Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
MACIEJ
SZPUNAR
prednesené
26. februára
2026(1)
Vec C‑840/24
Verwertungsgesellschaft Wort (VG Wort)
proti
TL
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Autorské
právo a s ním
súvisiace
práva – Smernica 2001/29/ES – Článok 5
ods. 2 písm. b) – Výnimka
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie – Primeraná
kompenzácia – Smernica 2006/115/ES – Článok 6
ods. 1 – Výnimka z práva
na
verejné
vypožičiavanie – Právo
na
odmenu – Organizácia
kolektívnej
správy – Smernica 2014/26/EÚ – Článok 11
ods. 4 – Článok 12
ods. 4 – Použitie
príjmov z práv
spravovaných
organizáciou
kolektívnej
správy – Vnútroštátna
právna
úprava
stanovujúca
podporu
diel
dôležitých z kultúrneho
hľadiska “
Úvod
1.        Hoci
Charta
základných
práv
Európskej
únie
vo
svojom
článku 17
ods. 2
spája
ochranu
duševného
vlastníctva
so
všeobecným
právom
vlastniť
majetok,
považujem
za
nesporné,
že
toto
právo
zohráva
osobitnú
úlohu,
ktorá
sa
líši
od
úlohy
vlastníctva
hmotných
predmetov.
2.        Platí
to
najmä
pre
literárne a umelecké
diela
chránené
autorským
právom a s ním
súvisiacimi
právami.
Hlavným
účelom
týchto
diel,
ako
aj
práva,
ktoré
ich
chráni,
je
totiž
prispievať k umeleckej a vedeckej
tvorbe,
čo
sú
nevyhnutné
aspekty
fungovania
každej
ľudskej
spoločnosti.
Hoci
tento
príspevok
spočíva
najmä v zabezpečení
spravodlivého
ohodnotenia
autorov a umelcov
za
ich
úsilie,
čím
sa
im
umožňuje
plne
sa
venovať
ich
tvorivej
činnosti,
nemal
by
sa
obmedzovať
na
tento
účel,
ale
mal
by
sledovať
aj
všeobecnejšie
ciele
prispievania
ku
kultúrnemu
rozvoju.
3.        Kľúčovým
prvkom
fungovania
akéhokoľvek
systému
autorských
práv a súvisiacich
práv
sú
organizácie
kolektívnej
správy,
ktoré
plnia
úlohu
sprostredkovateľa
medzi
tvorcami
nositeľmi
práv a prevádzkovateľmi
ich
tvorby.
Tieto
organizácie
udeľujú
licencie
na
využívanie
diel a iných
predmetov
ochrany a rozdeľujú z toho
plynúce
príjmy
oprávneným
osobám.
Ich
úloha
sa
však v tomto
smere
nekončí.
Od
týchto
organizácií
sa
totiž
často
žiada,
aby
naplnili
rôzne
iné
úlohy
kultúrnej
alebo
sociálnej
povahy v súlade
so
spoločenskou
funkciou
umeleckého a literárneho
vlastníctva.(2)
4.        Prejednávaná
vec
sa
týka
otázky,
či a v akom
rozsahu
právo
Únie
umožňuje
týmto
organizáciám
venovať
časť
získaných
príjmov, a najmä
určitých
kategórií
príjmov,
kultúrnym
akciám, z ktorých
môžu
mať
prospech
nielen
nositelia
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv,
ale
aj
iné
kategórie
osôb.
Právny rámec
Právo Únie
5.        Článok 5
ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29/ES
Európskeho
parlamentu a Rady z 22. mája
2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti(3) stanovuje:
„Členské
štáty
môžu
zabezpečiť
výnimky
alebo
obmedzenia
práva
rozmnožovania
ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich
prípadoch:
…
b)      vo
vzťahu k rozmnožovaniu
na
akomkoľvek
médiu
vykonanému
fyzickou
osobou
pre
súkromné
použitie a s cieľom,
ktorý
nie
je
priamo
ani
nepriamo
komerčný,
za
podmienky,
že
nositelia
práv
dostanú
primeranú
kompenzáciu, v ktorej
sa
zohľadní
uplatnenie
alebo
neuplatnenie
technologických
opatrení
uvedených v článku 6
na
dotknuté
dielo
alebo
predmet
ochrany.“
6.        Článok 6 ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom
práve a výpožičnom
práve a o určitých
právach
súvisiacich s autorskými
právami v oblasti
duševného
vlastníctva(4) stanovuje:
„Členské
štáty
môžu
ustanoviť,
pokiaľ
ide o verejné
vypožičiavanie,
výnimky z výhradného
práva
podľa článku 1 za
predpokladu,
že
aspoň
autori
dostanú
odmenu
za
takéto
vypožičiavanie.
Členské
štáty
môžu
voľne
určiť
výšku
tejto
odmeny
tak,
aby
zodpovedala
ich
kultúrnopolitickým
záujmom.“
7.        Článok 3 písm. h)
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady 2014/26/EÚ z 26. februára 2014 o kolektívnej
správe
autorských
práv a práv
súvisiacich s autorským
právom a o poskytovaní
multiteritoriálnych licencií
na
práva
na
hudobné
diela
na
online
využívanie
na
vnútornom
trhu(5) definuje
pojem
„príjem z práv“
ako
„príjem,
ktorý v mene
nositeľov
práv
vyberie
organizácia
kolektívnej
správy,
či
už
na
základe
výhradného
práva,
práva
na
odmenu
alebo
práva
na
náhradu
odmeny“.
8.        Článok 4 tejto
smernice
stanovuje,
že
„členské
štáty
zabezpečia,
aby
organizácie
kolektívnej
správy
konali v najlepšom
záujme
nositeľov
práv,
ktorých
práva
zastupujú, a aby
im
neukladali
žiadne
povinnosti,
ktoré
nie
sú
objektívne
nevyhnutné
na
ochranu
ich
práv a záujmov
alebo
na
účinnú
správu
ich
práv“.
9.        Článok 8 ods. 5 písm. d)
uvedenej
smernice
stanovuje:
„V súlade s ustanoveniami
hlavy
II
kapitoly
2
valné
zhromaždenie
členov
rozhoduje
prinajmenšom o týchto
otázkach:
…
d)      všeobecná
politika v súvislosti
so
zrážkami z príjmu z práv a z akéhokoľvek
príjmu
plynúceho z investovania
príjmu z práv.“
10.      Článok 11 ods. 4
tej
istej
smernice
stanovuje,
že
„organizácia
kolektívnej
správy
nesmie
použiť
príjem z práv
ani
akýkoľvek
výnos
plynúci z investovania
príjmu z práv
na
iné
účely
ako
rozdelenie
nositeľom
práv,
okrem
prípadu,
keď
má
povolené
si
zraziť
alebo
zaúčtovať
svoje
poplatky
za
správu v súlade s rozhodnutím
prijatým
podľa článku 8 ods. 5 písm. d)
alebo
použiť
príjem z práv
alebo
akýkoľvek
výnos
plynúci z investovania
príjmu z práv v súlade s rozhodnutím
prijatým
podľa článku 8 ods. 5“.
11.      Článok 12 ods. 2 a 4
smernice
2014/26
stanovuje:
„2.      Zrážky
musia
byť
primerané,
súvisieť
so
službami,
ktoré
organizácia
kolektívnej
správy
poskytla
nositeľom
práv, v náležitom
prípade
aj
so
službami
uvedenými v odseku
4, a byť
stanovené
na
základe
objektívnych
kritérií.
…
4.      V prípadoch,
keď
organizácia
kolektívnej
správy
poskytuje
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
služby
financované
prostredníctvom
zrážok z príjmu z práv
alebo z výnosu
plynúceho z investovania
príjmu z práv,
takéto
služby
sa
poskytujú
na
základe
spravodlivých
kritérií,
najmä
pokiaľ
ide o prístup k týmto
službám a ich
rozsah.“
Nemecká právna úprava
12.      Činnosť
organizácií
kolektívnej
správy
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv
bola v nemeckom
práve
až
do 1. júna 2016
upravená
Gesetz über die Wahrnehmung von
Urheberrechten und verwandten Schutzrechten (Urheberrechtswahrnehmungsgesetz)
(zákon o správe
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv) z 9. septembra 1965(6) a ďalej
prostredníctvom
Gesetz über die Wahrnehmung von
Urheberrechten und verwandten Schutzrechten durch Verwertungsgesellschaften (zákon o správe
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv
organizáciami
kolektívnej
správy) z 24. mája 2016(7).
13.      Podľa
týchto
dvoch
ustanovení
sú
organizácie
kolektívnej
správy v znení
uplatniteľnom
na
spor
vo
veci
samej
povinné
rozdeliť
príjmy
pochádzajúce z ich
činnosti
podľa
pevných
pravidiel
(plán
rozdeľovania),
ktoré
vylučujú
akúkoľvek
svojvoľnú
prax v oblasti
rozdeľovania.
Tieto
organizácie
boli
tiež
vyzvané,
aby
podporovali
diela a služby
kultúrneho
záujmu.
Skutkový stav, spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
14.      Verwertungsgesellschaft Wort (ďalej
len
„VG
Wort“)
je
organizácia
kolektívnej
správy
autorských
práv k literárnym
dielam v Nemecku.
Stanovy
VG
Wort v znení
účinnom v spornom
období, t. j. od 1. januára 2016
do 30. septembra 2019,
stanovovali
vyplatenie
dotácie v prospech
Förderungsfonds Wissenschaft der
VG
Wort GmbH (Fond
na
podporu
vedy
VG
Wort)
(ďalej
len
„FFW“),
spoločnosti s ručením
obmedzeným,
ktorej
jediným
spoločníkom
je
VG
Wort.
Cieľom
FFW
je
podpora
vedy a výskumu.
Táto
podpora
spočíva
vo
financovaní
výdavkov
tlače
spojených s publikáciou
vedeckých a špecializovaných
diel,
výskumu,
ktorý
musí
viesť k vedeckým
alebo
špecializovaným
dielam,
ako
aj
iných
činností
propagácie
vedeckej a špecializovanej
literatúry,
vrátane
štipendií
určených
na
dizertačné
práce o autorskom
práve.
Podľa
informácií
poskytnutých
spoločnosťou
VG
Wort bola
dotácia
pre
FFW
financovaná
zo
zrážok z príjmov
získaných z kompenzácie
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie a z odmeny
za
verejné
vypožičiavanie
vedeckých,
technických a špecializovaných
diel,
pričom počas
sporného
obdobia
dosahovala
0,51 % príjmov
dosiahnutých
organizáciou
VG
Wort.
15.      TL a OS,
autori
literárnych
diel,
sú
členmi
organizácie
VG
Wort a uzavreli s ňou
zmluvy o správe.
Počas
sporného
obdobia
priznali
organizácii
VG
Wort viacero
diel a dostali
platby
pochádzajúce z príjmov
vytvorených
touto
organizáciou
na
základe
„rozmnožovania
existujúceho
textu“. V konaní
vo
veci
samej
TL
koná
osobne,
ako
aj
za
OS,
ktorý
na
neho
postúpil
svoje
práva.
16.      TL
spochybňuje
skutočnosť,
že
VG
Wort pridelila
FFW
sumy
pochádzajúce z príjmov,
ktoré
táto
organizácia
získala v období
od 1. januára 2016
do 30. septembra 2019,
čím
znížila
podiely
TL a OS.
Na prvom
stupni
TL
požiadal,
aby
súd
rozhodol,
že
VG
Wort nemala a nemá
právo
znižovať
rozdeľovanie
podielov
týkajúcich
sa
ich
diel
prostredníctvom
platieb
na
financovanie
FFW.
Okrem
toho
TL
požiadal o informácie o výške
súm
vyplatených
FFW.
17.      Žalobe
sa v prvostupňovom
konaní
čiastočne
vyhovelo.
Odvolací
súd
potvrdil
rozhodnutie v prospech
OS a zamietol
žalobu
TL v celom
rozsahu.(8) Domnieval sa
totiž,
že
plány
rozdeľovania
organizácie
VG
Wort,
ktoré
sú
súčasťou
zmlúv o správe,
predstavujú
všeobecné
podmienky,
ktorých
ustanovenia
týkajúce
sa
platieb
do
FFW
sú
podľa
vnútroštátneho
práva
neplatné z dôvodu,
že
sú v rozpore
so
základnými
zásadami
právnej
úpravy
upravujúcej
fungovanie
organizácií
kolektívnej
správy,
keďže
osoby,
ktoré
nemali
nárok
na
platby, o ne mali
záujem.
18.      Vnútroštátny
súd,
na
ktorý
bol
podaný
opravný
prostriedok
„Revision“,
sa
domnieva,
že
platby
uskutočnené v prospech
FFW
môžu
byť
zákonné
vzhľadom
na
povinnosť
organizácií
kolektívnej
správy
podporovať
vedu a kultúru
stanovenú v uplatniteľnej
vnútroštátnej
právnej
úprave.
Závisí
to
však
od
súladu
tejto
povinnosti s právom
Únie.
19.      Za
týchto
podmienok
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Je v súlade s článkom 5 ods. 2 písm. b)
[smernice 2001/29], s článkom 6
ods. 1
prvou
vetou
[smernice 2006/115],
ako
aj s článkom 11
ods. 4 a článkom 12
ods. 4
[smernice 2014/26],
ak
má
organizácia
kolektívnej
správy
podľa
ustanovenia
vnútroštátneho
práva
podporovať
diela
dôležité z kultúrneho
hľadiska a to
má
za
následok,
že
výhody
podpory
využívajú
aj
príjemcovia,
ktorí
(zatiaľ
ešte)
nepatria
do
okruhu
nositeľov
práv?
2.      V prípade,
že
sociálne,
kultúrne
alebo
vzdelávacie
služby
podľa článku 12 ods. 4
[smernice
2014/26]
je
možné
poskytovať
len
nositeľom
práv:
Je
prípustnosť
poskytovania
takýchto
služieb
závislá
od
toho,
že
príjemca
týchto
služieb
má
súčasné
právo
na
odmenu,
alebo
postačuje
vlastníctvo
súčasného
autorského
práva
alebo s ním
súvisiaceho
práva,
za
ktorú
mu
nepatrí
odmena?
Predpokladá
prípustnosť
takýchto
služieb
existenciu
zmluvy o správe s organizáciou
kolektívnej
správy?“
20.      Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
doručený
do
kancelárie
Súdneho
dvora
10. decembra
2024.
Písomné
pripomienky
predložili
účastníci
konania
vo
veci
samej,
nemecká a rakúska
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Všetci
títo
účastníci
konania,
ako
aj
francúzska
vláda
boli
zastúpení
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo 26. novembra 2025.
Analýza
21.      V prejednávanej
veci
vnútroštátny
súd
kladie
dve
prejudiciálne
otázky.
Keďže
druhá
prejudiciálna
otázka
je
podmienená
odpoveďou
na
prvú
prejudiciálnu
otázku,
budem
analyzovať
tieto
otázky v poradí, v akom
boli
položené.
O prvej prejudiciálnej otázke
22.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
vnútroštátny
súd
žiada
Súdny
dvor o výklad
článku 5
ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29,
článku 6
ods. 1
smernice 2006/115,
ako
aj
článku 11
ods. 4 a článku 12
ods. 4
smernice 2014/26.
Hoci
tento
súd
považuje
tieto
ustanovenia
za
rovnocenné,
upravujú
oblasti,
ktoré
majú
odlišnú
povahu.
Zatiaľ
čo
sa
totiž
dotknuté
ustanovenia
smernice 2014/26
vo
všeobecnosti
týkajú
kolektívnej
správy
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv,
ustanovenia
smerníc 2001/29 a 2006/115
priznávajú
autorom
osobitné
práva, a to
právo
na
kompenzáciu a právo
na
odmenu z dôvodu
stanoveného
použitia
ich
diela.
23.      Ako
však
vyplýva z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania a ako
to
VG
Wort tiež
potvrdila
na
pojednávaní,
spor
vo
veci
samej
sa
týka
použitia
príjmov
uvedených v dotknutých
ustanoveniach
smerníc 2001/29 a 2006/115
touto
organizáciou.
Domnievam
sa
teda,
že
vnútroštátny
súd
sa v skutočnosti
snaží
objasniť
výklad
dotknutých
ustanovení
smernice 2014/26
z hľadiska
ustanovení
smerníc 2001/29 a 2006/115,
ako
aj
relevantnej
judikatúry
Súdneho
dvora.
24.      Svojou
prvou
prejudiciálnou
otázkou
sa
tak
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
článok 11
ods. 4 a článok 12
ods. 4
smernice 2014/26 v spojení s článkom 5
ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29 a článkom 6
ods. 1
smernice 2006/115
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
umožňuje
organizácii
kolektívnej
správy
vyhradiť
časť
príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a práva
na
odmenu,
ktoré
sú
uvedené v týchto
dvoch
posledných
uvedených
ustanoveniach,
na
kultúrne
činnosti,
z ktorých
môžu
mať
prípadne
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
autorských
práv.
Táto
otázka
je
založená
na
predpoklade,
ktorý
účastníci
konania
nespochybňujú,
že
služby, o ktoré
ide v spore
vo
veci
samej,
predstavujú
„kultúrne“
alebo
„vzdelávacie“
služby v zmysle
smernice 2014/26.
25.      Odpoveď
na
túto
otázku
si
vyžaduje
výklad
tak
ustanovení
smernice 2014/26,
ako
aj článku 5 ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29 a článku 6 ods. 1
smernice 2006/115.
Pred
začatím
analýzy
týchto
ustanovení
považujem
za
potrebné
uviesť
na
úvod
niekoľko
všeobecných
poznámok.
Úvodné poznámky
26.      Ako
som
už
uviedol v úvode
týchto
návrhov, v súlade s osobitnou
úlohou
literárneho a umeleckého
vlastníctva v spoločnosti
sa
úloha
organizácií
kolektívnej
správy
autorských
práv
neobmedzuje
na
rozdeľovanie
príjmov
pochádzajúcich z využívania
týchto
práv
nositeľom
práv.
Organizácie
kolektívnej
správy
autorských
práv
mali
tradične
iné
úlohy,
predovšetkým
sociálne
(čo
sa
datuje
od
roku 1897(9)),
potom
kultúrne a vzdelávacie
úlohy.(10) Ich
úlohu
teda
nemožno
prirovnať,
ako
to
zrejme
robia
žalobcovia
vo
veci
samej, k úlohe
investičného
fondu,
ktorého
jediným
cieľom
je
vytvárať
príjmy a rozdeľovať
ich
členom v závislosti
od
investovaného
kapitálu.
Kolektívna
správa
literárnych a umeleckých
vlastníckych
práv
sa
uskutočňuje v kolektívnom
záujme
nielen
nositeľov
práv,
ale
aj
používateľov
diel a verejnosti.
27.      Na
medzinárodnej
úrovni
sa
zdá,
že
existuje
konsenzus,
že
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
činnosti
možno
financovať z pomerne
malej
časti
príjmov
organizácií
kolektívnej
správy
za
využívanie
autorských
práv.
Za
prijateľný
sa
najčastejšie
považuje
strop
vo
výške 10 % týchto
príjmov.(11) Táto
hranica
sa
však
týka
odvodov z príjmov z využívania
výhradných
práv.
Pokiaľ
ide o práva
na
odmenu,
ako
je
kompenzácia
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
alebo
odmena
za
verejné
vypožičiavanie,
zdá
sa,
že
miera
voľnej
úvahy
vnútroštátnych
zákonodarcov
alebo
samotných
organizácií
kolektívnej
správy
je
širšia.(12)
28.      Činnosti
takto
financované
organizáciami
kolektívnej
správy
môžu
mať
odlišnú
povahu a môžu
prinášať
prospech
rôznym
kategóriám
osôb.
Hoci
sociálne
opatrenia,
ako
sú
dôchodkové
alebo
podporné
fondy,
zvyčajne
slúžia
nositeľom
práv,
ktorí
sú
členmi
týchto
organizácií,
môže
to
byť
inak,
pokiaľ
ide o kultúrne a vzdelávacie
činnosti. Z týchto
práv
totiž
môžu
mať
prospech
nielen
nositelia
práv,
ale
aj
široká
verejnosť
alebo
osobitné
kategórie
osôb,
ako
je
to
vo
veci
samej,
ktorá
sa
týka
najmä
štipendií
určených
mladým
autorom,
budúcim
nositeľom
autorských
práv.
29.      Právo
Únie
zohľadňuje
tento
kultúrny
rozmer
činnosti
organizácií
kolektívnej
správy.
Odôvodnenie
3
smernice
2014/26
tak
uvádza,
že
„organizácie
kolektívnej
správy
zohrávajú a aj
naďalej
by
mali
zohrávať
dôležitú
úlohu
ako
podporovatelia
rozmanitosti
kultúrneho
prejavu
tým,
že
najmenšiemu a menej
populárnemu
repertoáru
umožnia
prístup
na
trh, a tým,
že
poskytnú
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
služby v prospech
nositeľov
práv a verejnosti“. V prejednávanej
veci
však
vzniká
otázka,
či
ustanovenia
tejto
smernice
umožňujú
týmto
organizáciám
poskytovať
takéto
služby.
O ustanoveniach smernice 2014/26
30.      V súlade s článkom 3 písm. h)
smernice
2014/26
pojem
„príjmy z práv“
zahŕňa
všetky
príjem,
ktorý v mene
nositeľov
práv
vyberie
organizácia
kolektívnej
správy,
vrátane
príjmov z práva
na
odmenu
alebo
na
kompenzáciu,
ako
je
odmena
za
verejné
vypožičiavanie
alebo
kompenzácia
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie.
Všetky
tieto
príjmy
teda v zásade
podliehajú
rovnakým
pravidlám.
31.      Pokiaľ
ide o použitie
týchto
príjmov, v článku 11 ods. 4
smernice 2014/26
sa
stanovuje,
že
organizácie
kolektívnej
správy
ich
nesmú
používať
inak
ako
na
ich
rozdelenie
nositeľom
práv,
„okrem
prípadu,
keď
má
povolené
si
zraziť
alebo
zaúčtovať
svoje
poplatky
za
správu v súlade s rozhodnutím
prijatým
podľa článku 8 ods. 5 písm. d)
alebo
použiť
príjem z práv… v súlade s rozhodnutím
prijatým
podľa článku 8 ods. 5“(13).
32.      Toto
ustanovenie
nie
je
jasné.
Rozlišovanie
medzi
zrážkami
alebo
kompenzáciou
poplatkov
za
správu
na
základe
rozhodnutia
prijatého v súlade s článkom 8 ods. 5 písm. d)
smernice
2014/26
na
jednej
strane a použitím
príjmov
povolených
podľa
tohto
odseku
5
vo
všeobecnosti
na
druhej
strane
naznačuje,
že
jedinými
zrážkami,
ktoré
možno
povoliť v súlade s týmto
ustanovením,
sú
odpočty
určené
na
pokrytie
nákladov
na
správu
autorských
práv.
Okrem
toho
sa
mi
zdá,
že
tento
výklad
zastáva
Komisia.
33.      Takéto
obmedzenie
však v žiadnom
prípade
nevyplýva
zo
znenia článku 8 ods. 5 písm. d)
smernice
2014/26,
ktorý
sa
týka
„všeobecnej
politiky v súvislosti
so
zrážkami z príjmu z práv“,
bez
spresnenia
účelu
týchto
zrážok.
Domnievam
sa
však,
že
ak
by
normotvorca
Únie
chcel
obmedziť
možnosť
valného
zhromaždenia
členov
organizácie
kolektívnej
správy
povoliť
zrážky z príjmov z práv
len
na
účely
pokrytia
nákladov
na
správu,
bolo
by
to
výslovne
stanovené v článku 8 ods. 5 písm. d)
smernice
2014/26. V prípade
neexistencie
takéhoto
výslovného
obmedzenia
ho
nemožno
implicitne
vyvodiť z článku 11 ods. 4
tejto
smernice.
34.      Tento
záver
potvrdzuje
článok 12
smernice 2014/26,
ktorý
sa
osobitne
týka
zrážok z príjmov z práv.
Tento
článok
totiž
v odseku
4
výslovne
stanovuje,
že
„sociálne,
kultúrne
alebo
vzdelávacie
služby“
môžu
byť
„financované
prostredníctvom
zrážok z príjmu z práv“.
Ak
by
sa
mal článok 11 ods. 4
tejto
smernice
vykladať
tak,
že
obmedzuje
možné
zrážky
na
tie,
ktoré
pokrývajú
náklady
na
správu,
bol
by v rozpore s článkom 12 ods. 4
tejto
smernice.
35.      Zastávam
teda
názor,
že článok 11 ods. 4
smernice
2014/26
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
zrážky z príjmov
pochádzajúcich z práv
na
účely
financovania
sociálnych,
kultúrnych
alebo
vzdelávacích
služieb
predstavujú
jednu z foriem
použitia
týchto
príjmov,
ktoré
možno
povoliť v súlade s článkom 8 ods. 5
tejto
smernice.
36.      Pokiaľ
ide o článok 12
smernice
2014/26,
tento
článok
v odseku
2
stanovuje,
že
zrážky
musia
najmä
„súvisieť
so
službami,
ktoré
organizácia
kolektívnej
správy
poskytla
nositeľom
práv, v náležitom
prípade
aj
so
službami
uvedenými v odseku
4“
toho
istého
článku.
Ako
som
už
uviedol,
uvedený
odsek
4
sa
týka
sociálnych,
kultúrnych a vzdelávacích
služieb.
37.      Podobne
ako
Komisia
by
sa z výrazu
„službami,
ktoré
organizácia
kolektívnej
správy
poskytla
nositeľom
práv, v náležitom
prípade
aj
so
službami
uvedenými v odseku
4“
dalo
vyvodiť,
že
tieto
služby
musia
byť
nevyhnutne
poskytované
nositeľom
práv,
aby
mohli
byť
financované
zrážkami z príjmov z práv.
38.      Ako
som
však
práve
uviedol v súvislosti s článkom 11
ods. 4
smernice 2014/26,
ustanovenia
tejto
smernice
nie
sú
absolútne
presné,
takže
podľa
môjho
názoru
prichádza
do
úvahy
iný
výklad
jej
článku 12
ods. 2 a 4.
39.      Služby,
ktoré
sú
svojou
povahou
„službami,
ktoré
organizácia
kolektívnej
správy
poskytla
nositeľom
práv“,
sú
totiž
služby
správy
práv, t. j. služby
týkajúce
sa
poskytovania
licencií
na
využívanie,
ako
aj
vyberania a rozdeľovania
príjmov z nich.
Zrážky
uvedené v článku 12 ods. 2
smernice
2014/26
sú
určené
najmä
na
financovanie
týchto
služieb
správy.
Platí
to
aj v prípade
sociálnych
služieb,
ktoré
organizácie
kolektívnej
správy
zvyčajne
poskytujú
svojim
členom.
40.      Naopak,
pokiaľ
ide o kultúrne a vzdelávacie
služby,
môžu
mať
prospech
aj
iné
kategórie
osôb
ako
nositelia
práv.
Tieto
služby
majú
navyše
často
viacero
skupín
príjemcov,
či
už
priamych a nepriamych.
Hoci
sa
môžu
poskytovať
priamo
širokej
verejnosti
alebo
osobám,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
autorských
práv,
akákoľvek
činnosť
na
podporu
kultúry
alebo
vzdelávania v tejto
oblasti
zvyčajne
nepriamo
prospieva
aj
uvedeným
držiteľom.
41.      Žiadne
ustanovenie
smernice
2014/26
pritom
výslovne
nevyžaduje,
aby
kultúrne
alebo
vzdelávacie
služby
financované
prostredníctvom
zrážok z príjmu z práv
poskytovali
organizácie
kolektívnej
správy
len
priamo
nositeľom
uvedených
práv. Článok 12 ods. 4
tejto
smernice
stanovuje
len
to,
že
tieto
služby
sa
musia
poskytovať
na
základe
spravodlivých
kritérií.
Takáto
požiadavka
nevyplýva
ani z článku 13 ods. 6
uvedenej
smernice,
na
ktorý
sa
odvoláva
Komisia.
Na
jednej
strane
sa
totiž
toto
ustanovenie
netýka
zrážok z príjmov z práv,
ale
použitia
nerozdeliteľných
súm, a na
druhej
strane
jeho
cieľom
nie
je
obmedziť
rozhodovaciu
právomoc
valného
zhromaždenia
organizácie
kolektívnej
správy,
ale
rozhodovaciu
právomoc
členských
štátov.
Okrem
toho,
pokiaľ
ide o odôvodnenie
28
tej
istej
smernice,
na
ktoré
sa
tiež
odvoláva
Komisia,
nemôže
mať
autonómnu
pôsobnosť
odlišnú
od
pôsobnosti článku 8 ods. 5, článku 11 ods. 4 a článku 12 ods. 2 a 4
tejto
smernice,
ktorý
som
práve
analyzoval.
42.      Na
druhej
strane
odôvodnenie
3
smernice
2014/26(14) uvádza,
že
podľa
normotvorcu
Únie
by
organizácie
kolektívnej
správy
„mali
naďalej
zohrávať
dôležitú
úlohu
ako
podporovatelia
rozmanitosti
kultúrneho
prejavu…
tým,
že
poskytnú
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
služby v prospech
nositeľov
práv
a verejnosti“(15).
Keďže
cieľom
článku 12
ods. 2
tejto
smernice
je
iba
zabezpečiť,
aby
zrážky z príjmov z práv
neprekročili
primeranú
úroveň
vzhľadom
na
služby,
na
ktorých
financovanie
slúžia,
nevidím
dôvod
vyvodzovať z tohto
ustanovenia
závery,
ktoré
presahujú
tento
cieľ a sú v rozpore s jasne
vyjadreným
zámerom
normotvorcu uvedeným v uvedenom
odôvodnení 3.
43.      Podľa
môjho
názoru
teda
relevantné
ustanovenia
smernice 2014/26
nebránia
tomu,
aby
organizácia
kolektívnej
správy
prostredníctvom
zrážok z príjmov
pochádzajúcich z práv,
ktorých
správu
zabezpečuje,
financovala
služby,
najmä
kultúrne a vzdelávacie,
poskytované
priamo
nielen
nositeľom
práv,
ale
aj
iným
osobám.
Samozrejme,
podiel
takto
použitých
finančných
prostriedkov
musí
zostať v primeraných
medziach,
čo
vyplýva
nielen
priamo z článku 12 ods. 2
tejto
smernice,
ale
aj
zo
všeobecnej
zásady
obsiahnutej v jej článku 4,
podľa
ktorej
musia
tieto
subjekty
konať v najlepšom
záujme
nositeľov.
Pokiaľ
ide o príjmy
pochádzajúce z kompenzácie
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie a z odmeny
za
verejné
vypožičiavanie,
obmedzenie
výšky
zrážok
vyplýva
aj z ustanovení
práva
Únie
týkajúcich
sa
týchto
dvoch
kategórií
príjmov,
ako
ich
vykladá
Súdny
dvor.
O článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29
44.      Pripomínam,
že
článok 5
ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29
stanovuje,
že
členské
štáty
môžu
vo
svojom
vnútroštátnom
práve
stanoviť
výnimku z výlučného
práva
rozmnožovania
pre
rozmnoženiny
vyhotovené
fyzickými
osobami
pre
ich
nekomerčné
súkromné
použitie
(tzv.
„súkromné
kópie“)
„za
predpokladu,
že
nositelia
práv
dostanú
primeranú
kompenzáciu“.
45.      Táto
výnimka
má
svoj
pôvod v konštatovaní,
že
moderné
technické
prostriedky
umožňujú
príslušníkom
verejnosti
pomerne
ľahko a za
nízke
náklady
rozmnožovať
diela a iné
predmety
ochrany
na
svoje
vlastné
použitie
alebo
na
použitie
členmi
ich
súkromného
okruhu
bez
toho,
aby
mali
nositelia
práv
účinné
prostriedky
na
kontrolu
alebo
zabránenie
takémuto
rozmnožovaniu.
Hoci
tento
fenomén
nemožno
označiť
za
zásah
do
výlučných
práv,
ale
skôr
za
prirodzené
„obmedzenie“
týchto
práv,
keďže
tieto
práva
sa
neuplatňujú v súkromnej
sfére
príslušníkov
verejnosti,(16) všeobecne
sa
uznáva,
že
rozmnoženiny
na
súkromné
použitie
spôsobujú
nositeľom
práv
ujmu,
ktorá
musí
byť
nahradená.
Keďže
je
však v praxi
nemožné
vybrať
túto
kompenzáciu
od
dotknutých
príslušníkov
verejnosti,
bol
vytvorený
systém, v ktorom
je
táto
kompenzácia
jednak
financovaná z poplatku
vyberaného
od
sprostredkovateľov – predajcov
zariadení
na
záznam
alebo
poskytovateľov
služieb
rozmnožovania – a jednak
jej
výška
môže
byť
následne
vrátená z ceny
týchto
zariadení
alebo
služieb.
Takýto
systém
existoval
už
vo
vnútroštátnom
práve
mnohých
členských
štátov v čase
nadobudnutia
účinnosti
smernice 2001/29.
46.      V rámci článku 5 ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29
Súdny
dvor,
opierajúc
sa
skôr o odôvodnenia
tejto
smernice
než o lakonické
znenie
predmetného
ustanovenia,
použil
podobné
odôvodnenie.
47.      Súdny
dvor
totiž
dospel k záveru,
že
primeraná
kompenzácia
uvedená v tomto
ustanovení
má
za
cieľ
odškodniť
nositeľov
práv
za
škodu,
ktorú
im
spôsobili
osoby,
ktoré
vykonávajú
rozmnožovanie v rámci
výnimky
stanovenej v tomto
ustanovení, a že
tieto
osoby
sú v zásade
povinné
nahradiť
túto
škodu
financovaním
uvedenej
náhrady.(17) Súdny
dvor
však
pripustil,
že
vzhľadom
na
praktické
ťažkosti
pri
vymáhaní
náhrady
od
osôb,
ktoré
skutočne
vyhotovujú
rozmnoženiny,(18) môžu
členské
štáty
zaviesť
systém
poplatkov,
ktoré
sa
vyberajú
od
predajcov
nosičov
alebo
poskytovateľov
služieb
rozmnožovania,
ktorí
ich
následne
prenášajú
na
používateľov v cene
týchto
zariadení
alebo
služieb.(19) Súdny
dvor
tiež
uviedol,
že
takýto
poplatok
sa
nesmie
vyberať
za
zariadenia
alebo
služby
nadobudnuté
na
zjavne
odlišné
účely,
než
je
vyhotovovanie
rozmnoženín
na
súkromné
použitie,
alebo
od
právnických
osôb,
ktoré
nemôžu
byť
jeho
príjemcami.(20)
48.      Pokiaľ
ide o spôsob
vyplatenia
primeranej
kompenzácie
nositeľom
práv,
Súdny
dvor
pripustil,
že
časť
tejto
kompenzácie,
hoci
aj
značná,
sa
im
vypláca
nepriamo
prostredníctvom
sociálnych a kultúrnych
zariadení
zriadených v ich
prospech,
pokiaľ z týchto
zariadení
majú
skutočne
prospech
uvedení
nositelia
práv.(21)
49.      Zdá
sa,
že
súvislosť,
ktorú
takto
stanovil
Súdny
dvor
medzi
poplatkom
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie,
ujmou
spôsobenou
nositeľom
práv z dôvodu
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie a primeranou
kompenzáciou,
značne
obmedzuje
mieru
voľnej
úvahy
členských
štátov v tejto
oblasti,
hoci
je
kvalifikovaná
ako
„široká“(22).
Nezdá
sa
mi
však,
že
by
smernica
2014/26 v tejto
súvislosti
niečo
zmenila,
keďže
sa
netýka
rozsahu
práv
nositeľov
práv,
ale
len
pravidiel
fungovania
organizácií
kolektívnej
správy.
50.      Naproti
tomu
treba
konštatovať,
že
nemožnosť
presne
vypočítať
jednotlivé
sumy,
ktoré
prichádzajú
do
úvahy,
je v tomto
systéme
významným
faktorom
neistoty.
51.      Hoci
už v „analógovej“
ére,
keď
boli v rôznych
krajinách a na
medzinárodnej
úrovni
zavedené
systémy
poplatkov
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
zavedené v rôznych
krajinách a na
medzinárodnej
úrovni,
bolo
možné
predpokladať,
že
väčšina
nosičov,
ktoré
boli v tom
čase
dostupné
fyzickým
osobám(23),
bola
určená
na
rozmnožovanie
predmetov
ochrany,
bolo
ťažké
presne
určiť,
ktoré
predmety
boli
skutočne
rozmnožené.
Zaplatenie
tohto
poplatku
sa
teda
malo
uskutočniť
na
základe
približných
kritérií a paušálne.
52.      V digitálnom
prostredí
ten
istý
pamäťový
nosič,
často
začlenený
do
technického
vybavenia,
obsahuje
tak
súkromné
predmety
vytvorené
používateľom,
ako
aj
predmety
ochrany,
ktoré
mohli
byť
zákonným
spôsobom
nadobudnuté
od
nositeľov
práv,
rozmnožované v rámci
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
alebo
tiež
nezákonne
nadobudnuté
bez
toho,
aby
bolo
možné
presne
určiť, v akom
rozsahu
tieto
rôzne
kategórie
predmetov
využívajú
pamäťovú
kapacitu.
Súdny
dvor
to
napokon
výslovne
uviedol,
pričom
sa
opieral o právnu
fikciu,
že
nosiče
sprístupnené
fyzickým
osobám
sa
považujú
za
plne
používané
na
účely
rozmnožovania
chránených
predmetov v rámci
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie,(24) hoci
je
jasné,
že v praxi
to
tak
vôbec
nie
je.
53.      Výpočet
ujmy
spôsobenej
nositeľom
práv
na
základe
tejto
výnimky a výšky
poplatku,
ktorý
sa
má
vyberať
na
účely
kompenzácie
tejto
ujmy,
je
teda
nevyhnutne
ovplyvnený
vysokou
úrovňou
neistoty a približného
odhadu.
To
isté
platí,
pokiaľ
ide o rozdeľovanie
príjmov
pochádzajúcich z tohto
poplatku,
keďže,
ako
uviedol
samotný
Súdny
dvor,
„je
prakticky
nemožné
určiť,
ktoré
dielo
bolo
rozmnožené a kto a na
akom
nosiči
rozmnoženinu
vyhotovil“(25).
54.      Práve
pri
výpočte
týchto
súm
teda
členské
štáty
disponujú
skutočnou
mierou
voľnej
úvahy,
keďže
smernica
2001/29
vyžaduje
len
to,
aby
nositelia
práv
získali
primeranú
kompenzáciu
na
základe
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie, a ako
stanovuje
jej
odôvodnenie
31,
aby
sa
zachovala
spravodlivá
rovnováha
medzi
záujmami
nositeľov
práv a záujmami
používateľov.
Pojem
„primeraný“ a „spravodlivý“
je
naopak
ponechaný
na
voľnú
úvahu
členských
štátov,
pričom
musia
byť
dodržané
všeobecné
zásady
práva
Únie,
ako
sú
zákaz
diskriminácie a proporcionalita.
55.      V tomto
rámci
považujem
za
úplne
možné,
aby
organizácie
kolektívnej
správy
pridelili
relatívne
malý
podiel
súm
vybratých
ako
poplatok
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
na
financovanie
kultúrnych a vzdelávacích
činností,
ktoré v prípade
potreby
využívajú
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
práv,
pričom
sa
týmto
osobám
zabezpečí
skutočné
získanie
primeranej
kompenzácie
za
ujmu,
ktorá
im
bola
údajne
spôsobená z dôvodu
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie.
56.      Toto
konštatovanie
nie
je
spochybnené
rozsudkom
Hewlett‑Packard
Belgium(26), v ktorom
Súdny
dvor
konštatoval,
že
situácia
„nadmernej
kompenzácie“
ujmy
spôsobenej
nositeľom
práv
je
nezlučiteľná s článkom 5
ods. 2 písm. a) a b)
smernice 2001/29.
Tento
rozsudok
sa
totiž
týkal
osobitnej
situácie, v ktorej
bol
poplatok
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
vyberaný v dvoch
fázach, a to
na
vstupe
rozmnožovacej
činnosti v závislosti
od
rýchlosti,
akou
nosič
vykonáva
rozmnoženiny, a následne
na
výstupe
tejto
operácie v závislosti
od
počtu
vykonaných
rozmnoženín.
Na
jednej
strane
sa
odôvodnenie
Súdneho
dvora
zakladalo
na
predpoklade,
že
tento
poplatok
sa v celom
rozsahu
vypláca
nositeľom
práv, a na
druhej
strane
sa
týkalo
osobitnej
situácie,
keď
bol
známy
počet
vyhotovených
rozmnoženín, a teda
rozsah
ujmy
spôsobenej
nositeľom
práv.(27) Takáto
situácia
je
však
výnimočná a v praxi
existuje
len v prípade
poplatkov
vyberaných
za
služby
rozmnožovania.
Naopak,
ak
sa
poplatok
vyberá v okamihu
sprístupnenia
nosičov
fyzickým
osobám,
presný
výpočet
ujmy
založený
na
počte
týchto
rozmnoženín
nie
je
možný.
Závery
vyplývajúce z tohto
rozsudku
majú
teda
len
obmedzený
rozsah.
57.      Podľa
môjho
názoru
tak článok 5 ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29
nebráni
tomu,
aby
bola
primerane
obmedzená
časť
poplatku
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
určená
na
financovanie
kultúrnych
alebo
vzdelávacích
činností, z ktorých
môžu
mať
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
práv,
pod
podmienkou,
že
nositelia
práv
získajú
priamo
alebo
nepriamo
primeranú
kompenzáciu
na
základe
výnimky
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie.
O článku 6 ods. 1 smernice 2006/115
58.      Pripomínam,
že
článok 6
ods. 1
smernice 2006/115
stanovuje
možnosť
členských
štátov
stanoviť
výnimku z výlučného
práva
na
vypožičiavanie(28),
pokiaľ
ide o „verejné
vypožičiavanie“,
pod
podmienkou,
že
prinajmenšom
autori
dostanú
odmenu,
ktorej
výšku
stanovia
členské
štáty
tak,
aby
zodpovedala
ich
kultúrnopolitickým
záujmom.
59.      Toto
ustanovenie
sa
vyznačuje
nielen
podobnosťami,
ale
aj
významnými
rozdielmi v porovnaní s článkom 5 ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29.
60.      Na
jednej
strane,
ako
mal
Súdny
dvor
príležitosť
konštatovať,(29) rovnako
ako
výnimka
pre
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie,
výnimka
verejného
vypožičiavania
môže
nositeľom
práv
spôsobiť
ujmu,
ktorú
má
predmetná
odmena
odškodniť,
podobne
ako
primeraná
kompenzácia
uvedená v článku 5 ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29.(30)
61.      Na
druhej
strane
za
túto
škodu
nezodpovedajú
používatelia,
ale
verejné
inštitúcie,
ktoré v rámci
tejto
výnimky
ponúkajú
vypožičiavanie
predmetov
ochrany.
Je
teda
povinnosťou
týchto
organizácií
zaplatiť
odmenu
nositeľom
práv.(31) Keďže
nie
je
uvedené,
že
táto
odmena
musí
byť
„primeraná“,
nie
je
povinnosťou,
aby
zohľadňovala
ekonomickú
hodnotu
príslušného
chráneného
predmetu, a môže
byť
oveľa
nižšia
ako
odmena
stanovená v iných
ustanoveniach
smernice 006/115.(32) Článok 6 ods. 1
tejto
smernice
teda
ponecháva
členským
štátom
pri
stanovovaní
výšky
odmeny v rámci
výnimky
pre
verejné
požičiavanie
širokú
mieru
voľnej
úvahy.(33)
62.      Jedinými
obmedzeniami
tejto
miery
voľnej
úvahy
sú
kritériá,
ktoré
sa
majú
zohľadniť
pri
stanovovaní
výšky
tejto
odmeny, a to
rozsah
ujmy
spôsobený
nositeľom
práv,
vyjadrený
počtom
predmetov,
ktorých
vypožičanie
navrhuje
príslušná
inštitúcia, a počtom
vypožičiavateľov
zapísaných v tomto
zariadení.(34) Okrem
toho
táto
odmena
musí
nositeľom
práv
umožniť
dosiahnuť
primeraný
príjem,
takže
jej
výška
nemôže
byť
čisto
symbolická.(35) O „primeranej“
výške
tohto
príjmu
rozhodujú
členské
štáty.
63.      Analogicky k prípadu
primeranej
kompenzácie
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
podľa
môjho
názoru
nič
nebráni
tomu,
aby
sa
odmena
za
verejné
vypožičiavanie
vyplácala
nositeľom
práv
nepriamo
prostredníctvom
sociálnych
alebo
kultúrnych
zariadení
zriadených v ich
prospech.(36)
64.      Z toho
vyplýva,
že
miera
voľnej
úvahy
členských
štátov
je
ešte
dôležitejšia
pri
stanovení
odmeny
na
základe
výnimky
týkajúcej
sa
verejného
vypožičiavania
ako
pri
stanovení
výšky
poplatku
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie.
Je
teda o to
viac
prípustné,
aby
povolili
organizáciám
kolektívnej
správy
venovať
časť
tejto
odmeny
na
financovanie
kultúrnych
alebo
vzdelávacích
činností, z ktorých
môžu
mať v prípade
potreby
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
práv.
65.      Preto
sa
domnievam,
že článok 6 ods. 1
smernice
2006/115
nebráni
tomu,
aby
časť
odmeny
na
základe
výnimky
verejného
vypožičiavania
bola
určená
na
financovanie
takýchto
činností
pod
podmienkou,
že
nositelia
práv
za
to
dostanú
primeranú
odmenu.
Návrh odpovede
66.      V dôsledku
toho
navrhujem
odpovedať
na
prvú
prejudiciálnu
otázku
tak,
že článok 11 ods. 4 a článok 12 ods. 4
smernice
2014/26 v spojení s článkom 5 ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29 a článkom 6
ods. 1
smernice
2006/115
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
umožňuje
organizácii
kolektívnej
správy
vyhradiť
časť
príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a z práva
na
odmenu,
na
ktoré
sa
vzťahujú
tieto
dve
posledné
uvedené
ustanovenia,
na
kultúrne
aktivity, z ktorých
môžu
mať
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
autorských
práv,
pod
podmienkou,
že
nositelia
práv
dostanú
priamo
alebo
nepriamo
takúto
primeranú
kompenzáciu a takúto
primeranú
odmenu.
O druhej prejudiciálnej otázke
67.      Druhá
prejudiciálna
otázka
je
položená
pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor
odpovedal
na
prvú
otázku
tak,
že článok 11 ods. 4 a článok 12 ods. 4
smernice 2014/26 v spojení s článkom 5
ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29 a článkom 6
ods. 1
smernice 2006/115
bránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
umožňuje
organizácii
kolektívnej
správy
vyhradiť
časť
príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a práva
na
odmenu,
ktoré
sú
uvedené v týchto
dvoch
posledných
uvedených
ustanoveniach,
na
kultúrne
činnosti, z ktorých
môžu
mať
prípadne
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
autorských
práv.
Ak
by
však
Súdny
dvor
prijal
môj
návrh
odpovede
na
túto
prvú
otázku,
nebolo
by
potrebné
odpovedať
na
druhú
otázku.
Pre
úplnosť
ju
však
stručne
preskúmam.
68.      Svojou
druhou
otázkou
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
článok 11
ods. 4 a článok 12 ods. 4
smernice 2014/26 v spojení s článkom 5
ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29 a článkom 6 ods. 1
smernice 2006/115
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
služby
poskytované
organizáciou
kolektívnej
správy a financované
zrážkami z príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a práva
na
odmenu,
ktoré
sú
uvedené v týchto
dvoch
posledných
uvedených
ustanoveniach,
môžu
požívať
len
nositelia
práv,
ktorí
majú
súčasné
právo
na
odmenu
alebo
ktorí s dotknutou
organizáciou
uzavreli
zmluvu o správe.
Zdá
sa
mi,
že
„súčasným
právom
na
odmenu“
vnútroštátny
súd
chápe
právo
podieľať
sa
na
rozdeľovaní
príjmov
pochádzajúcich z práv,
teda
že
predmety
ochrany
patriace
týmto
nositeľom
práv
vytvorili
takéto
príjmy.
69.      Na
účely
odpovede
na
túto
otázku
treba
vychádzať
zo
zásady,
že
takéto
obmedzenie
možného
určenia
predmetných
príjmov
vyplýva z výkladu článku 11 ods. 2 a článku 12 ods. 4
smernice
2014/26
alebo z judikatúry
týkajúcej
sa článku 5 ods. 2 písm. b)
smernice
2001/29,
ktorá
sa
prípadne
analogicky
uplatní
aj
na článok 6 ods. 1
smernice
2006/115.
70.      Tieto
ustanovenia,
ako
aj
táto
judikatúra
však
všeobecne
hovoria o „nositeľoch
práv“
bez
ďalších
spresnení.
Podľa
môjho
názoru
by
teda
bolo
neodôvodnené
vyvodiť z toho
dodatočné
požiadavky,
pokiaľ
ide o existenciu
súčasného
práva
na
odmenu
alebo
zmluvný
vzťah
uvedených
nositeľov
práv s dotknutou
organizáciou
kolektívnej
správy.
71.      Platí
to o to
viac,
pokiaľ
ide o právo
na
primeranú
kompenzáciu
za
rozmnoženinu
na
súkromné
použitie
alebo
na
odmenu
za
verejné
vypožičiavanie.
Správa
takýchto
práv
je
totiž
zvyčajne
zverená
zákonom
určeným
organizáciám
kolektívnej
správy
bez
toho,
aby
bol
potrebný
zmluvný
vzťah
medzi
týmito
organizáciami a nositeľmi
práv.
Všetci
nositelia
uvedených
práv
sú
preto
oprávnení
poberať
príjmy
pochádzajúce z týchto
práv.
72.      Okrem
toho
nie
všetci
nositelia
práv
získavajú
príjmy
zo
svojich
práv
trvalo.
Prospech z kultúrnych
služieb
poskytovaných
organizáciou
kolektívnej
správy
sa
však
nemusí
nevyhnutne
časovo
zhodovať
so
získaním
takýchto
príjmov.
Bolo
by
teda
nespravodlivé a v praxi
nemožné,
aby
prospech
závisel
od
príjmov.
73.      Naopak
organizácie
kolektívnej
správy
majú
oblasti
činnosti
vymedzené
podľa
druhu
predmetov
ochrany
alebo
kategórií
práv,
ako
to
výslovne
stanovuje
článok 5
ods. 2
smernice 2014/26. Z logiky
teda
vyplýva,
že
ak
sa
predmetné
ustanovenia
tejto
smernice
týkajú
nositeľov
práv,
ide o nositeľov
práv,
ktorých
správa
patrí
do
oblasti
činnosti
dotknutej
organizácie.
74.      Rovnaké
pravidlo
by
sa
podľa
môjho
názoru
malo
uplatňovať,
pokiaľ
ide o využívanie
príjmov z práv
na
financovanie
sociálnych,
kultúrnych a vzdelávacích
služieb.
Ak
by
mali
tieto
služby
využívať
len
nositelia
práv,
malo
by
ísť o nositeľov
práv,
ktorých
práva
spravuje
daná
organizácia.
Ak
by
totiž
napríklad
organizácia
kolektívnej
správy
práv k literárnym
dielam
využívala
príjmy
pochádzajúce z týchto
práv v prospech
nositeľov
práv k hudobným
dielam,
znamenalo
by
to
ich
využívanie v prospech
osôb,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
práv, a obmedzenie
by
stratilo
akýkoľvek
zmysel.
75.      Ak
by
Súdny
dvor
nesúhlasil s mojím
návrhom
odpovede
na
prvú
prejudiciálnu
otázku,
na
druhú
prejudiciálnu
otázku
by
bolo
potrebné
odpovedať
tak,
že
článok 11
ods. 4 a článok 12
ods. 4
smernice 2014/26 v spojení s článkom 5
ods. 2 písm. b)
smernice 2001/29 a článkom 6
ods. 1
smernice 2006/115
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
sociálne,
kultúrne a vzdelávacie
služby
poskytované
organizáciou
kolektívnej
správy a financované
zrážkami z príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a práva
na
odmenu,
uvedené v týchto
dvoch
posledných
uvedených
ustanoveniach
sa
môžu
vzťahovať
na
každého
nositeľa
práv,
ktorého
správa
patrí
do
oblasti
činnosti
dotknutej
organizácie.
Návrh
76.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Bundesgerichtshof (Spolkový
súdny
dvor,
Nemecko),
takto:
Článok 11 ods. 4 a článok 12 ods. 4
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady 2014/26/EÚ z 26. februára 2014 o kolektívnej
správe
autorských
práv a práv
súvisiacich s autorským
právom a o poskytovaní
multiteritoriálnych licencií
na
práva
na
hudobné
diela
na
online
využívanie
na
vnútornom
trhu v spojení s článkom 5
ods. 2 písm. b)
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení
niektorých
aspektov
autorských
práv a s nimi
súvisiacich
práv v informačnej
spoločnosti a článok 6
ods. 1
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom
práve a výpožičnom
práve a o určitých
právach
súvisiacich s autorskými
právami v oblasti
duševného
vlastníctva
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že:
nebránia
právnej
úprave
členského
štátu,
ktorá
umožňuje
organizácii
kolektívnej
správy
vyhradiť
časť
príjmov
pochádzajúcich z práva
na
primeranú
kompenzáciu a práva
na
odmenu,
ktoré
sú
uvedené v týchto
dvoch
posledných
uvedených
ustanoveniach,
na
kultúrne
činnosti, z ktorých
môžu
mať
prípadne
prospech
osoby,
ktoré
nie
sú
nositeľmi
autorských
práv,
pod
podmienkou,
že
nositelia
práv
dostanú
priamo
alebo
nepriamo
primeranú
kompenzáciu a primeranú
odmenu.
1      Jazyk
prednesu:
francúzština.
2      Pozri v tejto
súvislosti
najmä
GERVAIS,
D.:
The Cultural Role(s)
of
Collective Management
Organizations.
In:
European Intellectual Property Review,
2018,
č. 6,
s. 349
– 356 a citovanú
literatúru.
3      Ú. v. EÚ L 167,
2001, s. 10; Mim vyd. 17/001, s. 230.
4      Ú. v. EÚ L 376,
2006, s. 28.
5      Ú. v. EÚ L 84,
2014, s. 72.
6      BGBl.
1965
I, s. 1294.
7      BGBl.
2016
I, s. 1190.
8      Rozhodol,
že z príjmov
splatných
TL
nebola
vykonaná
žiadna
zrážka.
9      Pozri
MELICHAR,
F.:
Deductions Made
by
Collecting Societies for Social and
Cultural Purposes in
the Light of
International
Copyright
Law.
In:
International
Review of
Industrial
Property and
Copyright
Law,
1991, č. 1,
s. 47.
10      V inej
súvislosti
poukazujem
na
to,
že
tieto
orgány
sa
často
podieľajú
aj
na
boji
proti
porušovaniu
autorských
práv.
11      Pozri
najmä
FISCOR, M.:
Collective Management
of
Copyright
and
Related Rights.
In:
WIPO
Publication No
855E/22,
Ženeva,
2022,
s. 225 a 226.
12      FISCOR, M.:
c. d.,
s. 228.
13      V tomto ustanovení sa uvádzajú rozhodnutia vyhradené pre valné zhromaždenie členov organizácie kolektívnej správy.
14      Pozri
bod 25
vyššie.
15      Kurzívou
zvýraznil
generálny
advokát.
16      Pozri
najmä
VIVANT, M.,
BRUGUIERE
J.‑M.:
Droit d’auteur et
droits voisins.
In:
Paris:
Dalloz,
2016,
s. 548 a nasl.
17      Pozri
najmä
rozsudok z 11. júla
2013,
Amazon.com
International
Sales a i. (C‑521/11,
ďalej
len
„rozsudok
Amazon“,
EU:C:2013:515,
bod 23 a citovaná
judikatúra).
18      Okrem
toho
treba
konštatovať,
že v prípade
takejto
platby
už
nejde o kompenzáciu
na
základe
výnimky,
ale o platené
používanie
predmetov
ochrany.
Dôvod
existencie
výnimky
pre
rozmnoženiny
na
súkromné
použitie
totiž
spočíva v ťažkostiach, s ktorými
sa
stretávajú
nositelia
práv
pri
kontrole
používania
predmetov
ochrany v súkromnej
sfére
príslušníkov
verejnosti a pri
vyberaní
odmeny
za
toto
využívanie.
19      Rozsudok
Amazon
(body 24 a 25).
20      Rozsudok
Amazon (bod 28).
21      Rozsudok
Amazon (body 49
až
55).
22      Rozsudok
Amazon (bod 20).
23      V dôsledku
obmedzených
alternatívnych
možností
ich
využitia.
24      Pozri v tomto
zmysle
rozsudok
Amazon (body 41 a 42 a citovaná
judikatúra).
25      Rozsudok
Amazon (bod 51).
26      Rozsudok z 12. novembra
2015
(C‑572/13,
EU:C:2015:750,
body 85 a 86).
Pripomínam,
že článok 5 ods. 2 písm. a)
smernice
2001/29
stanovuje
tzv.
výnimku
„reprografie“,
ktorá
tiež
vedie k primeranej
kompenzácii.
27      Rozsudok z 12. novembra
2015,
Hewlett‑Packard
Belgium (C‑572/13,
EU:C:2015:750,
bod 84).
28      Pojem
„vypožičiavanie“
je
definovaný v článku 2 ods. 1 písm. b)
smernice
2006/115
ako
„sprístupnenie
[predmetov]
na
použitie
na
časovo
obmedzené
obdobie,
nie
však
na
účely
priameho
alebo
nepriameho
hospodárskeho
alebo
obchodného
prospechu,
ak
sa
uskutočňuje
prostredníctvom
verejnosti
prístupných
zariadení“.
29      O článku 5 ods. 1
smernice
Rady
92/100/EHS z 19. novembra
1992 o nájomnom
práve a výpožičnom
práve a o určitých
právach
súvisiacich s autorskými
právami v oblasti
duševného
vlastníctva
(Ú. v. ES L 346,
1992,
s. 61;
Mim.
vyd.
17/001,
s. 120),
ktorá
bola
zrušená a nahradená
smernicou 2006/115.
30      Rozsudok z 30. júna
2011,
VEWA
(C‑271/10,
ďalej
len
„rozsudok
VEWA“,
EU:C:2011:442,
bod 29).
31      Rozsudok
VEWA (bod 23).
32      Rozsudok
VEWA (bod 33).
33      Rozsudok
VEWA (bod 36).
34      Rozsudok
VEWA (body 37
až
39).
35      Rozsudok
VEWA (bod 34).
36      Pozri
bod 44
vyššie.