnutné
na
rozhodnutie
vo
veci
samej,
je
nová,
[ÎCCJ] o nej
ešte
nerozhodol a zároveň
nie
je
predmetom
prebiehajúceho
konania o opravnom
prostriedku v záujme
právneho
poriadku,
môže
požiadať
[ÎCCJ] o vydanie
rozhodnutia,
ktorým
sa
uvedená
právna
otázka v zásade
vyrieši.
Článok 520
Konanie
1.      Ak
sú
splnené
podmienky
stanovené v článku 519,
súdny
senát
vec
postúpi
[ÎCCJ] v nadväznosti
na
výmenu
názorov, a to
rozhodnutím,
proti
ktorému
nemožno
podať
žiadny
opravný
prostriedok.
Ak
sa v rozhodnutí
určí,
že
vec
sa
má
postúpiť, v rámci
postúpenia
sa
uvedú
dôvody
jeho
prípustnosti
podľa
ustanovení
článku 519,
ako
aj
stanovisko
súdneho
senátu a účastníkov
konania.
2.      Rozhodnutím
uvedeným v odseku 1
sa
konanie
preruší
až
do
vydania
predbežného
rozhodnutia
[ÎCCJ],
ktorým
sa
daná
právna
otázka
vyrieši.
3.      Po
zapísaní
veci
do
registra
[ÎCCJ]
sa
rozhodnutie o postúpení
veci
uverejní
na
webovej
stránke
daného
súdu.
4.      Podobné
konania
na
súdoch
možno
prerušiť
až
do
rozhodnutia o postúpenej
veci.
…
7.      [Predseda
senátu]
vymenuje
sudcu,
ktorý
vypracuje
správu o postúpenej
právnej
otázke.
…
10.      Správa
sa
poskytne
účastníkom
konania,
ktorí
do
15 dní
od
jej
poskytnutia
predložia…
písomné
pripomienky k postúpenej
právnej
otázke.
…
12.      O postúpenej
veci
sa
rozhodne
bez
predvolania
účastníkov
konania
najneskôr
do
troch
mesiacov
odo
dňa
vydania
rozhodnutia
[o postúpení
veci] a riešenie
prijmú
najmenej
dve
tretiny
sudcov v senáte.
Hlasovania
sa
nemožno
zdržať.
Článok 521
Obsah a účinky
rozhodnutia
1.      Senát
na
riešenie
právnych
otázok
prijme
vo
vzťahu k postúpenej
veci
rozhodnutie,
ktoré
sa
týka
iba
právnej
otázky,
ktorá
sa
má
vyriešiť.
…
3.      Poskytnuté
riešenia
týkajúce
sa
právnych
otázok
sú
záväzné
odo
dňa
uverejnenia
rozhodnutia v časti I
Monitorul Oficial al României a pre
súd,
ktorý o riešenie
dotknutej
právnej
otázky
požiadal,
odo
dňa
vydania
rozhodnutia.
…“
III. Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
9.        Žalobcovia
20. novembra
2023
podali
na
Tribunalul București (Vyšší súd Bukurešť)
žalobu,
ktorou
sa
okrem
iného
domáhali,
aby
žalovaný
na
základe
zásady
nediskriminácie
prepočítal a vyplatil
rozdiel
medzi
skutočne
vyplatenými
platovými
nárokmi a platovými
nárokmi,
ktoré
vznikli
na
najvyššej
úrovni
odmeňovania v prípade
podobných
funkcií
vo
viacerých
orgánoch
verejnej
moci a verejných
inštitúciách.
Dňa
14. júna
2024, a teda v priebehu
tohto
konania
nadobudlo
účinnosť
OUG
č. 62/2024. V súlade s článkom 3
OUG
č. 62/2024
sa
jeho
články 1 a 2
vzťahujú
aj
na
konania,
ktoré
už v deň
nadobudnutia
účinnosti
tohto
mimoriadneho
nariadenia
prebiehali.
Vnútroštátny
súd
sa
na
pojednávaní
4. septembra
2024
spýtal
účastníkov
konania,
či
je
vhodné
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor.
Žalobcovia v podstate
tvrdili,
že
„súdu
prejednávajúcemu spor
týkajúci
sa
platových
nárokov
nemožno
odňať
právo
rozhodovať
vo
veci a jediný
súdny
senát[(8)]
nemôže
na
celoštátnej
úrovni
riešiť
právnu
otázku,
ktorá
sa
týka
viacerých
samostatných
vecí“.
Žalovaný
uviedol,
že
OUG
č. 62/2024
bolo
prijaté
na
účely
zjednotenia
rozchádzajúcej
sa
judikatúry a zabezpečenia
stability
právnych
vzťahov v oblasti
platových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov.
10.      Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
sa
17. septembra
2024
obrátil
na
Súdny
dvor,
pričom
uviedol
päť
dôvodov,
ktoré
ho
viedli k podaniu
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
11.      Po
prvé v súlade s judikatúrou
ÎCCJ
týkajúcou
sa
článku 519
Občianskeho
súdneho
poriadku
je
úloha
tohto
súdu
podľa
daného
ustanovenia
výnimočná.
Plní
ju
iba v prípade,
keď
právna
otázka, ktorá je
kľúčová
na
účely
rozhodnutia
vo
veci
samej,
nie
je
dostatočne
jasná a môže
preto
viesť k nejednotnej
judikatúre.
ÎCCJ
nemá
výsadu
nahrádzať
sudcu
alebo
sudcov
konajúcich
vo
veci.
Tento
súd
nemôže
riešiť
právne
otázky, ktoré vznikli v určitej
veci,
ak
tieto
otázky
nevedú k ťažkostiam.
Konanie
podľa
článku 519
Občianskeho
súdneho
poriadku
je
navyše
fakultatívne a sudcovia
môžu
posúdiť
zložitosť
právnej
otázky a viesť
konanie
podľa
konkrétnych
skutkových
okolností
danej
veci.
Toto
ustanovenie
takisto
zabezpečuje,
aby
mohol
vec
ÎCCJ
postúpiť
iba
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni, a to v prípade,
že
konštatuje,
že
ide o novú
právnu
otázku,
ktorá
nie
je
predmetom
konania o opravnom
prostriedku, v záujme
právneho
poriadku
podľa
článkov 514
až
518
Občianskeho
súdneho
poriadku.
Článok 519
tohto
poriadku
sa
okrem
toho
vzťahuje
na
všetky
osoby.
12.      OUG
č. 62/2024
naopak v prípade
vecí
patriacich
do
jeho
pôsobnosti
transformuje
fakultatívne
konanie
na
obligatórne,
keďže
vyžaduje,
aby
súdy
postupovali
veci
ÎCCJ,
aj
keď
nemajú
žiadne
pochybnosti
týkajúce
sa
veci
samej.
OUG
č. 62/2024
mení
pojem
„právna
otázka“ v článku 519
Občianskeho
súdneho
poriadku.
Tento
pojem
nie
je
vymedzený v zákone a ÎCCJ
objasnil
jeho
zmysel
prostredníctvom
svojej
judikatúry,
aby
sa
zaručila
dôsledná
hranica
medzi
analýzou a výkladom
právnej
úpravy v rámci
mechanizmu
zjednocovania
súdnej
praxe
na
jednej
strane a konkrétnymi a individuálnymi
rozhodnutiami
na
druhej
strane.
13.      Povinnosť
obrátiť
sa
na
ÎCCJ a automaticky
prerušiť
všetky
podobné
konania
prebiehajúce
na
súdoch
navyše
porušuje
zásadu
nezávislosti
sudcov,
pretože
ich
zbavuje
možnosti
posúdiť,
ako
by
sa
mala
daná
právna
otázka
vyriešiť a prispôsobiť
veci,
ktorú
prejednávajú.
Môže
to
viesť k značnému
hromadeniu
spisov
na
súdoch,
čo
by
ešte
viac
skomplikovalo
efektívne
vedenie
konania a predĺžilo
trvanie
súdnych
konaní.
To
je v rozpore s uvádzaným
cieľom
OUG č. 62/2024,
ktorým
je
zefektívnenie
výkonu
spravodlivosti.
14.      V súlade s judikatúrou
ÎCCJ
nie
je
úlohou
tohto
súdu
podľa
článku 519 Občianskeho
súdneho
poriadku
uplatňovať
právne
predpisy s cieľom
rozhodnúť v konkrétnej
veci,
to
je
povinnosťou
súdu
konajúceho v danej
veci.
Vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
uvedená
judikatúra
ÎCCJ
týkajúca
sa
prípustnosti
takéhoto
postúpenia
je
bezpredmetná,
ak
sú
sudcovia
povinní
postúpiť
ÎCCJ
všetky
veci
patriace
do
pôsobnosti
OUG
č. 62/2024.
15.      Po
druhé
vnútroštátny
súd
zastáva
názor,
že
OUG
č. 62/2024
je v rozpore
so
zásadami
právneho
štátu a deľby
moci.
Predstavuje
neprípustný
zásah
výkonnej
moci
do
súdnej
činnosti.
OUG
č. 62/2024
neuvádza,
prečo
sa
uplatňuje
len
na
niektoré
súdne
konania, a neupravuje
jasné a presné
podmienky
ani
lehoty.
Podľa
preambuly
OUG
č. 62/2024
je
jeho
prijatie
potrebné z dôvodu
nejednotnej
súdnej
praxe,
ktorá
môže
mať
negatívny
vplyv
na
všeobecný
rozpočet a sociálno‑ekonomickú
stabilitu. Z toho
vyplýva,
že
konanie
určené
na
zjednotenie
súdnej
praxe
by
malo
mať
priaznivé
dôsledky
pre
štátny
rozpočet,
čo
preukazuje,
že
zákonodarca
má
určité
očakávania,
pokiaľ
ide o výsledky
zjednocovacieho
konania.
16.      Po
tretie
sa
vnútroštátny
súd
domnieva,
že
OUG
č. 62/2024
má
nepriaznivý
vplyv
na
právo
na
spravodlivý
proces
zaručené
okrem
iného
článkom 47
Charty.
Strany
sporu
môžu
mať
dojem,
že
toto
mimoriadne
nariadenie
zvýhodňuje
verejnú
správu
vo
veciach
týkajúcich
sa
platových
nárokov a že
sudcovia
súdov
nižšieho
stupňa
nepožívajú
dôveru
verejnosti
potrebnú
na
samostatné
prijímanie
rozhodnutí,
čo
narúša
dôveru
verejnosti v súdny
systém.
Okrem
toho
sa
tým
vytvára
nebezpečný
precedens v zmysle
prílišnej
centralizácie
judikatúry a nútenej
normalizácie
výkladu
práva v niektorých
kategóriách
sporov.
Mechanizmy
na
zabezpečenie
jednotnosti
judikatúry
nemôžu
ignorovať
požiadavku
prístupu k nezávislému a nestrannému
súdu
zriadenému
zákonom.
17.      Po
štvrté
by
sa
skutočnosť,
že
na
súdoch
prebieha
vysoký
počet
konaní,
nemala
zamieňať s existenciou
rozdielov v judikatúre.
Takéto
rozdiely
sú v každom
prípade
vlastné
každému
súdnemu
systému,
ktorý
je
založený
na
sústave
prvostupňových a odvolacích
súdov s miestnou
príslušnosťou.(9) Rumunská
právna
úprava(10) obsahuje
dostatočné
mechanizmy
na
zjednocovanie
súdnej
praxe.
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
sa
domnieva,
že
zásada
nezávislosti
súdnictva
sa
uplatňuje
aj
vnútri
súdnictva.
Podľa
Európskej
komisie
pre
demokraciu
prostredníctvom
práva
(Benátska
komisia)
platí,
že
„hierarchické
usporiadanie
súdnictva v zmysle
podriadenosti
sudcov
predsedom
súdov
alebo
súdom
vyššieho
stupňa
pri
ich
súdnom
[rozhodovaní]
by
bolo
jasným
porušením
tejto
zásady“(11).
18.      Po
piate v Hotărârea nr. 2 din 27 iunie 2019 (rozhodnutie
č. 2
z
27. júna
2019;
ďalej
len
„rozhodnutie č. 2/2019“)
Curtea Constituțională a României (Ústavný
súd,
Rumunsko)
potvrdil
výsledky
celoštátneho
referenda z 26. mája
2019, v ktorom
rumunský
ľud
vyjadril
okrem
iného
súhlas
so
zákazom
prijímania
mimoriadnych
nariadení v oblasti
organizácie
súdnictva
rumunskou
vládou.
OUG
č. 62/2024
predstavuje
takéto
nariadenie.
Podľa
vnútroštátneho
súdu
by
teda
rumunská
vláda
mala
„rešpektovať
svoju
ústavnú
povinnosť
lojality a navrhnúť
parlamentu,
aby v tejto
veci
prijal
zákon“.
19.      So
zreteľom
na
uvedené
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
prerušil
konanie a položil
Súdnemu
dvoru
túto
prejudiciálnu
otázku:
„Má
sa
článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
(v spojení s článkom 2 ZEÚ a článkom 47
[Charty])
vykladať v tom
zmysle,
že
zásada
nezávislosti
sudcov
bráni
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
stanovuje
povinnosť
súdnych
senátov,
ktoré
rozhodujú v konaniach
týkajúcich
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov
alebo
nárokov
súvisiacich s odmeňovaním
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov,
aby
vo
všetkých
konaniach, v ktorých
rozhodujú,
požiadali
[ÎCCJ],
aby
vydal
predbežné
rozhodnutie o právnych
otázkach, o ktorých
ešte
predtým
nerozhodol
najvyšší
súdny
orgán,
čím
sa
znižuje
možnosť
sudcov
rozhodujúcich v dotknutých
konaniach
rozhodnúť
vec
samostatne, a to
výlučne
na
základe
úvahy,
že
nejednotná
súdna
prax
môže
mať
negatívny
vplyv
na
všeobecný
konsolidovaný
rozpočet a sociálno‑ekonomickú
stabilitu
krajiny?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore
20.      Vnútroštátny
súd
požiadal
Súdny
dvor,
aby
túto
vec
prejednal v skrátenom
konaní
stanovenom v článku 105
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora.
Uznesením z 12. februára
2025
Súdny
dvor
túto
žiadosť
zamietol.
Okrem
iného
konštatoval,
že
neexistujú
žiadne
mimoriadne
okolnosti,
ktoré
by
odôvodňovali
uplatnenie
tohto
konania.
21.      Písomné
pripomienky
predložili
rumunská
vláda a Európska
komisia.
22.      Súdny
dvor
30. septembra
2025
požiadal
rumunskú
vládu,
aby
najneskôr
do
3. októbra
2025
predložila
znenie
článkov 514
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku
uplatniteľné
na
skutkové
okolnosti
vo
veci
samej.
Rumunská
vláda
tejto
žiadosti
vyhovela.
V.      Posúdenie
23.      Vnútroštátny
súd
sa
svojou
otázkou v podstate
pýta,
či
článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ v spojení s článkom 2 ZEÚ a článkom 47
Charty a zásada
nezávislosti
sudcov
bránia
vnútroštátnej
právnej
úprave,
ktorá
vyžaduje,
aby
vnútroštátne
súdy
konajúce
vo
veciach
týkajúcich
sa
okrem
iného
platových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov
požiadali
najvyšší
súd o vydanie
predbežného
rozhodnutia o právnej
otázke, o ktorej
ešte
tento
súd
nerozhodol.
Vnútroštátny
súd
sa
domnieva,
že
táto
povinnosť v spojení s povinnosťou
ostatných
súdov
konajúcich o podobných
žalobách
prerušiť
prebiehajúce
konanie
narúša
nezávislosť
sudcov
súdov
nižšieho
stupňa.
24.      Na
úvod
je
užitočné
zdôrazniť
niekoľko
prvkov
rumunského
súdneho
systému,
ktoré
sú
relevantné
na
účely
pochopenia
mechanizmu
zavedeného
prostredníctvom
OUG
č. 62/2024 a jeho
prepojenia s povinnosťami
vyplývajúcimi z práva
Únie.
Podľa
článku 126
ods. 3
Constituția României (Ústava
Rumunska)
ÎCCJ
zabezpečuje
jednotný
výklad a uplatňovanie
práva
ostatnými
súdmi v súlade
so
svojou
právomocou.
Rovnaká
úloha
sa
zveruje
najvyšším
súdom
mnohých
členských
štátov a tieto súdy
ju
vo
všeobecnosti
plnia
prejednávaním
vecí v konaní o opravnom
prostriedku.
Takéto
opravné
prostriedky
sa
často
obmedzujú
na
právne
otázky.(12) Vo
veciach, v ktorých
je
otvorená
dôležitá
právna
otázka,
preto v zásade
možno
podať
opravný
prostriedok
na
najvyšší
súd
príslušného
členského
štátu.
Aby
sa
najvyšším
súdom
umožnilo
sústrediť
sa
na
otázky
zásadného
významu,
môžu
sa
uplatňovať
rôzne
procesné
pravidlá,
napríklad
môže
dochádzať k filtrovaniu
opravných
prostriedkov.(13)
25.      V prejednávanej
veci
sa
zdá,(14) že v rámci
rumunského
právneho
poriadku
niektoré
právne
otázky, ktoré vznikli
vo
veciach
týkajúcich
sa
okrem
iného
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov,
nemusia
byť
nevyhnutne
predmetom
opravného
prostriedku
na
ÎCCJ. V týchto
veciach
sú
súdmi
rozhodujúcimi v poslednom
stupni
iné
súdy
ako
ÎCCJ.
OUG
č. 62/2024
však
zavádza
mechanizmus,
ktorý
zabezpečuje,
aby
sa
právna
otázka, o ktorej
možno v konaní o opravnom
prostriedku
nebude
rozhodovať
ÎCCJ,
aj
tak
postúpila
danému
súdu
prostredníctvom
mechanizmu
obligatórnej
predbežnej
otázky.
Tento
mechanizmus
podľa
môjho
názoru
vyvoláva
aj
ďalšiu
právnu
otázku,
ktorou
sa
budem
zaoberať v poslednej
časti
týchto
návrhov:
Ktorý
súd
je
za
týchto
okolností
súdom,
proti
ktorého
rozhodnutiu
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok
podľa
vnútroštátneho
práva, v súlade s článkom 267
tretím
odsekom
ZFEÚ?
26.      Pred pristúpením k analýze týchto
otázok
najprv
preskúmam
právomoc
Súdneho
dvora v kontexte
prejednávaného
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Ďalej
stručne
pripomeniem
relevantné
aspekty
existujúcej
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
právneho
štátu s osobitným
odkazom
na
konania
zamerané
na
zjednocovanie
vnútroštátnej
judikatúry a potom
budem
túto
judikatúru
analyzovať
so
zreteľom
na
obavy
vyjadrené
vnútroštátnym
súdom.
Napokon s prihliadnutím
na
pripomienky
Komisie k tejto
otázke
preskúmam,
či
dotknuté
vnútroštátne
konanie
môže
ohrozovať
dialóg
medzi
rumunskými
súdmi a Súdnym
dvorom
podľa
článku 267 ZFEÚ a prednosť
práva
Únie.
A.      Právomoc Súdneho dvora a prípustnosť prejudiciálnej otázky
27.      Rumunská
vláda a Komisia
sa
domnievajú,
že
článok 47
Charty
sa
na
vec
samu
neuplatňuje.
28.      Pôsobnosť
Charty v súvislosti s konaním
členských
štátov
je
vymedzená v jej
článku 51
ods. 1,
podľa
ktorého
sú
ustanovenia
Charty
určené
členským
štátom
len
vtedy,
ak
vykonávajú
právo
Únie.
Základné
práva
zaručené v právnom
poriadku
Únie
sa
teda
majú
uplatniť
vo
všetkých
situáciách,
ktoré
upravuje
právo
Únie,
nie
však
mimo
týchto
situácií.(15) Vnútroštátny
súd
neposkytol
žiadnu
informáciu,
ktorá
by
naznačovala,
že
spor
vo
veci
samej
sa
týka
výkladu
alebo
uplatnenia
pravidla
práva
Únie
vykonávaného
na
vnútroštátnej
úrovni.(16) V súlade s článkom 51
ods. 1
Charty
sa
preto
jej
článok 47
ako
taký
na
túto
vec
neuplatňuje.
29.      Článok 19 ZEÚ,
ktorý
konkretizuje
hodnotu
právneho
štátu
uvedenú v článku 2 ZEÚ,
zveruje
vnútroštátnym
súdom a Súdnemu
dvoru
úlohu
zaručiť
plné
uplatňovanie
práva
Únie
vo
všetkých
členských
štátoch,
ako
aj
súdnu
ochranu,
ktorá z tohto
práva
vyplýva
jednotlivcom.(17) Podľa
článku 19
ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
musia
členské
štáty
ustanoviť v „oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie“,
systém
právnych
prostriedkov
nápravy a postupov
zabezpečujúcich
účinné
súdne
preskúmanie
bez
ohľadu
na
to,
či
členské
štáty
vykonávajú
právo
Únie.
Toto
ustanovenie
sa
má
uplatniť
okrem
iného
voči
všetkým
vnútroštátnym
orgánom,
ktoré
môžu
rozhodovať
ako
súd v otázkach
týkajúcich
sa
výkladu
alebo
uplatňovania
práva
Únie, a teda
spadajúcich
do
oblastí,
na
ktoré
sa
vzťahuje
toto
právo.(18) To
pre
vnútroštátny
súd
platí.
Súdny
dvor
konštatoval,
že
samotná
existencia
účinného
súdneho
preskúmania
na
účely
dodržania
ustanovení
práva
Únie
je
inherentnou
súčasťou
existencie
právneho
štátu.(19)
30.      Keďže
článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
ukladá
všetkým
členským
štátom
povinnosť
stanoviť v oblastiach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
prostriedky
nápravy
potrebné
na
zabezpečenie
účinnej
súdnej
ochrany
najmä v zmysle
článku 47
Charty,
toto
posledné
uvedené
ustanovenie
sa
musí
náležite
zohľadniť
na
účely
výkladu
článku 19
ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
aj
napriek
tomu,
že
na
vec
samu
sa
neuplatňuje.(20)
31.      Súdny
dvor
teda v prejednávanej
veci
má
právomoc
vykladať
článok 2 a článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
so
zreteľom
na
článok 47
Charty.
32.      Pokiaľ
ide o otázku
prípustnosti, v súlade s pripomienkou
rumunskej
vlády
zastávam
názor,
že
odpoveď
Súdneho
dvora
na
otázku
vnútroštátneho
súdu
na
základe
článku 19
ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
môže
tomuto
súdu
poskytnúť
výklad
práva
Únie,
ktorý
by
mu
umožnil
rozhodnúť o procesných
otázkach
vnútroštátneho
práva – týkajúcich
sa
jeho
právomoci a právomoci
ÎCCJ – predtým,
ako
bude
rozhodovať o merite
sporu,
ktorý
mu
bol
predložený.(21) Nič
navyše
nenaznačuje,
že
by
vnútroštátny
súd
nemohol z tohto
výkladu
vyvodiť
dôsledky.(22) Otázka
je
teda
prípustná.
B.      Analýza
33.      Podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že
organizácia
súdnictva v členských
štátoch,
najmä
zriadenie,
zloženie,
právomoci a fungovanie
vnútroštátnych
súdov,
patrí
do
právomoci
týchto
štátov.
Pri
výkone
tejto
právomoci
sú
však
členské
štáty
povinné
plniť
si
povinnosti,
ktoré
im
vyplývajú z práva
Únie, a predovšetkým z článkov 2 a 19 ZEÚ.(23)
34.      Zásada
účinnej
súdnej
ochrany
práv
jednotlivcov
podľa
práva
Únie,
ktorá
sa
uvádza v článku 19
ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ,
predstavuje
všeobecnú
zásadu
práva
Únie
potvrdenú
článkom 47
Charty.
Ako
som
už
uviedol,(24) zatiaľ
čo
článok 47
Charty
sa
ako
taký v prejednávanej
veci
neuplatňuje,
treba
ho
náležite
zohľadniť
na
účely
výkladu
článku 19
ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ. Z článku 47
druhého
odseku
prvej
vety
Charty
vyplýva,
že
každý
má
právo
na
to,
aby
jeho
záležitosť
bola
spravodlivo,
verejne a v primeranej
lehote
prejednaná
nezávislým a nestranným
súdom
zriadeným
zákonom.
Súdny dvor zdôraznil, že záruky nezávislého a nestranného súdu zriadeného zákonom predstavujú základný kameň práva na spravodlivý proces.(25)
35.      Existuje
množstvo
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
vnútorného(26) aj
vonkajšieho(27) aspektu
nezávislosti
súdnictva.
Vonkajší
aspekt
nezávislosti
nemá
za
cieľ
len
zachovať
nezávislosť
súdov
od
zákonodarnej a výkonnej
moci v súlade
so
zásadou
deľby
moci,
ale
aj
chrániť
sudcov
pred
neprimeranými
vplyvmi
pochádzajúcimi
zvnútra
dotknutého
súdu(28) a a fortiori z iných
súdov.
36.      Článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
takisto
vyžaduje
existenciu
súdu
„zriadeného
zákonom“
vzhľadom
na
neoddeliteľné
väzby,
ktoré
existujú
medzi
prístupom k takémuto
súdu a zárukami
nezávislosti a nestrannosti
súdnictva.
Táto
požiadavka
sa
netýka
len
právneho
základu
samotnej
existencie
súdu,
ale
aj
zloženia
súdu v každej
veci(29) a každého
iného
ustanovenia
vnútroštátneho
práva,
ktorého
nedodržanie
spôsobuje
protiprávnosť
účasti
jedného
alebo
viacerých
sudcov
na
preskúmaní
veci.(30) Okrem
iného
to
znamená,
že
rozhodnutie,
ktorým
sa
ukončí
konanie,
má
prijať
iba
rozhodovacie
zloženie
zodpovedné
za
danú
vec.
Požiadavky
účinnej
súdnej
ochrany
tak
predpokladajú
okrem
iného
existenciu
pravidiel
týkajúcich
sa
zloženia
rozhodovacích
zložení,
ktoré
sú
transparentné a stranám
sporu
sú
známe a ktoré
dokážu
vylúčiť
akýkoľvek
neprimeraný
zásah
do
rozhodovacieho
procesu
týkajúceho
sa
danej
veci
zo
strany
osôb,
ktoré
nie
sú
členmi
rozhodovacieho
zloženia
zodpovedného
za
túto
vec a pred
ktorými
účastníci
konania
nemohli
uplatniť
svoje
tvrdenia.(31) Požiadavky
týkajúce
sa
zloženia
súdu
sú
niekedy
zahrnuté
pod
pojem
„zákonný
sudca“.(32)
37.      Súdny
dvor
uviedol,
že
členský
štát
môže
za
určitých
okolností
zveriť
výlučnú
právomoc
rozhodovať o niektorých
hmotnoprávnych
otázkach,
na
ktoré
sa
vzťahuje
právo
Únie,
jedinému
orgánu
alebo
viacerým
decentralizovaným
orgánom.
Priznanie
výlučnej
právomoci
jedinému
súdu
môže
tomuto
súdu
umožniť,
aby
získal
špeciálnu
odbornosť,
ktorá
môže
skrátiť
priemernú
dĺžku
konania
alebo
zabezpečiť
jednotnú
prax
na
území
štátu, a tak
prispieť k právnej
istote.
Určenie
súdov
vyššieho
stupňa,
ktorých
sudcovia
majú
väčšiu
prax,
podobne
môže
napomôcť
jednotnejšiemu a špecializovanejšiemu
výkonu
spravodlivosti v dotknutej
oblasti
hmotného
práva
Únie,
ako
aj
účinnejšej
ochrane
práv,
ktoré
jednotlivcom
vyplývajú z tohto
práva.(33) Členské
štáty
sú
napriek
tomu
zodpovedné
za
zabezpečenie,
aby
boli
práva,
ktoré
jednotlivcom
vyplývajú z práva
Únie, v každej
veci
účinne
chránené.(34)
38.      Pokiaľ
ide o špecifickú
otázku
vnútroštátnych
opatrení
na
účely
zjednocovania
vnútroštátnej
judikatúry,
Súdny
dvor v rozsudku
Hann‑Invest konštatoval,
že
každé
vnútroštátne
opatrenie
alebo
prax,
ktorých
cieľom
je
vyhnúť
sa
rozporom v judikatúre
alebo
ich
napraviť a zabezpečiť
tak
právnu
istotu,
musí
byť v súlade s článkom 19
ods. 1
druhým
pododsekom
ZEÚ.(35) Súdny
dvor v danom
rozsudku
takisto
uviedol,(36) že
procesný
mechanizmus,
ktorý
umožňuje
sudcovi
vnútroštátneho
súdu,
ktorý
nie
je
členom
príslušného
rozhodovacieho
zloženia,
postúpiť
vec
rozšírenému
rozhodovaciemu
zloženiu
tohto
súdu,
nie
je v rozpore s požiadavkami
vyplývajúcimi z článku 19
ods. 1
druhého pododseku ZEÚ,
ak
sú
splnené
tri
podmienky:
(i) vo
veci
ešte
neprebehla
porada
pôvodne
určeného
rozhodovacieho
zloženia;
(ii) okolnosti,
za
ktorých
môže
byť
takéto
postúpenie
vykonané,
sú
jasne
uvedené v uplatniteľnej
právnej
úprave,(37) a (iii) uvedené
postúpenie
nezbavuje
dotknuté
osoby
možnosti
zúčastniť
sa
na
konaní
pred
týmto
rozšíreným
rozhodovacím
zložením.(38) Ako
podotkla
Komisia,
skutkové
okolnosti
prejednávanej
veci
sa
od
tých v rozsudku Hann‑Invest líšia.
OUG
č. 62/2024
namiesto
vnútorného
mechanizmu
alebo
praxe,
ktoré
by
umožňovali
zásah
do
súdnej
činnosti
rozhodovacieho
zloženia
zo
strany
iných
osôb
vykonávajúcich
funkciu v rámci
dotknutého
súdu,
zavádza
obligatórne
konanie
určené
na
zjednocovanie
judikatúry
súdom
vyššieho
stupňa,
konkrétne
ÎCCJ.
Zatiaľ
čo
je
navyše
postúpenie
veci
ÎCCJ v niektorých
prípadoch
obligatórne,
na
rozdiel
od
skutkových
okolností
uvedených v rozsudku Hann‑Invest ho
vykonáva
samotný
senát
rozhodujúci
vo
veci.
Napriek
týmto
rozdielom
však
zastávam
názor,
že
rozhodnutie
Súdneho
dvora v danom
rozsudku
je v kontexte
tohto
konania
obzvlášť
poučné.
Tri
podmienky
stanovené v danom
rozsudku
majú
podľa
môjho
názoru
všeobecnú
povahu a v prejednávanej
veci
ich
možno
uplatniť
mutatis mutandis.
39.      Hoci
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
spochybňuje
zákonnosť
OUG
č. 62/2024 z viacerých
dôvodov,
treba
zdôrazniť,
že
tento
súd
nespochybňuje
zákonnosť
vlastného
zloženia
ani
zloženia
ÎCCJ.
Ako
navyše
podotkla
Komisia,
na
rozdiel
od
situácie v Poľskej
republike v čase,
keď
bol
vydaný
rozsudok z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)(39),
sa v prejednávanej
veci
neuvádza,
že
by
konanie
podľa
OUG č. 62/2024
bránilo
vnútroštátnym
súdom,
ktoré
majú
uplatňovať
právo
Únie, v overení
toho,
či v danom
zložení
predstavujú
nezávislý a nestranný
súd
zriadený
zákonom.(40) Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
takisto
netvrdí,
že
by
tieto
súdy v kontexte
konania
zavedeného
prostredníctvom
OUG
č. 62/2024
neboli
nestranné.(41) Vnútroštátny
súd
teda
nevyjadril
pochybnosti
týkajúce
sa
jeho
vlastnej
neovplyvniteľnosti
vonkajšími
činiteľmi a neutrality
vo
vzťahu k prejednávaným
záujmom
ani
pochybnosti
týkajúce
sa
takejto
neovplyvniteľnosti a neutrality
ÎCCJ.(42) V prejednávanej
veci
navyše
údajný
zásah
do
nezávislosti
súdnictva
nemá
pôvod
vnútri
rumunských
súdov
nižšieho
stupňa
ani v rámci
samotného
ÎCCJ,
ale v „obligatórnej“
účasti
ÎCCJ
na
rozhodovaní o veciach
prejednávaných
na
súdoch
nižšieho
stupňa v súlade s OUG
č. 62/2024.
40.      Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
však
zastáva
názor,
že
rumunská
exekutíva
prijatím
OUG
č. 62/2024
neprimerane
zasiahla
do
súdnej
sféry a narušila
nezávislosť
súdov
nižšieho
stupňa
stanovením
povinnosti
obrátiť
sa s predbežnou
otázkou
na
ÎCCJ.
Vnútroštátny
súd
zdôraznil
najmä
skutočnosť,
že
okrem
mimoriadneho
nariadenia
už v Rumunsku
existujú
viaceré
konania
zamerané
na
predchádzanie
nejednotnej
vnútroštátnej
judikatúre a zabezpečenie
právnej
istoty.(43) Články 514
až
518
tohto
poriadku
napríklad
stanovujú
konanie
určené
na
zjednocovanie
judikatúry v záujme
právneho
poriadku,(44) zatiaľ
čo
články 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku
stanovujú
„všeobecné“
konanie
týkajúce
sa
postúpenia
právnych
otázok
ÎCCJ
na
účely
predbežného
rozhodnutia.
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť) v značnom
rozsahu
odkazuje
na
druhé
uvedené
konanie a naznačuje,
že
OUG
č. 62/2024
je
aspoň
do
istej
miery
nadbytočné a jeho
prijatie
je
teda
neodôvodnené.
Vnútroštátny
súd
takisto
zdôrazňuje a kritizuje
rozdiely
medzi
konaním
podľa
článkov 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku a konaním
podľa
OUG
č. 62/2024.
Kritizuje
teda
obligatórnu
povahu
OUG
č. 62/2024,
ako
aj
skutočnosť,
že
sa
namiesto
súdov
rozhodujúcich v poslednom
stupni
vzťahuje
na
všetky
súdy
nižšieho
stupňa a vyžaduje,
aby
tieto
súdy
postupovali
otázky
ÎCCJ,
aj
keď
nemajú
žiadne
pochybnosti
týkajúce
sa
veci
samej.
Vnútroštátny
súd v podstate
zastáva
názor,
že
ÎCCJ
si v dôsledku
toho
prisvojuje
právomoc
súdov
nižšieho
stupňa.
41.      Rumunská
vláda
však
uvádza,
že
OUG
č. 62/2024
na
účely
postúpenia
nových
právnych
otázok
ÎCCJ nezavádza
„mechanické“
ani
„automatické“
konanie. V súlade s článkami 519 a 520
Občianskeho
súdneho
poriadku,(45) ktoré
dopĺňajú
OUG
č. 62/2024,
si
nové
právne
otázky
položenie
predbežnej
otázky
ÎCCJ
nevyžadujú.
Predmetom
predbežnej
otázky
na
ÎCCJ
môžu
byť
iba
zložité
právne
otázky,
ktoré
môžu
viesť k rozdielnym
rozhodnutiam.
Súdy
nižšieho
stupňa
musia
pred
postúpením
právnej
otázky
ÎCCJ
posúdiť,
či
sú
splnené
všetky
podmienky
prípustnosti, a v rozhodnutí o postúpení
veci
sa
musí
uviesť
odôvodnenie
tohto
postúpenia.(46) Rumunská
vláda
takisto
tvrdila,
že v záujme
toho,
aby
sa
nezmenšovala
rola
všeobecných
súdov,
má
úloha
ÎCCJ
podľa
OUG č. 62/2024
výnimočnú
povahu.
Zatiaľ
čo
je
navyše
výklad
právnej
otázky
podaný
ÎCCJ
záväzný
podľa
článku 521
ods. 3
Občianskeho
súdneho
poriadku a článku 126
ods. 3
Ústavy
Rumunska,
ÎCCJ
tento
výklad
právnej
otázky
nemôže
uplatňovať
na
špecifické
okolnosti
konkrétnej
veci.
Táto
úloha
patrí
výlučne
súdu,
ktorý
mu
vec
postúpil.
Predbežné
rozhodnutie
ÎCCJ
teda
poskytuje
len
abstraktnú
odpoveď
na
zložitú
právnu
otázku.
42.      Na
úvod
treba
zdôrazniť,
že
posúdenie
toho,
či
je
prijatie
dodatočného
mechanizmu
zjednocovania
judikatúry
potrebné, v zásade
patrí
do
právomoci
rumunského
zákonodarcu
alebo
exekutívy.(47) V súlade s pripomienkou
Komisie
zastávam
názor,
že
existencia
iných
konaní
podľa
vnútroštátneho
práva s podobnými
cieľmi a mechanizmami
sama
osebe
zákonnosť
OUG
č. 62/2024
podľa
článku 19
ods. 1
druhého
pododseku
ZEÚ
nespochybňuje.
Zdá
sa,
že
mimoriadne
nariadenie
predstavuje
lex
specialis,
ktorý
sa v niektorých
prípadoch
odchyľuje
od
článkov 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku.
Tieto
ustanovenia
Občianskeho
súdneho
poriadku
takisto
konanie
podľa
OUG č. 62/2024
dopĺňajú a do
značnej
miery
sú
jeho
základom.
Judikatúra
ÎCCJ
týkajúca
sa
článkov 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku, a najmä
právomoci
ÎCCJ
podľa
týchto
článkov,
sa
navyše
zrejme
mutatis mutandis uplatňuje
aj v kontexte
konania
podľa
OUG
č. 62/2024.
Postačuje
podotknúť,
že
vnútroštátny
súd
nespochybňuje
zákonnosť
týchto
ustanovení
Občianskeho
súdneho
poriadku a vlastne
ani
iného
konania
určeného
na
zjednocovanie
judikatúry v Rumunsku. V spise,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
navyše
nie
je
nič,
čo
by
naznačovalo,
že
súčasná
existencia
týchto
konaní
vedie
okrem
iného k právnej
neistote a narúša
tak
právny
štát.
43.      Zdá
sa,(48) že
právomoc
ÎCCJ a súdov,
ktoré
mu
postupujú
právne
otázky
podľa
OUG
č. 62/2024,
je
jasne a presne
vymedzená
vnútroštátnymi
právnymi
predpismi a judikatúrou.(49) Právomoc
ÎCCJ
sa
striktne
obmedzuje
na
výklad
zložitých a abstraktných
právnych
otázok,
ktoré
pravdepodobne
povedú k nejednotnej
judikatúre
vo
veciach
týkajúcich
sa
okrem
iného
platových
nárokov
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov. Z uvedeného
vyplýva,
že
napriek
povinnosti
súdov
nižšieho
stupňa
postúpiť
takéto
právne
otázky
ÎCCJ
na
účely
výkladu
tento
súd
danú
úlohu
podľa
OUG
č. 62/2024
plní
iba
za
obmedzených a definovaných
okolností,
a teda
má
výnimočnú
povahu.
To
je
obzvlášť
zjavné z pravidiel
týkajúcich
sa
prípustnosti
predbežných
otázok
podľa
článku 519
Občianskeho
súdneho
poriadku,
ktorý
sa
uplatňuje
na
takéto
otázky
podľa
OUG
č. 62/2024.(50) Ešte
dôležitejšie
je,
že
ÎCCJ
nemá
právomoc
uplatniť
svoj
výklad
dotknutej
právnej
otázky
na
skutkové
okolnosti
konkrétnej
veci a vydať v nej
rozsudok.
Na
základe
článku 521
ods. 1
Občianskeho
súdneho
poriadku, a najmä
použitia
výrazu
„iba“ v tomto
článku,
sa
zdá,
že
daná
právomoc
je
striktne
vyhradená
súdu
nižšieho
stupňa,
ktorý
právnu
otázku
postúpil
ÎCCJ
na
účely
výkladu,
alebo
súdu
nižšieho
stupňa,
ktorý
prerušil
podobné
konanie
podľa
článku 2
ods. 3
OUG
č. 62/2024
až
do
rozhodnutia
ÎCCJ o danej
právnej
otázke.
Konanie
podľa
tohto
mimoriadneho
nariadenia,
ktoré
dopĺňajú
články 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku,
teda
zabezpečuje,
aby
si
ÎCCJ
neprisvojil
právomoc
dotknutých
súdov
nižšieho
stupňa
rozhodnúť o konkrétnych
skutkových
okolnostiach
veci.
44.      Nevylučujem,
že
ak
sa
súdom
nižšieho
stupňa
odníme
možnosť
rozhodnúť o právnej
otázke a uloží
sa
im
povinnosť
prenechať
túto
úlohu
ÎCCJ,
mohlo
by
sa
to
vnímať
ako
dôkaz
istej
nedôvery v tieto
súdy.
Domnievam
sa
však,
že
konanie
podľa
OUG
č. 62/2024
napriek
tomu
možno
odôvodniť
cieľom
spočívajúcim v predchádzaní
vzniku
rozporuplnej
judikatúry
na
úrovni
súdov
nižšieho
stupňa,
ktorej
odstránenie
prostredníctvom
konania o riadnom
opravnom
prostriedku
môže
trvať
značný
čas.(51) Rumunským
tvorcom
politiky
preto
prináleží
zvážiť
dotknuté
záujmy a nájsť
primeranú
rovnováhu
medzi
cieľom
vopred
zabezpečiť
jednotnosť
judikatúry a zachovaním
plnej
právomoci
súdov
nižšieho
stupňa
pri
rozhodovaní
vo
veci.
Pritom
sa
musí
zabezpečiť,
aby
boli
dodržané
požiadavky
vyplývajúce z článku 19
ods. 1 ZEÚ.
45.      Zdá
sa,(52) že
právomoc
ÎCCJ a jeho
rozhodnutie o právnej
otázke
predstavujú
zásah
pred
záverečnou(53) poradou
pôvodne
určeného
rozhodovacieho
zloženia
v danej
veci.
Práve
rozhodovacie
zloženie
súdu
nižšieho
stupňa
zodpovedné
za
danú
vec
teda
prijme
rozhodnutie,
ktorým
sa
konanie
ukončí,
čím
sa
zabezpečuje,
aby
bola
prvá
podmienka
uvedená v rozsudku
Hann‑Invest splnená.(54) Povinnosť
prerušiť
iné
podobné
konania
až
do
vyriešenia
danej
právnej
otázky
zo
strany
ÎCCJ
tento
záver
nespochybňuje, a to
ani v prípade,
keď
sú
tieto
konania
vo
fáze
porady.
Obligatórne
prerušenie
konaní
na
súdoch
nižšieho
stupňa
až
do
vyriešenia
právnej
otázky
najvyšším,
ústavným,
alebo
dokonca
medzinárodným
súdom
je
inherentným
prvkom
rôznych
vnútroštátnych
procesných
systémov.
Je
jasne
odôvodnené
cieľom
predísť
tomu,
aby
súdy
nižšieho
stupňa
prijali
rozhodnutia,
ktoré
môžu
byť v rozpore s (pripravovaným)
výkladom
najvyššieho,
ústavného
alebo
medzinárodného
súdu
týkajúcim
sa
danej
právnej
otázky.(55)
46.      Procesné
požiadavky
týkajúce
sa
postúpenia
veci
ÎCCJ
podľa
OUG č. 62/2024,
najmä
tie,
ktoré
sa
týkajú
prípustnosti a pojmu
„právna
otázka“,
sú
navyše
zrejme
stanovené
vo
vnútroštátnych
právnych
predpisoch
a/alebo
judikatúre a spĺňajú
teda
druhú
podmienku
týkajúcu
sa
transparentnosti,
ktorá
sa
stanovuje v rozsudku
Hann‑Invest.(56) Podľa
rumunskej
vlády a Komisie
sa v záujme
dodržania
zásady
audi alteram partem(57) vec
postupuje
ÎCCJ v nadväznosti
na
výmenu
názorov
účastníkov
konania.
Účastníci
konania
môžu
navyše k právnej
otázke, o ktorej
rozhoduje
ÎCCJ,
predložiť
písomné
pripomienky.
Vzhľadom
na
znenie
článku 520
ods. 7 a 10
Občianskeho
súdneho
poriadku
sa
zdá,
že
zásada
kontradiktórnosti,
ktorá
je
neoddeliteľnou
súčasťou
práva
na
spravodlivý
proces a účinnú
súdnu
ochranu,(58) je
dodržaná, a teda
okrem
iného
tretia
podmienka v rozsudku
Hann‑Invest je
splnená.(59)
47.      Hoci
vnútroštátny
súd
uviedol,
že
OUG
č. 62/2024
môže
viesť k hromadeniu
spisov,
tento
súd
sa
nezmienil o tom,
že
by k takémuto
hromadeniu
skutočne
došlo. V súlade s článkom 2
ods. 5
OUG
č. 62/2024
navyše o veciach
postúpených
podľa
článku 2
ods. 1
daného
mimoriadneho
nariadenia
treba
rozhodnúť
prednostne, a to
najneskôr
do
60 dní
odo
dňa,
keď
bola
vec
postúpená
ÎCCJ.
Toto
konanie a zodpovedajúca
požiadavka
prerušiť
iné
podobné
konania(60) sú
jasné a presné a nezdá
sa,
že
by
mohli
viesť k nenáležitým
oneskoreniam v konaniach,
najmä
so
zreteľom
na
procesné
výhody
vyplývajúce z predbežných
rozhodnutí
ÎCCJ, v ktorých
sa
vykladajú
zložité
právne
otázky, a na
objektívne
krátku
lehotu.
Konanie
podľa
OUG
č. 62/2024
je
navyše
rýchlejšie
než
konanie
stanovené v článkoch 519
až
521
Občianskeho
súdneho
poriadku.
Článok 520
ods. 12
tohto
poriadku v tejto
súvislosti
stanovuje,
že
ÎCCJ
má
rozhodnúť v lehote
troch
mesiacov.
Zdá
sa
teda,
že
OUG
č. 62/2024
efektívne
vedenie
konania
nenarúša,
ale
podporuje.(61)
48.      Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
sa v rámci
tretieho
dôvodu,
pre
ktorý
položil
prejudiciálnu
otázku
Súdnemu
dvoru,
predovšetkým
domnieva,
že
vyhlásenia v preambule
OUG
č. 62/2024
môžu
vyvolávať
dojem
zaujatosti
súdov, a tým
narušiť
dôveru
verejnosti v súdny
systém.(62) V podstate
teda
vychádza z výroku
„spravodlivosť
sa
musí
nielen
vykonávať,
ale
jej
vykonávanie
musí
byť
tiež
vidieť“(63).
49.      Z preambuly
OUG
č. 62/2024
jasne
vyplýva,
že
rumunská
exekutíva
zastávala
názor,
že
„existuje
rozšírený
fenomén,
ktorý
je
čoraz
pevnejšie
zakorenený a ktorý
spočíva v nejednotnej
súdnej
praxi
na
úrovni
súdov
rozhodujúcich v konaniach
týkajúcich
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov“, a že
„tieto
kategórie
sporov
majú
priamy a značný
vplyv
na
všeobecný
konsolidovaný
rozpočet,
ktorý
ešte
zosilňuje
potreba
zaručiť
rovnaké
právne
zaobchádzanie“. V preambule
sa
takisto
uvádza,
že
OUG
č. 62/2024
bolo
prijaté s cieľom
riešiť
negatívne
dôsledky
vyplývajúce z tohto
fenoménu
rozdielnych
súdnych
rozhodnutí a predchádzať
im.
50.      Treba
zdôrazniť,
že
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
nespochybňuje
pravdivosť
ani
objektívnu
povahu
obsahu
preambuly
OUG č. 62/2024.
Je
preto
jasné,
že
prijatie
tohto
mimoriadneho
nariadenia
bolo
motivované
existenciou
fenoménu
nejednotných
rozhodnutí
súdov
nižšieho
stupňa v konkrétnej
oblasti a všeobecnou
potrebou
zabezpečiť
stabilitu
právnych
vzťahov, a najmä
rovnosť
pred
zákonom
vo
veciach v danej
oblasti.
Skutočnosť,
že
jednotná
judikatúra
môže
prispieť k väčšej
predvídateľnosti
rozpočtových
výdavkov,
sama
osebe
právny
štát,
ako
sa
stanovuje v článku 2 a článku 19
ods. 1
druhom
pododseku
ZEÚ,
nenarúša.
Jednotná
judikatúra
môže
totiž
právny
štát
posilňovať
prostredníctvom
zmenšovania
právnej
neistoty a zabezpečenia
rovnosti
pred
zákonom.
51.      Ešte
dôležitejšie
je,
že
napriek
zmienke o hospodárskom a sociálnom
vplyve
dotknutej
nejednotnej
judikatúry v preambule
OUG
č. 62/2024
sa v danej
preambule a vlastne
ani v samotnom
mimoriadnom
nariadení
neuvádza
nič,
čo
by
vyžadovalo,
aby
ÎCCJ
rozhodol
konkrétnym
spôsobom,
alebo
čo
by u rozumnej
osoby
vyvolalo
pochybnosti o tom,
či
ÎCCJ
rozhodne
inak
než
absolútne
nestranne.
Zdá
sa
teda,
že
OUG
č. 62/2024 a jeho
preambula
nevyvolávajú
primeraný
dojem,
že
predbežné
rozhodnutia
ÎCCJ
založené
na
tejto
právnej
úprave
môžu
byť
nenáležite
zaujaté v prospech
štátu
a/alebo
štátneho
rozpočtu.
Čisto v záujme
úplnosti
by
som
takisto
podotkol,
že
podľa
rumunskej
vlády
je
nestranný
prístup
ÎCCJ k takýmto
veciam
podložený
rozhodnutiami,
ktoré v týchto
veciach
zatiaľ
vydal.
Posúdenie
týchto
otázok v konečnom
dôsledku
prináleží
vnútroštátnemu
súdu.
52.      Pokiaľ
ide o piaty
dôvod,
pre
ktorý
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
položil
Súdnemu
dvoru
prejudiciálnu
otázku,(64) zastávam
názor,
že
napriek
odkazu
tohto
súdu
na
rozhodnutie
č. 2/2019
Curtea Constituțională (Ústavný
súd
Rumunska) a na
výsledky
celoštátneho
referenda z 26. mája
2019
sa
nezdá,
že
by
bolo
OUG
č. 62/2024
prijaté v rozpore s vnútroštátnym
právom,
najmä s vnútroštátnym
ústavným
právom.
Samotný
vnútroštátny
súd
zdôraznil,
že
dotknuté
referendum
malo
len
konzultačnú
povahu a že
jeho
účinky
sú
skôr
politické
než
právne.
OUG
č. 62/2024
navyše
zrejme
posilňuje
ústavnú
úlohu
ÎCCJ
zakotvenú v článku 126
ods. 3
Ústavy
Rumunska,
ktorá
spočíva v zabezpečovaní
jednotného
uplatňovania a výkladu
práva
všetkými
súdmi.
C.      Vplyv na dialóg medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom podľa článku 267 ZFEÚ
53.      Komisia
zastáva
názor,
že
každý
procesný
mechanizmus,
ktorého
cieľom
je
predchádzať
nejednotnej
judikatúre,
musí
zabezpečiť
účinnosť
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ a dodržiavanie
prednosti
práva
Únie. V súlade s článkom 412
ods. 1
bodom 7
Občianskeho
súdneho
poriadku
sa v prípade
podania
návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor
konanie
prerušuje.
Nie
je
jasné,
či
sa
toto
ustanovenie
vzťahuje
aj
na
lehotu 60 dní
stanovenú v článku 2
ods. 5
OUG
č. 62/2024. Keby
mal
ÎCCJ
rozhodnutie
vydať v lehote
60 dní,
aj
keby
považoval
za
nevyhnutné
položiť
prejudiciálnu
otázku
Súdnemu
dvoru,
toto
mimoriadne
nariadenie
by
bolo
nezlučiteľné
okrem
iného s článkom 267 ZFEÚ.
Keby
navyše
ÎCCJ
vydal
rozhodnutie
bez
toho,
aby
čakal
na
odpoveď
Súdneho
dvora,
prejudiciálne
konanie
by
bolo
de
facto zbavené
účinnosti a ÎCCJ
by
nemohol
zabezpečiť
účinné
uplatňovanie
práva
Únie.
54.      Ako
som
už
uviedol,
hoci
organizácia
súdnictva v členských
štátoch
patrí
do
právomoci
týchto
štátov,
pri
výkone
tejto
právomoci
si
musia
plniť
povinnosti
podľa
práva
Únie.(65) Z odpovede
na
otázku
vnútroštátneho
súdu,
ktorú
navrhujem,
vyplýva,
že
hoci
právo
Únie v zásade
nebráni
tomu,
aby
členské
štáty
zaviedli
konania
určené
na
zjednocovanie
vnútroštátnej
judikatúry,
ako
je
konanie
podľa
OUG
č. 62/2024,
uplatnenie
takýchto
konaní
musí
byť v súlade s požiadavkami
vyplývajúcimi z tohto
práva,
najmä z článku 267 ZFEÚ.(66)
55.      Na
zaručenie
zachovania
osobitných
charakteristických
znakov a autonómie
právneho
poriadku
Únie
zaviedli
Zmluvy
súdny
systém
určený
na
zabezpečenie
konzistentného a jednotného
výkladu
práva
Únie,
ktorého
základom
je
prejudiciálne
konanie
podľa
článku 267 ZFEÚ.(67) Súd
členského
štátu,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok
podľa
vnútroštátneho
práva,
ako
je
ÎCCJ,
je
povinný
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ,
ak
je
na
tomto
súde
otvorená
otázka,
ktorá
sa
týka
výkladu
práva
Únie,
alebo
platnosti
aktu
sekundárneho
práva. Cieľom
tejto
povinnosti
je
najmä
predchádzať
tomu,
aby
bola v niektorom
členskom
štáte
vydaná
vnútroštátna
judikatúra,
ktorá
by
nebola v súlade s pravidlami
práva
Únie.(68) Dotknutý
súd
môže
byť
oslobodený
od
tejto
povinnosti(69) len v prípade,
ak
konštatoval,
že
otázka, ktorá vznikla,
nie
je
relevantná
alebo
že
predmetné
ustanovenie
práva
Únie
už
bolo
predmetom
výkladu
zo
strany
Súdneho
dvora,
alebo
že
správny
výklad
práva
Únie
sa
zdá
taký
jasný,
že
neponecháva
miesto
pre
nijaké
primerané
pochybnosti.(70) Rozhodnutia
iných
vnútroštátnych
súdov,
ktoré
účastníci
konania
môžu
napadnúť
na
súde
vyššieho
stupňa,
naopak
nie
sú
rozhodnutiami v zmysle
článku 267
tretieho odseku
ZFEÚ.
Zatiaľ
čo
si
tieto
súdy
ponechávajú
širokú
právomoc
predložiť
vec
Súdnemu
dvoru,(71) povinnosť
urobiť
to
nemajú.(72)
56.      Pokiaľ
ide o výklad
práva
Únie
na
účely
vyriešenia
prejednávanej
otázky,
rozsudok
Súdneho
dvora v prejudiciálnom
konaní
je
pre
vnútroštátny
súd,
ktorý
využil
možnosť,
alebo
si
splnil
povinnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
záväzný.(73) Inak
by
bola
účinnosť
článku 267 ZFEÚ oslabená.(74)
57.      Stručne
by
som
zdôraznil,
že
zavedenie
vnútroštátneho
mechanizmu
predbežnej
otázky
na
najvyšší
súd
môže v niektorých
prípadoch a v závislosti
od
fázy
vnútroštátneho
konania
vyvolať
ďalšie
otázky v súvislosti s identifikáciou
súdu,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok, v zmysle
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
Táto
otázka v prejednávanej
veci
otvorená
nebola.
Treba
sa
ňou
však
zaoberať v záujme
preskúmania
interakcie
medzi
obligatórnym
vnútroštátnym
konaním o predbežnej
otázke,
ako
je
konanie v prejednávanej
veci, a systémom
súdnej
ochrany
vytvoreným
právom
Únie. V kontexte
konania
podľa
OUG
č. 62/2024
je
nepochybné,
že
keď
ÎCCJ
rozhoduje o žiadosti
súdov
nižšieho
stupňa o vydanie
predbežného
rozhodnutia a podáva
záväzný
právny
výklad
postúpenej
právnej
otázky,
vystupuje
ako
súd,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok, v zmysle
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.(75) Ak k takémuto
postúpeniu
nedôjde
alebo
ak
ÎCCJ
rozhodne,
že
je
neprípustné,
ako
súdy
na
účely
článku 267
tretieho odseku ZFEÚ
vystupujú
rumunské
súdy
vydávajúce
rozsudky,
proti
ktorým
nemožno
podať
opravný
prostriedok.(76) To
platí
aj v prípade,
že
tieto
súdy
rozhodujú o iných
právnych
otázkach,
ktoré
ÎCCJ
postúpené
neboli.
Určenie
súdu,
proti
ktorého
rozhodnutiu
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok,
na
účely
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
teda
závisí
od
postúpenia
alebo
nepostúpenia
právnej
otázky
ÎCCJ.
Všetky
súdy
si v každom
prípade
ponechávajú
možnosť
podať
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
na
Súdny
dvor v súlade s článkom 267
druhým
odsekom
ZFEÚ.
58.      Pokiaľ
ide o lehotu
60 dní stanovenú v článku 2
ods. 5
OUG
č. 62/2024,
uplatňovanie
tejto
lehoty,
ktorá
zrejme
platí
iba
pre
ÎCCJ,(77) musí
spĺňať
požiadavky
vyplývajúce z práva
Únie,
najmä z článku 267
tretieho odseku ZFEÚ.(78) V tejto
súvislosti
sa v spise,
ktorý
má
Súdny
dvor k dispozícii,
neuvádza
nič,
čo
by
naznačovalo,
že
rumunské
súdy
nižšieho
stupňa
vrátane
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
sú
touto
lehotou
viazané.
Tieto
súdy
nižšieho
stupňa
navyše
zrejme
môžu
Súdnemu
dvoru
položiť
akúkoľvek
prejudiciálnu
otázku,
ktorú
pokladajú
za
nevyhnutnú, v ktorejkoľvek
fáze
konania, v ktorej
to
považujú
za
vhodné, a to
aj
po
tom,
ako
ÎCCJ
rozhodol o právnej
otázke v rámci
konania
podľa
OUG
č. 62/2024.(79) Zdá
sa
teda,
že
pripomienky
Komisie
týkajúce
sa
lehoty
60 dní a článku 267 ZFEÚ sú v kontexte
tohto
konania – minimálne
sčasti – bezpredmetné. V záujme
úplnosti
sa
však
touto
lehotou,
ktorá
sa
vzťahuje
na
ÎCCJ,
budem
stručne
zaoberať.
59.      Zásada
prednosti
práva
Únie,
ktorá
zakotvuje
prednostné
postavenie
práva
Únie
pred
právom
členských
štátov,
ukladá
všetkým
orgánom
členských
štátov
vrátane
vnútroštátnych
súdov
povinnosť
zaručiť
plný
účinok
jednotlivých
ustanovení
Únie,
pričom
právo
členských
štátov
nemôže
mať
negatívny
vplyv
na
účinok
priznaný
týmto
rôznym
ustanoveniam
na
území
uvedených
štátov.(80) Z tejto
zásady
vyplýva,
že
vnútroštátne
súdy
musia
okrem
iného v čo
najväčšej
miere
vykladať
vnútroštátne
právo v súlade s právom
Únie, v tomto
prípade
najmä s článkom 267
tretím
odsekom
ZFEÚ.
Táto
povinnosť
však
nemôže
slúžiť
ako
základ
pre
výklad
vnútroštátneho
práva
contra legem.
Vzhľadom
na
to,
že
len
vnútroštátne
súdy
majú
právomoc
vykladať
vnútroštátne
právo,
týmto
súdom
prináleží,
aby
posúdili,
či
je
možné
vykladať
vnútroštátnu
právnu
úpravu, o ktorú
ide
vo
veci
samej, v súlade s požiadavkami
článku 267 ZFEÚ.
Súdnemu
dvoru
však
prináleží,
aby
tomuto
súdu
poskytol
určité
užitočné
usmernenia s ohľadom na
informácie
uvedené v návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a predložené
pripomienky.(81)
60.      Keďže
sa
zdá,(82) že
žiadne
ustanovenie
OUG
č. 62/2024
výslovne
nebráni
prerušeniu
dotknutej
lehoty
60 dní okrem
iného v súlade s článkom 412
ods. 1
bodom 7
Občianskeho
súdneho
poriadku,
domnievam
sa,
že
danú
vnútroštátnu
právnu
úpravu v súlade s článkom 267 ZFEÚ možno vykladať.
Ak
teda
ÎCCJ
podá
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
v záujme
zabezpečenia
účinnosti
daného
ustanovenia v súlade
so
zásadou
prednosti
musí
prerušiť
konanie,
ktoré
na
ňom
prebieha,
až
do
vydania
prejudiciálneho
rozhodnutia
Súdneho
dvora,
čím
predíde
uplynutiu
alebo
riziku
uplynutia
dotknutej
lehoty.
Navyše, ÎCCJ
potom
musí
pri
riešení
otázky,
ktorú
prejednáva,
toto
rozhodnutie
uplatniť.(83) Takýto
výklad
vnútroštátneho
práva v súlade s právom
Únie
by
podľa
môjho
názoru
neznamenal výklad
vnútroštátneho
práva
contra legem.
VI.    Návrh
61.      Vzhľadom
na
všetky uvedené
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
otázku,
ktorú
položil
Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť,
Rumunsko),
takto:
Článok 2 a článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ a článok 267 ZFEÚ
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
tomu,
aby
sa
vo
vnútroštátnom
práve
zaviedol
mechanizmus
stanovujúci
povinnosť
vnútroštátnych
súdov,
ktoré
rozhodujú v konaniach
týkajúcich
sa
určovania
a/alebo
vyplácania
platových
nárokov
alebo
nárokov
súvisiacich s odmeňovaním
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov,
požiadať
vnútroštátny
najvyšší
súd,
aby
vydal
predbežné
rozhodnutie o právnych
otázkach, o ktorých
tento
súd
ešte
nerozhodol,
ak
(i)
sú
okolnosti,
za
ktorých
môže
byť
takéto
postúpenie
vykonané,
jasne
uvedené v uplatniteľnej
právnej
úprave;
(ii)
toto
postúpenie
nezbavuje
dotknuté
osoby
možnosti
zúčastniť
sa
na
konaní
pred
vnútroštátnym
najvyšším
súdom, a (iii)
vnútroštátne
právo
nebráni
najvyššiemu
súdu
ani
inému
súdu,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok
podľa
vnútroštátneho
práva, v splnení
povinnosti
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ
ani
nezbavuje
súdy
nižšieho
stupňa
možnosti,
ktorá
sa
im
priznáva v článku 267
druhom odseku ZFEÚ.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Od
vydania
rozsudku z 27. februára
2018,
Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117),
Súdny
dvor
rozhodoval o otázke
nezávislosti
súdnictva
vo
viac
než
30 veciach.
3      OUG
nr.
62/2024
privind unele măsuri pentru soluționarea proceselor privind salarizarea personalului plătit din fonduri publice,
precum și a proceselor privind prestații de
asigurări sociale (mimoriadne
nariadenie
vlády
č. 62/2024 o niektorých
opatreniach v oblasti
rozhodovania v súdnych
konaniach
týkajúcich
sa
odmeňovania
zamestnancov
platených z verejných
prostriedkov a v súdnych
konaniach
týkajúcich
sa
dávok
sociálneho
poistenia) z 13. júna
2024,
uverejnené v Monitorul Oficial al României,
časť I,
č. 559
zo
14. júna
2024
(ďalej
len
„OUG
č. 62/2024“).
4      Tento
súd
je
najvyšším
všeobecným
súdom v Rumunsku.
5      Tribunalul București (Vyšší
súd
Bukurešť)
stručne
odkazuje
aj
na
Codul de
procedură penală (Trestný
poriadok).
6      Pozri
rozsudok z 24. júla
2023,
Lin (C‑107/23 PPU,
EU:C:2023:606,
bod 114 a citovaná
judikatúra).
Pozri
tiež
rozsudky
Európskeho
súdu
pre
ľudské
práva
(ďalej
len
„ESĽP“) z 20. októbra
2011,
Nejdet Sahin a Perihan Sahin v. Turecko
(CE:ECHR:2011:1020JUD001327905,
body 56
až
58), a z 29. novembra
2016,
Gréckokatolícka farnosť
Lupeni a i. v. Rumunsko
(CE:ECHR:2016:1129JUD007694311,
body 128,
134 a 135).
7      Pozri
odôvodnenie 3
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ,
Euratom)
2020/2092
zo
16. decembra
2020 o všeobecnom
režime
podmienenosti
na
ochranu
rozpočtu
Únie
(Ú. v. EÚ L 433 I,
2020,
s. 1).
8      ÎCCJ.
9      Rozsudok ESĽP,
4. júna
2013,
Tudor v. Rumunsko
(ECLI:CE:ECHR:2009:0324JUD002191103,
bod 29).
10      Pozri
Občiansky
súdny
poriadok a Trestný
poriadok.
11      Pozri
správu o nezávislosti
súdneho
systému – časť I:
Nezávislosť
sudcov,
prijatú
Benátskou
komisiou
na
jej
82. plenárnom
zasadnutí
[Benátky
(Taliansko),
z 12.
a13. marca 2010],
CDL‑AD(2010)004 bod 68; k dispozícii
na
https://www.venice.coe.int/webforms/documents/?pdf=CDL‑AD(2010)004.
12      Pozri
napríklad
GALIČ,
A.:
A
civil
law perspective on
the Supreme Court and
its functions.
In: Studia Iuridicia.
Vol. 81,
Warsaw,
2019,
s. 44
až
86.
13      Pozri
návrhy,
ktoré
predniesol
generálny
advokát
Emiliou vo
veci
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:522,
bod 3), v ktorých
poznamenal,
že v posledných
desaťročiach
dochádza v členských
štátoch
Európskej
únie k určitému
trendu
zaviesť
mechanizmy
filtrovania
opravných
prostriedkov
pred
najvyššími
súdmi.
Zatiaľ
čo
vo
viacerých
členských
štátoch v súčasnosti
určité
formy
mechanizmov
filtrovania
existujú,
najvyššie
súdy
iných
členských
štátov
nevyhnutne
takéto
mechanizmy
nemajú.
Keď
navyše
takéto
mechanizmy
existujú,
ich
fungovanie
sa v jednotlivých
členských
štátoch
môže
líšiť.
14      S výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom.
15      Pozri v tomto
zmysle
rozsudky
zo
14. novembra
2024, S. (Zmena
zloženia
súdu)
(C‑197/23,
EU:C:2024:956,
body 35
až
39), a zo
4. septembra
2025,
AW
„T“
(C‑225/22,
EU:C:2025:649,
body 31
až
33 a citovaná
judikatúra).
16      Rumunská
vláda
tvrdí,
že
vec
sama
sa
týka
výlučne
ustanovenia
vnútroštátneho
práva.
17      Rozsudok z 8. mája
2024,
Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“
(Združenia
sudcov a prokurátorov)
(C‑53/23,
EU:C:2024:388,
bod 34).
18      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 11. júla
2024,
Hann‑Invest a i. (C‑554/ 21, C‑622/21 a C‑727/21,
ďalej
len
„rozsudok
Hann‑Invest“,
EU:C:2024:594,
body 34
až
36).
19      Rozsudok z 27. februára
2018,
Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16,
EU:C:2018:117,
bod 36).
20      Článok 47
Charty
aj
článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
majú
priamy
účinok
[rozsudok z 2. marca 2021,
A.B. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
Najvyšší
súd – Odvolanie)
(C‑824/18,
EU:C:2021:153,
body 143
až
145)].
21      Pozri
analogicky
rozsudok z 26. marca 2020,
Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18,
EU:C:2020:234,
bod 51).
22      Pozri
rozsudok z 9. januára
2024, G. a i. (Vymenovanie
sudcov
na
všeobecné
súdy v Poľsku)
(C‑181/21 a C‑269/21,
EU:C:2024:1,
bod 69).
23      Rozsudky z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)
(C‑204/21,
EU:C:2023:442,
bod 63), a zo
14. novembra
2024, S. (Zmena
zloženia
súdu)
(C‑197/23,
EU:C:2024:956,
bod 31).
24      Pozri
body 28,
30 a 31
vyššie.
25      Rozsudok z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)
(C‑204/21,
EU:C:2023:442,
bod 71 a citovaná
judikatúra).
26      Vnútorná
nezávislosť,
ktorá
súvisí s nestrannosťou,
si
vyžaduje,
aby
sa v súvislosti s predmetom
daného
konania
dodržiaval
rovnaký
odstup
od
účastníkov
konania a ich
príslušných
záujmov.
Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 21. januára
2020,
Banco de
Santander (C‑274/14,
EU:C:2020:17,
bod 61).
Súdny
dvor v tomto
rozsudku
zamietol
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Tribunal
Económico‑Administrativo Central (Ústredný daňový
súd,
Španielsko),
ako
neprípustný.
Súdny
dvor
okrem
iného
konštatoval,
že
niektoré
znaky
konania o mimoriadnom
odvolaní
na
Sala
Especial para
la
Unificación de
Doctrina (Osobitná
komora
pre
zjednotenie
doktríny,
Španielsko)
Tribunal Económico‑Administrativo Central (Ústredný
daňový
súd)
spochybňujú
skutočnosť,
že
tento
súd
má
vo
vzťahu k predloženým
záujmom
postavenie
„tretieho
subjektu“,
a to z dôvodu
organizačných a funkčných
väzieb
medzi
týmto
súdom a Ministerstvom
hospodárstva a financií Španielska.
27      Vonkajšia
nezávislosť
vyžaduje,
aby
dotknutý
súd
vykonával
svoje
úlohy
samostatne,
nikomu
hierarchicky
nepodliehal
ani
nebol
podriadený a od
nikoho
neprijímal
príkazy
ani
inštrukcie.
Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 27. februára
2018,
Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16,
EU:C:2018:117,
bod 44 a citovaná
judikatúra).
28      Rozsudok
zo
14. novembra
2024, S. (Zmena
zloženia
súdu)
(C‑197/23,
EU:C:2024:956,
body 54 a 61 a citovaná
judikatúra).
29      Pozri
rozsudok
zo
6. marca 2025, D. K. (Vylúčenie
sudcu z rozhodovania
vo
veciach,
ktoré
mu
boli
pridelené)
(C‑647/21 a C‑648/21,
EU:C:2025:143,
body 71
až
74 a citovaná
judikatúra).
30      Rozsudok
zo
14. novembra
2024, S. (Zmena
zloženia
súdu)
(C‑197/23,
EU:C:2024:956,
body 63 a 64 a citovaná
judikatúra).
Pozri
tiež
rozsudok z 21. decembra
2023,
Krajowa Rada
Sądownictwa (Zotrvanie v sudcovskej
funkcii)
(C‑718/21,
EU:C:2023:1015,
body 47
až
53),
ktorý
vo
veľkej
miere
odkazuje
na
judikatúru
ESĽP
týkajúcu
sa
právneho
štátu a porušení
článku 6
ods. 1
EDĽP v Poľskej
republike.
31      Rozsudok
Hann‑Invest (body 55 a 59).
32      Pozri
napríklad
článok 101
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Základný
zákon
Spolkovej
republiky
Nemecko) z 23. mája
1949
(BGBl.
s. 1),
ktorý
naposledy
zmenil
Gesetz vom 19.12.2022
(zákon z 19. decembra
2022)
(BGBl.
I
s. 2478) a ktorý
stanovuje:
„1. … Nikoho
nemožno
odňať
jeho
zákonnému
sudcovi…“
(kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát).
Pozri
tiež
DERO‑BUGNY,
D.:
Le principe du juge légal en droit de
l’Union européenne.
In:
Journal du droit européen.
2022,
s. 154.
33      Rozsudok z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)
(C‑204/21,
EU:C:2023:442,
body 264
až
266 a 279 a citovaná
judikatúra).
Vzhľadom
na
povinnosť
súdov
nižšieho
stupňa
podľa
OUG
č. 62/2024
postúpiť v niektorých
prípadoch
právne
otázky
ÎCCJ
zastávam
názor,
že
táto
judikatúra
je
analogicky
relevantná.
Cieľom
konania
podľa
OUG č. 62/2024
je
zrejme
zabezpečiť v Rumunsku
jednotnú
prax v konkrétnej
právnej
oblasti a prispieť
tak k právnej
istote.
34      Súdny
dvor
takisto
konštatoval,
že
článok 2 a článok 19
ods. 1
druhý
pododsek
ZEÚ
nebránia
vnútroštátnej
právnej
úprave
alebo
praxi,
podľa
ktorej
sú
rozhodnutia
Ústavného
súdu
pre
všeobecné
súdy
záväzné,
za
predpokladu,
že
vnútroštátne
právo
zaručuje
nezávislosť
tohto
Ústavného
súdu
najmä
vo
vzťahu k zákonodarnej a výkonnej
moci,
ako
si
to
tieto
ustanovenia
vyžadujú
[rozsudok z 22. februára
2022,
RS
(Účinok
rozhodnutí
Ústavného
súdu)
(C‑430/21,
EU:C:2022:99,
bod 44 a citovaná
judikatúra)].
35      Pozri
bod 48
tohto
rozsudku.
36      Pozri
bod 80 uvedeného rozsudku.
37      Uvedené
odzrkadľuje
okrem
iného
zásady
transparentnosti a právnej
istoty.
38      Uvedené
odzrkadľuje
zásadu,
podľa
ktorej
musia
byť
účastníci
konania
primerane
vypočutí,
alebo
zásadu
kontradiktórnosti.
39      (C‑204/21,
EU:C:2023:442).
40      Tamže, body 276
až
279.
41      Pozri
však
bod 15
vyššie a body 48
až
51
nižšie.
42      Pozri
rozsudok z 19. novembra
2019, A. K. a i. (Nezávislosť
disciplinárneho
senátu
Najvyššieho
súdu)
(C‑585/18, C‑624/18 a C‑625/18,
EU:C:2019:982,
bod 123).
43      Pozri
prvý,
druhý a štvrtý
dôvod,
ktoré
vnútroštátny
súd
viedli k položeniu
prejudiciálnej
otázky
Súdnemu
dvoru a ktoré
sa
uvádzajú v bodoch 11
až
15 a 17
vyššie. V záujme
zjednodušenia
sa
budem
týmito
dôvodmi
zaoberať
spoločne.
44      Procurorul General
al României (generálny
prokurátor,
Rumunsko) a ďalšie
subjekty
môžu
požiadať
ÎCCJ,
aby
rozhodol o právnych
otázkach,
ktoré
viedli k nejednotnej
judikatúre.
Rozhodnutie
ÎCCJ
sa
vydáva
výlučne v záujme
právneho
poriadku a nemá
vplyv
na
posudzované
rozhodnutia
súdov
ani
na
situáciu
účastníkov
týchto
konaní.
45      A s judikatúrou
ÎCCJ v tejto
oblasti.
46      Pozri
článok 520
Občianskeho
súdneho
poriadku.
47      Pozri v tomto
zmysle
bod 33
vyššie.
Vnútorné
mechanizmy
predbežnej
otázky
na
najvyššie
súdy,
ktorých
cieľom
je
objasniť
dôležité
právne
otázky v sporoch
prebiehajúcich
na
súdoch
nižšieho
stupňa,
zaviedli
viaceré
členské
štáty
(pozri
napríklad
článok 390
Kodeks postępowania cywilnego (poľský
Občiansky
súdny
poriadok), v ktorom
sa
stanovuje:
„§ 1.
Ak
pri
preskúmaní
odvolania
vznikne
právna
otázka,
ktorá
vyvoláva
závažné
pochybnosti,
súd
môže
pojednávanie
odložiť a postúpiť
túto
otázku
na
posúdenie
Najvyššiemu
súdu.
Najvyšší
súd
má
právomoc
prejednať
vec
sám,
alebo
otázku
postúpiť
na
posúdenie
svojmu
rozšírenému
zloženiu. § 2.
Uznesenie
Najvyššieho
súdu o právnej
otázke
je
vo
veci
záväzné.“
Pokiaľ
ide o oficiálne
znenie v poľskom
jazyku,
pozri
https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19640430296/U/D19640296Lj.pdf.
Pozri tiež
články 392
až
395
Wetboek van
Burgerlijke Rechtsvordering (holandský
Občiansky
súdny
poriadok); k dispozícii
na
https://www.rechts
praak.nl/SiteCollectionDocuments/dutch‑code‑of‑civil‑procedure‑2025.pdf.
Jedinečnosť
rumunského
konania
zavedeného
prostredníctvom
OUG
č. 62/2024
však
pramení z jeho
obligatórnej
povahy v niektorých
prípadoch, v dôsledku
ktorej
dochádza k obmedzeniu
voľnej
úvahy
súdov
nižšieho
stupňa.
48      S výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom.
49      Podobne
ako v prípade
konania
stanoveného v článkoch 519 a 520
Občianskeho
súdneho
poriadku.
50      Najmä z požiadavky
existencie
„právn[ej]
otázk[y],
ktorej
objasnenie
je
nevyhnutné
na
rozhodnutie
vo
veci
samej“.
51      Vzhľadom
na
to,
že
OUG
č. 62/2024
zrejme
zachováva
právomoc
súdov
nižšieho
stupňa,
pokiaľ
ide o zisťovanie
skutkových
okolností a uplatňovanie
abstraktného
rozhodnutia
ÎCCJ o právnej
otázke
na
skutkové
okolnosti
prejednávanej
veci,
zabezpečuje,
aby
judikatúra
nepodliehala
„prílišnej
centralizácii“.
Pozri
pripomienky
vnútroštátneho
súdu
zhrnuté v bode 16
vyššie.
52      S výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom.
53      Pridal
som
výraz
„záverečná“,
ktorý
sa v rozsudku
Hann‑Invest nepoužíva,
pretože
sa – s výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom – domnievam,
že
súdy
nižšieho
stupňa v Rumunsku
môžu
postúpiť
vec
ÎCCJ v súlade s OUG
č. 62/2024
aj
napriek
skutočnosti,
že v danej
veci
začali
poradu,
pretože
nevyhnutnosť
takéhoto
postúpenia
sa
môže
zistiť
až v priebehu
tejto
porady.
Iné
súdy
nižšieho
stupňa
navyše
môžu
byť
povinné
prerušiť
poradu,
ktorá
sa
už
začala,
ak
bola
právna
otázka
relevantná
pre
konanie,
ktoré
na
nich
prebieha,
postúpená
ÎCCJ.
54      Pozri
bod 38
vyššie.
Podobný
prístup
uplatnil
Výbor
ministrov
Rady
Európy
vo
svojom
odporúčaní,
podľa
ktorého
„hierarchická
organizácia
súdnictva
nesmie
ohroziť
individuálnu
nezávislosť“ a „vyššie
súdy
by
nemali
usmerňovať
sudcov v tom,
ako
by
mali
rozhodovať v jednotlivých
prípadoch,
s výnimkou
konaní o predbežnom
rozhodnutí“.
Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
Odporúčanie
Výboru
ministrov
členským
štátom o sudcoch:
nezávislosť,
efektívnosť a zodpovednosť,
prijaté
Výborom
ministrov
17. novembra
2010
na
1098. zasadnutí
zástupcov
ministrov,
CM/Rec(2010)12,
body 22 a 23.
55      Pozri
napríklad
článok 163
Civilinio Proceso Kodekso (litovský
Občiansky
súdny
poriadok),
kde
sa
stanovuje
obligatórne
prerušenie
konania
súdom,
ktorý
položí
otázku
týkajúcu
sa
ústavnosti
alebo
zákonnosti
právneho
aktu
uplatniteľného v danej
veci
Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (Ústavný
súd
Litovskej
republiky),
alebo
Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší
správny
súd
Litvy),
alebo
položí
prejudiciálnu
otázku
Súdnemu
dvoru
podľa
článku 267 ZFEÚ.
Povinnosť
prerušiť
konanie
platí
aj v prípade,
že
rovnakú
otázku
už
položili
iné
súdy. K dispozícii
na:
https://e‑seimas.lrs.lt/portal/legalAct/lt/TAD/TAIS.162435/asr.
56      Pozri
bod 38
vyššie.
57      Niekedy
sa
označuje
aj
ako
zásada
kontradiktórnosti.
58      Pozri
rozsudok
Hann‑Invest (bod 58).
59      Pozri
bod 38
vyššie.
Splnenie
týchto
troch
podmienok
podlieha
overeniu
vnútroštátnym
súdom.
60      Pozri
článok 2
ods. 3
OUG
č. 62/2024.
61      Spôsob,
akým
konanie v skutočnosti
prebieha,
musí
overiť
vnútroštátny
súd.
62      Pozri
bod 16
vyššie.
63      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. júla
2021,
Komisia/Poľsko
(Disciplinárny
režim
sudcov)
(C‑791/19,
EU:C:2021:596,
bod 59).
64      Pozri
bod 18
vyššie.
65      Pozri
bod 33
vyššie.
66      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
bod 32).
67      Rozsudok z 5. júna
2023,
Komisia/Poľsko
(Nezávislosť a súkromný
život
sudcov)
(C‑204/21,
EU:C:2023:442,
body 274 a 275), a stanovisko
2/13
(Pristúpenie
Európskej
únie k EDĽP) z 18. decembra
2014
(EU:C:2014:2454,
bod 198).
68      Rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
bod 35).
69      Pozri, pokiaľ
ide o povinnosť
tohto
súdu
uviesť
dôvody,
pre
ktoré
vec
nepredložil
Súdnemu
dvoru,
rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
body 61
až
65).
Pozri
tiež
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Ćapeta vo
veci
Remling (C‑767/23,
EU:C:2025:486,
body 62
až
85).
Pozri, pokiaľ
ide o otázku
zodpovednosti
členského
štátu
za
škodu
spôsobenú
tým,
že
vnútroštátny
súd
rozhodujúci v poslednom
stupni
nepredložil
vec
Súdnemu
dvoru v súlade s článkom 267
tretím
odsekom
ZFEÚ, a najmä o dôležitosť
odôvodnenia v tomto
kontexte,
návrhy,
ktoré
predniesla
generálna
advokátka
Ćapeta vo
veci
Ferreira da
Silva e Brito a i. (C‑293/24,
EU:C:2025:850).
70      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
body 34 a 36).
Pozri
tiež
rozsudok
zo
6. októbra
2021,
Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19,
EU:C:2021:799,
body 40
až
51),
kde
Súdny
dvor
stanovil
podrobné
kritériá
na
účely
posúdenia,
či
je
súd,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok
podľa
vnútroštátneho
práva,
oslobodený
od
svojej
povinnosti
podať
na
Súdny
dvor
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267
tretieho
odseku
ZFEÚ.
Súdny
dvor v tomto
rozsudku
objasnil a zdokonalil
svoju
predchádzajúcu
judikatúru
tvorenú
okrem
iného
jeho
zásadným
rozsudkom
zo
6. októbra
1982,
Cilfit (283/81,
EU:C:1982:335).
71      Táto
možnosť
sa
priznáva
článkom 267
druhým
odsekom
ZFEÚ.
72      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 15. septembra
2005,
Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552,
bod 31).
73      Rozsudok z 22. februára
2022,
RS
(Účinok
rozhodnutí
Ústavného
súdu)
(C‑430/21, EU:C:2022:99,
bod 74).
74      Rozsudok z 24. júla
2023,
Lin (C‑107/23 PPU,
EU:C:2023:606,
bod 134 a citovaná
judikatúra).
75      V súlade s článkom 521
ods. 3
Občianskeho
súdneho
poriadku
sú
všetky
poskytnuté
riešenia
týkajúce
sa
právnych
otázok
záväzné
odo
dňa
uverejnenia
rozhodnutia.
76      Súdny
dvor v rozsudku z 15. júla
1964,
Costa (6/64,
EU:C:1964:66),
akceptoval,
že
Giudice conciliatore di
Milano (Zmierovací
súd
Miláno,
Taliansko)
je
vnútroštátny
súd,
proti
ktorého
rozhodnutiam
nie
je
prípustný
opravný
prostriedok, a tento
súd
je
teda
povinný
klásť
Súdnemu
dvoru
prejudiciálne
otázky
týkajúce
sa
výkladu
Zmluvy.
77      S výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom.
78      Pozri
analogicky
rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
bod 32).
79      Pozri
analogicky
rozsudok z 22. júna
2010,
Melki a Abdeli (C‑188/10 a C‑189/10,
EU:C:2010:363,
bod 52).
Overenie
tejto
otázky
prináleží
vnútroštátnemu
súdu.
80      Rozsudok z 24. júla
2023,
Lin (C‑107/23 PPU,
EU:C:2023:606,
body 128 a 129 a citovaná
judikatúra).
81      Pozri
analogicky
rozsudok z 15. októbra
2024,
KUBERA
(C‑144/23,
EU:C:2024:881,
body 51
až
53).
82      S výhradou
overenia
vnútroštátnym
súdom.
83      Rozsudok z 24. júla
2023,
Lin (C‑107/23 PPU,
EU:C:2023:606,
bod 132 a citovaná
judikatúra).