62018CC0615
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MICHAL BOBEK
prednesené 16. januára 2020 (
1
)
Vec C‑615/18
UY
za účasti:
Staatsanwaltschaft Offenburg
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Amtsgericht Kehl (Okresný súd Kehl, Nemecko)]
„Prejudiciálne konanie – Súdna spolupráca v trestných veciach – Smernica 2012/13/EÚ – Právo na informácie v trestnom konaní – Právo byť informovaný o obvinení – Zadržanie vodičského oprávnenia – Povinné ustanovenie splnomocnenca na doručovanie – Nedbanlivosť odporcu“
I. Úvod
1.
V júli 2017 bol vodič s trvalým pobytom v Poľsku účastníkom dopravnej nehody v Nemecku. Na žiadosť prokuratúry ustanovil splnomocnenca na doručovanie súdnych písomností v jeho mene v Nemecku: osobu vybranú spomedzi justičných pracovníkov príslušného okresného súdu. Následne bol voči vodičovi vydaný trestný rozkaz z dôvodu nedovoleného vzdialenia sa z miesta nehody, ktorým bol uložený peňažný trest a zákaz činnosti viesť motorové vozidlo na tri mesiace. Trestný rozkaz bol doručený splnomocnencovi, ktorý ho zaslal listovou zásielkou vodičovi v Poľsku. Nie je známe, či vodič skutočne dostal tento list. Proti trestnému rozkazu nebol podaný odpor. Stal sa právoplatným.
2.
Pri ďalšej cestnej kontrole v Nemecku o niekoľko mesiacov neskôr, bol tento vodič zastavený pri vedení nákladného automobilu, zatiaľ čo predtým uložený zákaz činnosti viesť motorové vozidlo bol stále v platnosti. V dôsledku toho bolo proti nemu začaté trestné stíhanie za vedenie vozidla bez vodičského oprávnenia.
3.
Tieto skutkové okolnosti vyvolávajú v rámci prejedávanej veci dve právne otázky. Prvá otázka sa týka doručovania v prvom trestnom konaní: bráni článok 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní, (
2
) ktorý stanovuje právo na informácie o obvinení vnútroštátnym právnym predpisom, podľa ktorých trestný rozkaz vydaný voči osobe, ktorá nemá bydlisko v dotknutom členskom štáte, nadobúda právoplatnosť dva týždne po doručení splnomocnencovi, ak odporca nebol o tomto rozkaze informovaný? Druhá otázka sa týka vplyvu, aký má (neúspešnosť) doručenia v prvom trestnom konaní na druhé [konanie]: bráni článok 6 smernice 2012/13 vnútroštátnym právnym predpisom, pokiaľ sa na osobu, ktorá má bydlisko v zahraničí, vzťahuje trestný rozkaz, o ktorom nebola upovedomená, možno predchádzajúce opomenutie tejto osoby pokúsiť sa dozvedieť o výsledku konania od splnomocnenca považovať za nedbanlivosť z jej strany, ktorá by ju potenciálne mohla vystaviť ďalšiemu trestnému konaniu?
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
4.
Odôvodnenia 27 a 28 smernice 2012/13 uvádzajú:
„(27)
Osobám obvineným zo spáchania trestného činu by sa mali poskytnúť všetky informácie o obvinení, ktoré sú potrebné na prípravu ich obhajoby, ako aj na zaručenie spravodlivého konania.
(28)
Informácie o trestnom čine, z ktorého spáchania sa podozrivé alebo obvinené osoby podozrievajú alebo obviňujú, by sa mali týmto osobám poskytnúť bezodkladne, najneskôr pred ich prvým úradným výsluchom policajným orgánom alebo iným príslušným orgánom, bez toho, aby tým bolo ohrozené prebiehajúce vyšetrovanie. …“
5.
Článok 2 ods. 1 smernice 2012/13 s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku.“
6.
Podľa článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 2012/13 s názvom „Právo na informácie o právach“:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie:
…
c)
právo na informácie o obvinení v súlade s článkom 6;
…“
7.
Článok 6 ods. 1 smernice 2012/13 s názvom „Právo na informácie o obvinení“ stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli informácie o trestnom čine, ktorý je podozrivý alebo obvinený zo spáchania trestného činu. Tieto informácie sa poskytujú rýchlo a tak podrobne, ako je to potrebné na zabezpečenie spravodlivosti konania a účinného výkonu práva na obhajobu.“
B.
Vnútroštátne právo
8.
Podľa § 44 Strafgesetzbuch (nemecký Trestný zákon, ďalej len „StGB“):
„(1)   Ak bola osoba odsúdená na trest odňatia slobody alebo peňažný trest za trestný čin, ktorého sa dopustila v súvislosti s vedením motorového vozidla alebo za porušenie povinností vodiča motorového vozidla, môže jej súd zakázať vedenie motorového vozidla akéhokoľvek typu alebo akéhokoľvek špecifického typu na verejných komunikáciách po dobu jedného až troch mesiacov. Zákaz činnosti viesť motorové vozidlo sa zvyčajne ukladá v prípade odsúdenia podľa ustanovení § 315c ods. 1 bodu 1 písm. a), ods. 3 alebo § 316, ak nedošlo k odňatiu vodičského oprávnenia podľa § 69.
(2)   Zákaz činnosti viesť motorové vozidlo je účinný od nadobudnutia právoplatnosti rozsudku. …“
9.
Podľa § 44 Strafprozessordnung (nemecký Trestný poriadok, ďalej len „StPO“):
„Ak osoba zmeškala lehotu bez svojho vlastného zavinenia, na návrh tejto osoby sa jej lehota navráti. Nedodržanie lehoty na podanie opravného prostriedku sa považuje za nezavinené, ak osoba nebola poučená podľa § 35a prvej a druhej vety, § 319 ods. 2 tretej vety alebo § 346 ods. 2 tretej vety.“
10.
Podľa § 45 StPO:
„(1)   Návrh na navrátenie lehoty sa podáva na súde, kde sa mala táto lehota dodržať, do jedného týždňa po tom, odkedy pominul dôvod nedodržania. Na dodržanie lehoty stačí, aby žiadosť bola podaná včas na súd, ktorý má o žiadosti rozhodnúť.
(2)   Skutočnosti odôvodňujúce návrh musia byť opodstatnené v čase podania návrhu alebo v priebehu konania o tomto návrhu. Opomenutý úkon sa následne uskutoční v rámci lehoty na podanie návrhu. V takom prípade je možné povoliť navrátenie aj bez podania návrhu.“
11.
V § 132 ods. 1 StPO sa uvádza:
„(1)   Ak obvinený, ktorý je dôvodne podozrivý zo spáchania trestného činu, nemá v oblasti pôsobnosti tohto zákona trvalé bydlisko alebo pobyt, ale nie sú splnené podmienky na vydanie zatykača, možno na zaistenie uskutočnenia trestného konania nariadiť, aby obvinený
1.
zložil primeranú záruku za peňažný trest, ktorý možno očakávať, a za trovy konania a
2.
splnomocnil osobu, ktorá má bydlisko v obvode príslušného súdu, na doručovanie zásielok.
…“
12.
V § 407 StPO sa na druhej strane uvádza:
„(1)   V konaniach pred sudcom trestného súdu a v konaniach v jurisdikcii súdu s laickými sudcami môžu byť právne dôsledky trestného činu v prípade priestupkov uložené na základe písomného návrhu prokuratúry písomným trestným rozkazom bez hlavného pojednávania. Prokuratúra podá taký návrh, ak nepovažuje hlavné konanie za potrebné vzhľadom na výsledok vyšetrovaní. V návrhu sa uvedú konkrétne právne dôsledky. Návrh predstavuje podanie obžaloby.
(2)   Trestný rozkaz môže uložiť iba nasledujúce právne dôsledky trestného činu, a to buď samostatne, alebo v kombinácii:
1.
peňažný trest, napomenutie s podmienečným uložením trestu, zákaz činnosti viesť motorové vozidlo, prepadnutie, zhabanie, zničenie, zneškodnenie, oznámenie rozhodnutia a uloženie regulačného peňažného trestu právnickej osobe alebo združeniu,
2.
odňatie vodičského oprávnenia, ak zákaz nepresahuje dva roky,
…
(3)   Obvineného súd nemusí vopred vypočuť (§ 33 ods. 3).“
13.
§ 410 StPO znie takto:
„(1)   Obvinený môže proti trestnému rozkazu na súde, ktorý ho vydal, podať odpor v lehote dvoch týždňov od jeho doručenia, a to písomne alebo podaním do kancelárie súdu.
(2)   Odpor sa môže obmedziť na určité body.
(3)   Pokiaľ sa proti trestnému rozkazu nepodal včas odpor, nadobúda účinky právoplatného rozsudku.“
III. Skutkový stav, konanie a prejudiciálne otázky
14.
Amtsgericht Garmisch‑Partenkirchen (Okresný súd Garmisch‑Partenkirchen, Nemecko) vydal 21. augusta 2017 trestný rozkaz proti obvinenej osobe, profesionálnemu vodičovi s trvalým bydliskom v Poľsku, za nedovolené vzdialenie sa z miesta nehody. Uloženými sankciami boli pokuta a zákaz činnosti viesť motorové vozidlo na tri mesiace.
15.
V deň, keď bol spáchaný tento trestný čin, a to 11. júla 2017, obvinená osoba udelila na žiadosť prokuratúry splnomocnenie na doručovanie písomností v jej mene úradníkovi Amtsgericht Garmisch‑Partenkirchen (Okresný súd Garmisch‑Partenkirchen). Formulár o udelení splnomocnenia na doručovanie písomností bol vyhotovený v nemeckom jazyku, ale príbuzný obvinenej osoby ho telefonicky prekladal. Formulár obsahoval meno a služobnú adresu úradníka ustanoveného za splnomocnenca a upozornenie, že zákonné lehoty začínajú plynúť dňom doručenia tejto splnomocnenej osobe. Ďalšie upozornenia o právnych a skutkových dôsledkoch tohto splnomocnenia na doručovanie písomností, najmä o prípadnej povinnosti obvineného informovať sa u splnomocnenca, formulár neobsahoval.
16.
Dňa 30. augusta 2017 bol splnomocnencovi doručený trestný rozkaz spolu s prekladom do poľského jazyka. Splnomocnenec poslal obyčajnou listovou zásielkou trestný rozkaz na známu adresu obvineného v Poľsku. Podľa vnútroštátneho súdu nie je známe, či obvinený tento trestný rozkaz dostal.
17.
Vzhľadom na to, že nebol podaný žiadny odpor, 14. septembra 2017 nadobudol tento trestný rozkaz právoplatnosť. Zákaz činnosti viesť motorové vozidlo teda nadobudol účinnosť.
18.
Dňa 14. decembra 2017, keď bol stále účinný zákaz činnosti viesť motorové vozidlo, bol obvinený podrobený cestnej kontrole zo strany polície počas vedenia nákladného motorového vozidla na verejnej komunikácii v meste Kehl v Nemecku.
19.
V konaní vo veci samej vnútroštátny súd Amtsgericht Kehl (Okresný súd Kehl, Nemecko) rozhoduje o návrhu Staatsanwaltschaft Offenburg (Prokuratúra Offenburg, Nemecko) na vydanie ďalšieho trestného rozkazu proti obvinenej osobe za prečin vedenia motorového vozidla bez oprávnenia z nedbanlivosti a uložení peňažného trestu vo výške 40 násobku denných sadzieb po 50 eur, ako aj zákaze činnosti viesť motorové vozidlo na tri mesiace.
20.
Vnútroštátny súd sa domnieva, že až do policajnej kontroly 14. decembra 2017 nebola obvinená osoba informovaná o trestnom rozkaze, a teda o zákaze činnosti viesť motorové vozidlo. Vzhľadom na pochybnosti o zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej na obvineného s právom Únie tento súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa právo Európskej únie, najmä smernica 2012/13, ako aj články 21, 45, 49 a 56 ZFEÚ, vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá umožňuje v trestnom konaní len preto, že obvinený nemá svoje bydlisko v danom, ale v inom členskom štáte, nariadiť mu, aby si na účely doručenia trestného rozkazu, ktorý má byť voči nemu vydaný, ustanovil splnomocnenca na doručovanie písomností, s následkom, že trestný rozkaz nadobudne právoplatnosť, a tým sa vytvorí právny predpoklad pre trestnosť jeho neskoršieho konania (‚Tatbestandswirkung‘), aj keď obvinený sa o trestnom rozkaze v skutočnosti nedozvedel a skutočné oznámenie trestného rozkazu obvinenému nie je zabezpečené porovnateľným spôsobom, ako by to bolo pri doručení trestného rozkazu, ak by obvinený mal svoje bydlisko v danom členskom štáte?
2.
V prípade, ak bude odpoveď na prvú otázku záporná: Má sa právo Európskej únie, najmä smernica 2012/13, ako aj články 21, 45, 49 a 56 ZFEÚ, vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá umožňuje v trestnom konaní len preto, že obvinený nemá svoje bydlisko v danom, ale v inom členskom štáte, nariadiť mu, aby si na účely doručenia trestného rozkazu, ktorý má byť voči nemu vydaný, ustanovil splnomocnenca na doručovanie písomností, s následkom, že trestný rozkaz sa stane právoplatným, a tým sa vytvorí právny predpoklad pre trestnosť jeho neskoršieho konania (‚Tatbestandswirkung‘), a pri stíhaní tohto trestného činu sa obvinenému uložia subjektívne prísnejšie povinnosti dbať o to, aby sa s trestným rozkazom skutočne oboznámil, než sú povinnosti, ktoré by existovali, ak by obvinený mal svoje bydlisko v danom členskom štáte, takže ho bude možné trestne stíhať z dôvodu nedbanlivosti?“
21.
Nemecká vláda a Európska komisia predložili písomné pripomienky. Títo účastníci konania tiež predniesli svoje ústne tvrdenia na pojednávaní 16. októbra 2019.
IV. Analýza
22.
Tieto návrhy majú nasledujúcu štruktúru. Najprv preskúmam dve predbežné otázky uplatniteľného práva (A). Ďalej sa budem venovať otázkam položeným vnútroštátnym súdom (B) a na záver uvediem niekoľko záverečných poznámok o širšej legislatívnej oblasti, ktorá presahuje rámec prejednávanej veci (C).
A.
Úvodné poznámky
1. Smernica 2012/13 a/alebo ustanovenia Zmluvy?
23.
Vnútroštátny súd sa vo svojich otázkach odvoláva na jednej strane na smernicu 2012/13 a na druhej strane na články 21, 45, 49 a 56 ZFEÚ. Pokiaľ ide o smernicu 2012/13, prípadné otázky zlučiteľnosti sú jasne uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vrátane príslušnej judikatúry (
3
) a diskusii o jej (ne)uplatniteľnosti v prejednávanej veci. Naopak, ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe sú citované iba v otázkach. Návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje vysvetlenie ani diskusiu o tom, ako a prečo sú relevantné v prejednávanej veci.
24.
Cezhraničná situácia, o akú ide vo veci samej, by mohla viesť k otázkam možnej nepriamej diskriminácie obvinenej osoby vzhľadom na rôzne režimy doručovania súdnych písomností osobám s bydliskom v Nemecku a osobám s bydliskom v zahraničí. Podobne by sa dalo predpokladať, že začatie trestného konania proti zahraničnému vodičovi za vedenie motorového vozidla v rozpore so zákazom, o ktorom nebol informovaný, by mohlo predstavovať prekážku slobody pohybu. (
4
)
25.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania však nie sú uvedené ani nastolené žiadne otázky tohto charakteru. (
5
) Namiesto toho bola vec navrhnutá vnútroštátnym súdom a prediskutovaná zúčastnenými stranami v tomto konaní iba ako pokračovanie nedávnej judikatúry Súdneho dvora vo veciach Covaci a Tranca, (
6
) a teda v súvislosti so smernicou 2012/13.
26.
Na rozdiel od situácie, keď vnútroštátny súd identifikuje skutkové a právne problémy, ale nezačlení ich pod príslušné ustanovenia práva Únie, čo je v právomoci Súdneho dvora napraviť uplatnením ustanovenia práva Únie, ktoré nebolo identifikované vnútroštátnym súdom, (
7
) opak podľa môjho názoru nie je možný. Úlohou tohto súdu nie je vymýšľať skutočnosti a možné problémy, ktoré vnútroštátny súd nezistil.
27.
V prejednávanej veci sa preto budem zaoberať iba zlučiteľnosťou dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy s ustanoveniami smernice 2012/13, a teda pokračovaním nedávnej judikatúry Súdneho dvora vo veciach Covaci a Tranca. V záverečnej časti týchto návrhov (C) sa však vrátim k širším otázkam vzneseným v prejednávanej veci
2. Článok 6 smernice 2012/13 a osobitné črty prejednávanej veci
28.
Prejednávaná vec sa odlišuje od vecí, ktoré viedli k vydaniu rozsudkov Covaci a Tranca existenciou dvoch vzájomne prepojených, ale formálne odlišných (trestných) konaní. Vo veciach Covaci a Tranca boli trestné rozkazy vydané v rámci toho istého trestného konania, počas ktorého sa údajne vyskytlo porušenie článku 6 smernice 2012/13.
29.
Naopak, v prejednávanej veci ide o dve trestné konania: jedno konanie pred Amtsgericht Garmisch‑Partenkirchen (Okresný súd Garmisch‑Partenkirchen), ktoré sa týkalo nedovoleného vzdialenia sa z miesta nehody, a druhé konanie pred vnútroštátnym súdom, Amtsgericht Kehl (Okresný súd Kehl), ktoré sa týka obvinenej osoby riadiacej vozidlo v rozpore so zákazom, ktorý jej bol uložený na konci prvého konania.
30.
Tieto okolnosti vedú k dvom typom problémov.
31.
Po prvé ustanovenia smernice 2012/13 sa jasne uplatňujú na druhé trestné konanie: to, ktoré v súčasnosti prebieha pred vnútroštátnym súdom. Mohla by možno existovať nejaká pochybnosť, pokiaľ ide o predchádzajúce konanie, ktoré už ďalej nepokračuje. Toto konanie bolo, aspoň v zásade, formálne ukončené, keď trestný rozkaz, proti ktorému nebol podaný odpor v lehote dvoch týždňov, nadobudol právoplatnosť.
32.
To súvisí s druhou otázkou. Článok 6 ods. 1 smernice 2012/13 stanovuje právo na bezodkladné poskytnutie informácií o obvinení s cieľom zaručiť spravodlivé konanie a účinné uplatnenie práva na obhajobu. Čo presne znamenajú „informácie o obvinení“ v súvislosti s prebiehajúcim (druhým) konaním? Neexistuje zjavný problém s informáciami o obvinení v rámci tohto druhého trestného konania, keďže sa netvrdilo, že obvinený nevie, z čoho je obvinený, a preto nemôže uplatniť svoje práva na obhajobu. Skutočným problémom je v skutočnosti (kvalita) doručenia trestného rozkazu v rámci prvého trestného konania. S kvalifikovaním tohto problému ako nedostatku informácií o obvinení v (druhom) súbore trestných konaní, ktoré v súčasnosti prebieha, však môžu existovať určité intelektuálne ťažkosti.
33.
Nie je však tajomstvom, že je trochu prehnané považovať prípadnú absenciu účinného doručenia predchádzajúceho odsúdenia v trestnom konaní za relevantnú pre informácie o obvinení v inom následnom a súvisiacom trestnom konaní, a teda aby spadala do pôsobnosti článku 6 smernice 2012/13. Tento článok bol zrejme koncipovaný tak, že sa uplatňuje na rôzne typy komunikácie, ale jednoznačne v rámci jedného a toho istého trestného konania. Pristúpiť k tejto otázke týmto spôsobom by však mohlo byť možné len s prihliadnutím na nasledujúce body.
34.
Po prvé podľa článku 2 sa smernica 2012/13 vzťahuje „na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená do právoplatného rozhodnutia o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku“ (
8
).
35.
Široko koncipovaný článok 2 nemožno vykladať tak, že vylučuje z pôsobnosti smernice situácie, v ktorých sa prijalo potenciálne konečné rozhodnutie, ale konanie sa podľa vnútroštátneho práva následne obnoví. (
9
) Samotný článok 2 nemožno vykladať tak, že ukladá akúkoľvek povinnosť obnoviť konanie. Ak však podľa vnútroštátneho práva existuje možnosť obnovy konania a dôjde k nej, táto situácia opätovne vstúpi do pôsobnosti smernice 2012/13.
36.
Navyše v duchu cieľov sledovaných smernicou (
10
) a samotného znenia článku 2 pojem „resolution of any appeal“ (
11
) („rozhodnutia o opravnom prostriedku“) musí byť interpretovaný extenzívne. Tento pojem by teda mohol zahŕňať konania o opravnom prostriedku, ktoré by mohli byť vo vnútroštátnom právnom poriadku kvalifikované ako mimoriadne alebo osobitné. Ďalej by som dodal, že „final determination“ („právoplatné rozhodnutie“) nie je, striktne povedané, konečné, keď je spochybnené v ďalšom konaní.
37.
Po druhé, ako už Súdny dvor uviedol v rozsudku Covaci, (
12
) konanie, ktoré vedie k trestnému rozkazu, je osobitným, zjednodušeným konaním. Ako tiež vyplýva z § 407 StPO, (
13
) podozrivý je pravdepodobne plne informovaný o obvinení v skutočnosti v okamihu, keď mu je doručený trestný rozkaz, ktorý sa okamžite stane právoplatným rozsudkom, ak sa proti nemu nepodá odpor.
38.
Z toho vyplýva, že pokiaľ vnútroštátne právne predpisy umožňujú opätovné spustenie trestnej mašinérie, ako sa to zdá byť vo veci samej, smernica 2012/13 sa znovu uplatní hneď po opätovnej obnove konania. To platí a fortiori v špecifickom scenári zjednodušeného trestného konania, v rámci ktorého by sa rôzne procesné kroky mohli nakoniec zlúčiť do jedného, pričom to, čo je v skutočnosti formálnou žalobou, proti ktorej nebol podaný odpor, sa stane právoplatným rozsudkom.
B.
Právo (nerezidentov) byť informovaný o obvinení
39.
V zmysle odôvodnenia 14 a článku 1 smernice 2012/13 sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim. Ako sa uvádza v odôvodnení 40, smernica 2012/13 ustanovuje minimálne štandardy, čím sa členským štátom ponecháva sloboda poskytovať podozrivým a obvineným osobám vyššiu úroveň ochrany. Naopak, členské štáty zjavne nie sú oprávnené odchýliť sa od týchto minimálnych štandardov, (
14
) ktoré musia prinajmenšom zodpovedať tým, ktoré sú zaručené Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv, ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva. (
15
)
40.
Smernica 2012/13 je nástroj zameraný na výsledky, t. j. zavádza viaceré práva, ktoré musia byť podozrivým alebo obvineným zaručené. Členským štátom sa však ponecháva široká miera voľnej úvahy, pokiaľ ide o spôsob, akým sa tieto práva vykonávajú v ich príslušných právnych systémoch. Je preto na členských štátoch, aby v súlade so zásadou procesnej autonómie prijali na tento účel podrobné pravidlá a zároveň rešpektovali požiadavky ekvivalencie a efektivity.
1. Covaci a Tranca
41.
Tieto všeobecné úvahy platia aj vo vzťahu k osobitným ustanoveniam článku 6 smernice 2012/13, ktoré Súdny dvor už preskúmal vo veciach Covaci a Tranca, v súvislosti so štyrmi návrhy na začatie prejudiciálneho konania podanými rôznymi nemeckými súdmi prvého stupňa. V týchto rozsudkoch Súdny dvor uviedol, že smernica 2012/13 neupravuje postupy, na základe ktorých má byť informácia o obvinení oznámená podozrivej alebo obvinenej osobe. (
16
) Je teda na členských štátoch, aby upravili túto otázku, avšak za predpokladu, že sú splnené dve podmienky. Po prvé tieto postupy nemôžu zbaviť článok 6 jeho účinnosti, a tým ohroziť cieľ sledovaný smernicou 2012/13. (
17
) Po druhé tieto postupy nesmú diskriminovať podozrivé alebo obvinené osoby s bydliskom v zahraničí. (
18
)
42.
Pri uplatňovaní týchto zásad Súdny dvor po prvé uznal, že členský štát v zásade môže rôzne upravovať doručovanie súdnych písomností osobám s bydliskom na jeho území a doručovanie týchto písomností osobám s bydliskom v zahraničí. Z tohto dôvodu Súdny dvor nenamietal proti právnej úprave členského štátu, akou je sporná právna úprava, podľa ktorej v trestnom konaní má obvinená osoba, ktorá nemá trvalý pobyt v tomto členskom štáte, povinnosť určiť splnomocnenca na doručenie súdnych rozhodnutí. (
19
) Súdny dvor tiež pripustil, že v týchto situáciách môže lehota na podanie odporu voči súdnemu rozhodnutiu začať plynúť od okamihu doručenia rozhodnutia splnomocnencovi a nie od okamihu, keď sa o ňom obvinená osoba skutočne dozvie. (
20
)
43.
Po druhé Súdny dvor dodal, že takéto rozdielne zaobchádzanie by nemalo narušiť účinné uplatnenie práva na obhajobu podozrivej alebo obvinenej osoby, ani ju nesmie postaviť do situácie, keď de facto nemá k dispozícii celú lehotu na podanie odporu proti príslušnému súdnemu rozhodnutiu. (
21
) Pokiaľ ide o spornú vnútroštátnu právnu úpravu, Súdny dvor poznamenal, že hoci táto právna úprava stanovila, že lehota na podanie odporu proti trestnému rozkazu začína plynúť od doručenia rozkazu splnomocnencovi, zároveň tejto osobe umožňuje, aby požiadala o navrátenie lehoty, keď sa o tomto rozkaze dozvie. Tento mechanizmus umožňuje obvinenej osobe využiť celú dvojtýždňovú lehotu na podanie odporu voči rozkazu. Súdny dvor preto konštatoval, že vnútroštátnym súdom prináleží, aby poskytli výklad vnútroštátneho práva, a najmä postupu navrátenia lehoty a podmienok, ktorým podlieha uplatnenie tohto postupu, v súlade s požiadavkami stanovenými v článku 6 smernice 2012/13. (
22
)
2. Konformný výklad a výsledok v prejednávanej veci
44.
Otázka prednesená v prejednávanej veci sa týka toho, či sú vyššie uvedené zásady uplatniteľné aj v tejto veci. Inými slovami otázkou je, či v situácii, akou je tá vo veci samej, sporná vnútroštátna právna úprava, ak sa vykladá v súlade so smernicou 2012/13, zaručuje primeranú ochranu práva na informácie o obvinení osôb, ktoré nemajú bydlisko v členskom štáte, v ktorom sa vedie vyšetrovanie a stíhanie.
45.
Nemecká vláda tvrdí, že rovnako ako vo veciach Covaci a Tranca, aj predmetná vnútroštátna právna úprava by sa mala považovať za zlučiteľnú s právom Únie, pretože ju možno vykladať spôsobom zabezpečujúcim súlad s článkom 6 smernice 2012/13. Táto vláda zdôrazňuje, že trestný rozkaz, ktorý nadobudne právoplatnosť (po uplynutí lehoty na podanie odporu, po tom, čo bol doručený splnomocnencovi) je vykonateľný, ale nie nevyhnutne konečný. Osobe, ktorej bolo bez jej vlastného zavinenia zabránené dodržať procedurálnu lehotu, môže byť na jej návrh alebo ex officio navrátená lehota. Táto zásada sa uplatňuje aj na situáciu, o akú ide vo veci samej.
46.
Nemecká vláda uznáva, že lehota, v ktorej môže obvinená osoba požiadať o navrátenie lehoty, je v zásade iba jeden týždeň. Táto vláda však dodáva, že sa všeobecne akceptuje, že túto lehotu možno voľne interpretovať, čo znamená, že ju možno predĺžiť tak, aby zodpovedala (dlhšej) lehote, ktorú nebolo možné dodržať. Táto vláda okrem toho zdôrazňuje, že tento návrh účastníka konania je často zbytočný, pretože súd, ktorý sa dozvie o prekážke, ktorá spôsobila, že obvinená osoba mešká s lehotou, by spravidla z vlastného podnetu navrátil túto lehotu.
47.
Osoba, ktorá sa nachádza v situácii, akou je tá obvineného vo veci samej, nemôže byť podľa nemeckej vlády trestne stíhaná z dôvodu zákazu činnosti viesť motorové vozidlo, o ktorom nevedela. Táto vláda zdôrazňuje, že v zásade je možné považovať túto osobu za „nedbanlivú“, ak svojím správaním porušila povinnosť starostlivosti. Je to tak iba v prípade, ak skutočnosti, ktoré sú tejto osobe vytýkané, boli pre ňu predvídateľné a mohla sa im vyhnúť. V prípade, o aký ide vo veci samej, by sa však povaha a rozsah povinnosti starostlivosti mali posudzovať z hľadiska smernice 2012/13. Pokiaľ teda vodič nebol povinný požiadať splnomocnenca o informácie o prebiehajúcom konaní, nemohlo dôjsť k nedbanlivosti, a teda ani k porušeniu povinnosti starostlivosti z jeho strany.
48.
Nemecká vláda napokon zdôrazňuje, že v súlade s § 47 ods. 2 StPO v spojení s § 456c ods. 2 StPO môže osoba ako vodič v konaní vo veci samej podať návrh na odklad zákazu činnosti viesť motorové vozidlo, len čo sa o tom dozvie, ak je tento zákaz pre neho ako profesionálneho vodiča rovnocenný so zákazom vykonávania jeho povolania.
49.
Pokiaľ ide o konkrétne odpovede na dve otázky položené vnútroštátnym súdom, nemecká vláda v podstate tvrdí, že podľa vnútroštátneho práva: (i) všetky procesné práva vodiča sa v plnej miere obnovia, hneď ako mu bude doručený trestný rozkaz vyplývajúci z prvého konania, a (ii) je vylúčená akákoľvek trestná zodpovednosť vodiča za porušenie zákazu činnosti viesť motorové vozidlo, o ktorom nevedel, čo znamená, že nemôže byť stíhaný v druhom trestnom konaní.
50.
Viaceré vyjadrenia vnútroštátneho súdu spochybňujú tento výklad vnútroštátneho práva. Vnútroštátny súd cituje niekoľko ustanovení vnútroštátneho práva upravujúcich doručovanie súdnych rozhodnutí, ktoré, pokiaľ sa uplatnia v situácii, akou je tá vo veci samej, sa v praxi javia ako problematické a potenciálne nezlučiteľné s právom Únie.
51.
Ako vnútroštátny súd vysvetľuje, existujú veľmi presné a prísne pravidlá týkajúce sa doručovania súdnych rozhodnutí osobám s bydliskom v Nemecku. (
23
) Vzhľadom na prísne požiadavky tejto právnej úpravy, ktorej splnenie musí byť posúdené súdom ex officio, je prakticky isté, že v prípade najmenších pochybností sa doručenie bude považovať za neplatné. To platí ešte viac v prípade trestného rozkazu, ktorý, ak nie je napadnutý odporom, zodpovedá konečnému odsúdeniu v trestnom konaní.
52.
Naopak, vnútroštátny súd rovnako poznamenáva, že pravidlá týkajúce sa doručovania súdnych rozhodnutí osobám s bydliskom mimo Nemecka prostredníctvom splnomocnenca sú relatívne voľné a môžu spôsobovať značnú neistotu. Obvinený nemôže ovplyvniť či, kedy, kde a akým spôsobom je dokument skutočne zaslaný. Splnomocnenec nie je povinný zaslať trestný rozkaz spôsobom, ktorý umožňuje overiť, či sa tento rozkaz skutočne dostane k adresátovi (napríklad doporučeným listom). Za týchto okolností existuje oveľa väčšia pravdepodobnosť, že sa obvinená osoba dozvie o súdnom rozhodnutí až dlho po tom, ako nadobudlo právoplatnosť alebo vôbec nie.
53.
Nemecká vláda vo svojich písomných a ústnych vyjadreniach ponúka prekvapivo odlišné znenie spornej vnútroštátnej právnej úpravy. Obavy vyjadrené vnútroštátnym súdom týkajúce sa najmä zlučiteľnosti tejto právnej úpravy s ustanoveniami smernice 2012/13 môžu byť podľa jej názoru rozptýlené koherentným výkladom.
54.
Úlohou Súdneho dvora nie je rozhodovať medzi rozdielnymi názormi na správny výklad vnútroštátneho práva. Aj keď sa vnútroštátny súd a nemecká vláda otvorene nezhodujú, čo sa týka správneho výkladu viacerých ustanovení vnútroštátneho práva, poznamenávam, že pokiaľ ide o správny výsledok konkrétneho prípadu v prejednávanej veci, v zásade spolu súhlasia v tom, že práva, ktoré pre vodiča vyplývajú z článku 6 smernice 2012/13, sa majú chrániť. To znamená po prvé, že procesné práva vodiča v prvom trestnom konaní musia byť úplne obnovené po tom, ako mu bol riadne doručený trestný rozkaz. Po druhé vodič nemôže byť trestne zodpovedný v druhom konaní za vedenie motorového vozidla, ktoré je v rozpore so skôr vydaným zákazom. V skutočnosti ho nie je možné považovať za nedbanlivého z dôvodu, že sa nepokúsil kontaktovať splnomocnenca s cieľom informovať sa o prebiehajúcom trestnom konaní.
55.
Keďže v skutočnosti existuje dohoda o výsledku prejednávanej veci, ktorá by taktiež bola do značnej miery zlučiteľná so smerovaním, ktoré nedávno prijal Súdny dvor v rozsudkoch Covaci a Tranca, je v tejto veci možné zastaviť sa tu. S výnimkou niektorých objasňujúcich výhrad preto nepovažujem prejednávanú vec za dobrú príležitosť na prispôsobenie, rozvoj alebo narušenie základných zásad judikatúry vo veciach Covaci a Tranca. (
24
) To by však určite nemalo znamenať, že predmetná vnútroštátna právna úprava nemusí za iných okolností viesť k problémom zlučiteľnosti s právom Únie, ako bude vysvetlené ďalej v záverečnej časti (C).
3. Výhrady
56.
Odpoveď Súdneho dvora vo veciach Covaci a Tranca už obsahovala niekoľko „áno, ale“ (
25
). Štruktúra prejednávanej veci ďalej zvyšuje počet týchto „áno, ale“ a v skutočnosti tlačí celú konštrukciu vytvorenú v týchto veciach na jej vonkajšie hranice.
57.
Článok 6 smernice 2012/13 nemožno zbaviť jeho účinnosti. Navyše spôsob, akým sa dosahuje účinok tohto článku, nesmie vytvárať diskrimináciu podozrivých a obvinených osôb s bydliskom v iných členských štátoch Únie. Právo byť informovaný o obvinení patrí pravdepodobne medzi najzákladnejšie práva, ktoré by osoba mala mať v prípade podozrenia alebo obvinenia zo spáchania trestného činu. (
26
) Je zrejmé, že osoba nemôže primerane uplatniť svoje právo na obhajobu, ak nie je informovaná o obvinení proti nej. V tomto zmysle je právo na informácie o obvinení, pokiaľ ide o čas aj logiku, úplne prvým právom, ktoré by malo byť zaručené osobe, ktorá je predmetom trestného vyšetrovania alebo súdneho konania.
58.
Preto je nevyhnutné, aby bolo obnovené pôvodné postavenie podozrivej alebo obvinenej osoby, ktorej právo byť informovaný o obvinení bolo porušené. Spôsob, akým sa to systematicky dosiahne, nemá pre právne predpisy Únie žiadny význam, (
27
) pokiaľ je to rýchle a efektívne.
59.
Navrátenie lehoty musí v prvom rade znamenať, že trestný rozkaz sa doručí obvinenej osobe (opäť), aby bola procesne v tej istej situácii, v ktorej by bola, ak by sa prvé doručenie vykonalo správne. V prejednávanej veci musí mať vodič dvojtýždňovú lehotu na podanie odporu proti trestnému rozkazu pred nadobudnutím účinnosti tohto rozkazu.
60.
Po druhé trestný rozkaz je nevykonateľný, pokiaľ a až kým nie je riadne doručený, a musí byť zrušený akýkoľvek škodlivý účinok vyplývajúci z jeho nedodržania. To nevyhnutne musí zahŕňať možnosť obvinenej osoby dosiahnuť okamžitý odklad opatrení uložených v trestnom rozkaze, ak navrátenie lehoty nemá odkladný účinok. (
28
) To má v prejednávanej veci osobitný význam: stíhaná osoba je profesionálnym vodičom a akékoľvek ďalšie neoprávnené zadržanie jej vodičského oprávnenia pred navrátením lehoty mu môže spôsobiť značnú ujmu.
61.
Zrušenie účinkov trestného rozkazu tiež znamená, že obvinenú osobu nemožno stíhať za nedodržanie opatrení (úmyselne alebo z nedbanlivosti), ktoré sú v ňom uložené. Pokiaľ ide o prejednávanú vec, vodič nemôže byť považovaný za zodpovedného z jazdy bez vodičského oprávnenia z nedbanlivosti. Skutočnosť, že od splnomocnenca nežiadal informácie o prebiehajúcom konaní, je nepodstatná. Z článku 6 smernice 2012/13 vyplýva, že informovanie podozrivej alebo obvinenej osoby o obvinení je úlohou orgánov členských štátov. Žiadne ustanovenie tejto smernice nemožno vykladať tak, že priamo alebo nepriamo ukladá časť tohto bremena na plecia samotnej podozrivej alebo obvinenej osoby.
62.
Okrem toho, keď sa zistí, že vodič nemal žiadnu povinnosť zisťovať výsledok prvého konania, trestná zodpovednosť v tomto druhom konaní je vylúčená z dôvodu neexistencie subjektívneho prvku údajného trestného činu jazdy bez vodičského oprávnenia. Vodič sa nedopustil žiadaného pochybenia (úmyselného ani z nedbanlivosti). Napokon je vecou zdravého rozumu, že ak vodič nebol informovaný o zákaze činnosti viesť motorové vozidlo, ktorý mu bol uložený, nemôže byť následne stíhaný za porušenie tohto zákazu.
63.
Aby bolo zrejmé, obvinená osoba nemôže byť v druhom konaní trestne stíhaná, bez ohľadu na to, či sa po navrátení pôvodnej lehoty rozhodne podať odpor voči trestnému rozkazu vydanému v prvom konaní. Ako správne uvádza vnútroštátny súd, odlišný záver by priniesol paradoxný výsledok: aj keby obvinená osoba akceptovala obvinenia vznesené proti nej v prvom trestnom konaní a právne následky vyplývajúce z trestného rozkazu, bola by stále nútená podať odpor proti tomuto rozkazu iba z dôvodu, aby zabránila druhému stíhaniu. To by obvinenej osobe spôsobilo ďalšiu administratívnu záťaž a dodatočné náklady, ktoré osoba s bydliskom v tomto členskom štáte obvykle nemusí znášať.
64.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky odpovedal takto: Článok 6 smernice 2012/13 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej trestný rozkaz vydaný voči osobe, ktorá nemá bydlisko v tomto členskom štáte, nadobúda právoplatnosť po doručení splnomocnencovi, a to aj vtedy, ak sa obvinená osoba nedozvedela o tomto rozkaze, za predpokladu, že: i) obvinenej osobe je tento rozkaz riadne doručený hneď, ako sa o ňom dozvedela, a došlo k navráteniu celej lehoty, a ii) obvinená osoba nemôže byť trestne zodpovedná za nedodržanie opatrení uložených v tomto rozkaze na základe skutočnosti, že sa nepokúsila zistiť výsledok predchádzajúceho konania od splnomocnenca.
C.
Záverečné poznámky (k neobmedzenému výkladu a budúcim prípadom)
65.
Toto nie je prvý prípad, v ktorom nemecký súd požiadal Súdny dvor o overenie zlučiteľnosti predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy s ustanoveniami smernice 2012/13. Za obdobie kratšie ako päť rokov sa k tejto téme podali najmenej štyri skoršie návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré viedli k vyneseniu rozsudkov Súdneho dvora vo veciach Covaci a Tranca a i.
66.
Zásady stanovené Súdnym dvorom v týchto veciach sú samozrejme uplatniteľné aj v nasledujúcich veciach. Vnútroštátne právo nie je možné považovať za nezlučiteľné s právom Únie, pokiaľ je možné ho vykladať v súlade s týmto právom, aby sa dosiahol cieľ, ktorý sleduje normotvorca Únie. Je potrebné pamätať na to, že v zmysle článku 4 ods. 3 ZEÚ sú orgány členských štátov (vrátane súdnictva) povinné vykladať vnútroštátne právo v najvyššej možnej miere v zmysle znenia a cieľov tejto smernice, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, ako aj súlad s článkom 288 tretím odsekom ZFEÚ. (
29
)
67.
Vzhľadom na už uvedené a so všetkou toleranciou k rozumne predstaviteľným rozdielom v právnom názore na vnútroštátnej úrovni musím pripustiť, že rozumiem pochybnostiam vyjadreným vnútroštátnym súdom a na viaceré mám rovnaký názor.
68.
Po prvé tvrdenia nemeckej vlády zrejme posúvajú zásadu koherentného výkladu k jej rozumným hraniciam, ak nie ešte ďalej. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa vnútroštátny súd dovoláva jasných a presných zákonných lehôt stanovených vo vnútroštátnom práve. Odpoveď nemeckej vlády je, že tieto ustanovenia môžu byť „nanovo vykladané“, aby boli v súlade s právom Únie. Vnútroštátny súd môže napríklad koherentným výkladom obísť jasnú požiadavku podľa § 45 ods. 1 StPO, aby sa navrátenie lehoty vyžadovalo do jedného týždňa od odstránenia prekážky, z dôvodu ktorej došlo k zmeškaniu stanovenej lehoty, a namiesto toho vykladať toto ustanovenie ako dva týždne?
69.
Možno iba pripomenúť, že zásada konformného výkladu nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem. (
30
) Toto obmedzenie je v jednotlivých právnych poriadkoch iste chápané rozdielne. Podľa môjho (možno neprimerane pozitivistického a textualistického) myslenia ťažko možno povedať, že vykladať pojem jeden týždeň ako dva týždne je záležitosťou výkladu, ako je to v prípade akýchkoľvek presných lehôt. Môže konzistentný výklad zmeniť jeden na dva? Moje rozpaky v tomto bode ešte znásobuje skutočnosť, že na otázku v priebehu pojednávania, či v tejto veci existuje nejaký súdny precedens, nemecká vláda na podporu svojho tvrdenia uviedla jeden akademický komentár, z čoho vyplýva, že každý nemecký sudca tento komentár číta (a pravdepodobne s ním súhlasí).
70.
Po druhé by ma zaujímalo, či skutočnosť, že súlad s článkom 6 smernice 2012/13 môže byť zabezpečený iba výkladom niekoľkých ustanovení vnútroštátneho práva v duchu práva Únie, z ktorých niektoré sú skutočne skôr neintuitívne, nepredpokladá, že vnútroštátne súdy a orgány činné v trestnom konaní majú mimoriadne vysokú úroveň vedomostí o práve Únie (a možno aj o právnej kreativite). Ak je to skutočne tak, čo možno, pokiaľ ide o potrebné vedomosti o práve Únie a judikatúre, pochváliť a uznať, nevyhnutne z toho vyplynie ďalšia otázka: otázka predvídateľnosti a právnej istoty nielen pre týchto aktérov, ale a najmä pre občanov Únie, ktorých sa to môže týkať. Uvediem jasný príklad: ak samotné nemecké súdy majú pochybnosti o správnom výklade uplatniteľných procesných pravidiel, o čom svedčí prinajmenšom tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ako možno očakávať, že poľský vodič pochopí svoje právne postavenie a bude schopný konať (v krátkom časovom rámci) na ochranu svojich práv? Nezabúdajme, že sporné vnútroštátne postupy majú trestnoprávny charakter. (
31
)
71.
Po tretie veci Covaci a Tranca sa týkali situácií, keď k možnému porušeniu článku 6 smernice 2012/13 došlo v rámci toho istého konania, v ktorom bol vydaný sporný trestný rozkaz. Transpozícia zistení Súdneho dvora v týchto veciach na situácie, v ktorých potenciálne porušenie článku 6 smernice 2012/13 v tomto konaní ovplyvňuje iné, nasledujúce vnútroštátne postupy, zrejme nie je taká jednoduchá, ako to ilustruje tento prípad.
72.
Porušenie práva obvinenej osoby na informácie o obvinení v trestnom konaní môže, ako tvrdí nemecká vláda, viesť k zrušeniu súvisiaceho trestného konania. Zaujímalo by ma však, či by situácia mohla byť iná, ak by sa napríklad súvisiace následné konanie týkalo prijatia administratívnych opatrení. A čo potenciálne občiansko‑právne žaloby o náhradu škody z dôvodu právoplatného charakteru (prvého) trestného rozkazu? Čo napokon s nepriamymi vedľajšími účinkami vyskytujúcimi sa v súkromnej sfére? (
32
) Existujú vo vnútroštátnych právnych predpisoch ďalšie mechanizmy, ktoré by mohli primerane chrániť podozrivú alebo obvinenú osobu pred negatívnymi následkami trestného konania vedeného v rozpore s článkom 6 smernice 2012/13 na administratívnej a občiansko‑právnej úrovni? Ak nie, môže v týchto situáciách nastať problém ekvivalencie.
73.
Táto otázka vracia prejednávanú vec naspäť na začiatok, t. j. k otázke ekvivalencie a kvality doručovania písomností v trestných veciach. Táto otázka, vyjadrená čo najhrubšie, by sa dala uviesť takto: je (stále) ospravedlniteľné zaobchádzať s občanmi Únie, ktorí nemajú bydlisko v Nemecku, automaticky ako s utečencami a bezdomovcami, (
33
) a zavádzať pre tieto osoby právnu fikciu, čo v skutočnosti znamená, že štátne orgány doručujú písomnosti svojim zamestnancom, ktorí majú zrejme iba veľmi „nepatrnú“ povinnosť, pokiaľ ide o zasielanie takýchto dokumentov? Znamená to z praktického hľadiska a v prípade dosť špecifického trestného rozkazu, že zatiaľ čo osoby s bydliskom na území Nemecka požívajú vysokú úroveň právnej ochrany, ostatní občania EÚ nepožívajú takmer žiadnu?
74.
Je preto možné pochybovať o tom, do akej miery bude súčasný dvojaký prístup k doručovaniu súdnych rozhodnutí trestného charakteru naďalej ospravedlniteľný na úrovni Únie, ako aj na vnútroštátnej úrovni.
75.
Na úrovni Únie dochádza k výraznému pokroku pri vytváraní priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, konkrétnejšie v oblasti justičnej spolupráce v trestných veciach. Ako sa uvádza v článku 82 ods. 1 ZFEÚ, táto politika je založená na zásade vzájomného uznávania rozsudkov a iných justičných rozhodnutí a zahŕňa aproximáciu zákonov a iných právnych predpisov členských štátov vo viacerých relevantných oblastiach. Smernica 2012/13 je jedným z nástrojov prijatých na základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ v rámci takzvaného Štokholmského programu. (
34
) Normotvorca Únie v súčasnosti skúma viaceré návrhy nových právnych predpisov v tejto oblasti s cieľom ďalej posilniť zásadu vzájomnej dôvery a zvýšiť stupeň administratívnej a justičnej spolupráce medzi orgánmi členských štátov.
76.
Zároveň sú trhy so službami, vrátane poštových služieb, stále viac integrované. V tejto súvislosti asi nie je potrebné zaoberať sa pravidlami upravujúcimi poskytovanie poštových služieb v Európskej únii. (
35
) Okrem iného stačí zdôrazniť, že spoločnosti, ktoré sú povinné plniť povinnosti univerzálnych služieb, musia dodržiavať niekoľko povinností vyplývajúcich z právnych predpisov Únie, ktorých cieľom je zaručiť minimálny rozsah služieb určenej kvality, poskytovaných na vnútroštátnej alebo cezhraničnej úrovni. (
36
) Zistil som, že na otázku počas pojednávania, aby vysvetlila dôvody svojho odlišného (a zložitého) systému doručovania súdnych písomností v trestných veciach v zahraničí, a prečo nie je možné poslať doporučený list do iného členského štátu, Nemecká vláda jednoducho odpovedala, že tento systém bol zavedený už dávno.
77.
Vzhľadom na tento vývoj sa v budúcnosti pravdepodobne znovu objavia problémy v súvislosti s ekvivalenciou a proporcionalitou. Mám podozrenie, že postupne bude čoraz ťažšie tvrdiť, že zaslanie doporučeného listu cez hranice je vo všeobecnosti pomalšie a/alebo spôsobuje väčšiu neistotu ako jeho zaslanie na iné miesto určenia v tom istom členskom štáte. V každom prípade, aj keby to mala byť pravda, je legitímne sa pýtať, či rozdiel medzi týmito dvoma situáciami bol natoľko významný, že odôvodňoval systém, aký je zavedený spornou vnútroštátnou právnou úpravou. Opäť, predmetná vnútroštátna právna úprava pristupuje vždy a automaticky ku každému občanovi Únie, ktorý nemá bydlisko v Nemecku, ako k utečencovi alebo osobe bez známeho bydliska. Iste je však možné predstaviť si menej drastický (alebo skôr primeranejší) systém voči osobám s bydliskom v zahraničí.
78.
Okrem toho je ešte ťažšie odôvodniť takúto úroveň právnej ochrany podľa právnych predpisov Únie, ak sa zohľadnia iné režimy cezhraničného doručovania písomností. Od členských štátov sa napríklad vyžaduje, aby boli obzvlášť prísne pri doručovaní súdnych písomností občianskeho a obchodného charakteru v zahraničí podľa ustanovení nariadenia (ES) č. 1393/2007 (
37
). V tomto režime môžu podľa výkladu Súdneho dvora aj malé chyby v doručovaní súdnych písomností, vrátane opomenutia tlačiva v prílohe v príslušnom jazyku, mať ďalekosiahle následky pre konanie. (
38
)
79.
Je určite pravda, že zatiaľ čo doručovanie občianskych a obchodných súdnych písomností je harmonizované, doručovanie trestných písomností do veľkej miery nie je. Toto tvrdenie je formálne správne a slúži na zdôraznenie systémovej zvláštnosti, podľa ktorej existuje veľmi vysoký stupeň ochrany pri doručovaní občianskych súdnych písomností, ale takmer žiadna ochrana v prípade tých, ktoré majú trestný charakter.
80.
Napokon z pohľadu dotknutého členského štátu, niekto by sa rovnako mohol diviť, do akej miery je riešenie, ku ktorému došlo vo veciach Covaci a Tranca a ktoré by mohlo byť v prejednávanej veci ďalej rozpracované a potvrdené, v záujme ktoréhokoľvek členského štátu a vykonateľnosti jeho rozhodnutí. Je z hľadiska členského štátu žiaduce: i) aby jeho súdne rozhodnutia trestného charakteru doručené osobám s bydliskom v iných členských štátoch Únie boli vystavené riziku, že budú visieť v trvalej právnej neistote; ii) že nemusia byť vykonateľné alebo môžu byť opätovne otvorené kedykoľvek, keď sa ich adresáti o nich dozvedia a nesúhlasia s nimi; iii) že môžu byť tieto následné právne kroky prijaté na základe týchto rozhodnutí, či sú trestného, správneho alebo občianskeho charakteru, náchylné na napadnutie alebo dokonca neplatné, iv) že je nepravdepodobné, že by boli uznané a vykonateľné v iných členských štátoch, pretože príslušné orgány vykonávajúcich členských štátov by mohli nastoliť otázky týkajúce sa trestných rozhodnutí v skutočnosti vydaných v neprítomnosti a bez vedomia dotknutej osoby, ktorá tak nemohla vykonávať akékoľvek právo na obhajobu? (
39
) Vzhľadom na tieto štrukturálne problémy by pravdepodobne nebolo v najlepšom záujme ktoréhokoľvek členského štátu, ani keby konal samostatne, aby prehodnotil skutočný pôvod problému, konkrétne pochybnú kvalitu doručovania písomností, namiesto toho, aby dával ďalšie záplaty pri riešení špecifických okolností ďalšieho jednotlivého prípadu?
81.
Stručne povedané je nepravdepodobné, že by Súdny dvor jednoducho prehodnotil svoju judikatúru (a ani by nemal), najmä vo veciach, o ktorých sa rozhodlo len nedávno. Domnievam sa však, že prejednávaná vec je v takom rozsahu, v akom Súdny dvor môže rozhodnúť, že vnútroštátne právne predpisy, ktoré jasne predstavujú otázky týkajúce sa právnej ochrany občanov Únie s bydliskom v iných členských štátoch ako v Nemecku, sú zlučiteľné s právom Únie. Ak sa pred Súdnym dvorom budú vyskytovať ďalšie prípady tohto druhu, autoritatívne potvrdzujúce už identifikované problémy a poukazujúce na ďalšie nedostatky v celom konaní, môže byť Súdny dvor pravdepodobne nútený prehodnotiť celú oblasť judikatúry, vrátane jej úplného východiskového predpokladu, a to, že napriek značnému rozdielu medzi týmito dvoma režimami doručovania sa z hľadiska právnej ochrany dajú nejakým spôsobom považovať za „oddelené, ale rovnocenné“ (
40
). Právne a faktické dôkazy predložené v ďalších prípadoch môžu ukázať, že tieto východiskové predpoklady nemuseli byť správne. Jedno je jasné: doručovanie prostredníctvom (právnej) fikcie nemôže dovoliť zmeniť právnu ochranu práv občanov Únie na fikciu.
V. Návrh
82.
Navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Amtsgericht Kehl (Okresný súd Kehl, Nemecko), takto:
–
Článok 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej nadobúda trestný rozkaz, vydaný voči osobe, ktorá nemá bydlisko v tomto členskom štáte, právoplatnosť po doručení splnomocnencovi na doručovanie písomností, a to aj vtedy, ak sa obvinená osoba nedozvedela o tomto rozkaze, za predpokladu, že: i) obvinenej osobe je tento rozkaz riadne doručený hneď, ako sa o ňom dozvedela, a došlo k navráteniu celej lehoty, a ii) obvinená osoba nemôže byť trestne zodpovedná za nedodržanie opatrení uložených v tomto rozkaze na základe skutočnosti, že sa nepokúsila zistiť výsledok predchádzajúceho konania od splnomocnenca.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina
(
2
)	Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1.
(
3
)	Rozsudky z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686) („Covaci“), a z 22. marca 2017, Tranca a i. (C‑124/16, C‑188/16 a C‑213/16, EU:C:2017:228) („Tranca“).
(
4
)	Primárne právo zostáva uplatniteľné a relevantné aj napriek špecifickejším ustanoveniam sekundárneho práva. Pozri nedávno, v súvislosti s vodičskými preukazmi a vzájomnom vzťahu medzi ustanoveniami o voľnom pohybe a ustanoveniami o nediskriminácii Zmluvy a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006 o vodičských preukazoch (Ú. v. EÚ L 403, 2006, s. 18), rozsudok z 26. októbra 2017, I (C‑195/16, EU:C:2017:815).
(
5
)	Počnúc faktickou otázkou profesijného statusu obvinenej osoby a následným objasnením, ktoré ustanovenia Zmluvy by sa na ňu v skutočnosti mali vzťahovať (či tie o pracovníkoch, usadení sa alebo o slobode poskytovania služieb).
(
6
)	Pozri poznámku pod čiarou 3 vyššie.
(
7
)	Uplatnenie zásady iura (Europaea) novit Curia (Europaea) – pozri v tomto zmysle napríklad rozsudok z 19. septembra 2013, Betriu Montull (C‑5/12, EU:C:2013:571, body 40 a 41 a tam citovaná judikatúra).
(
8
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
9
)	V prejednávanej veci podľa § 44 StPO.
(
10
)	Pozri najmä odôvodnenia 3, 8 a 41 smernice 2012/13.
(
11
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
12
)	Covaci, bod 20.
(
13
)	Uvedené v bode 12 vyššie.
(
14
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot v rozsudku Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, bod 32).
(
15
)	Pozri odôvodnenie 41 smernice 2012/13 a všeobecne článok 52 ods. 3 Charty základných práv Európskej únie.
(
16
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Covaci, už citovaný, bod 62, a Tranca, už citovaný, bod 37.
(
17
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Covaci, bod 63, a Tranca, bod 38.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Covaci, bod 65, a Tranca, bod 40.
(
19
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Covaci, bod 68.
(
20
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Tranca, body 41 a 42.
(
21
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky Covaci, bod 67, a Tranca, body 45 a 46.
(
22
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Tranca, body 48 a 49.
(
23
)	Vnútroštátny súd sa odvoláva najmä na články 176, 178 ods. 1 bod 1 a články 180 až 182 Zivilprozessordnung (nemecký Civilný sporový poriadok).
(
24
)	Aj vzhľadom na rozsah prípadu, ako je uvedený v bodoch 23 až 27 vyššie.
(
25
)	Body 41 až 43 vyššie.
(
26
)	Dá sa predpokladať, že ani tí, ktorí majú radi Kafkove romány ako literárny žáner, by sa tiež pravdepodobne netešili z toho, že by sa dostali do topánok Josefa K., stíhaného (a dokonca odsúdeného v neprítomnosti) bez toho, aby mu niekedy bolo povedané prečo (KAFKA, F.: Der Proceß (Trial). Frankfurt nad Mohanom: Fischer, 2011, 4. vydanie).
(
27
)	Môže to závisieť od osobitostí vnútroštátneho právneho poriadku: rozhodnutie môže byť napríklad vydané iba s právnou silou relatívnej právoplatnosti, s podmienkou jeho riadneho doručenia dotknutej osobe, alebo môže nadobudnúť účinnosť, ale neskôr môže byť na návrh zrušené. Chápem, že (ne)možnosť akejkoľvek takej dogmatickej konštrukcie podľa nemeckého práva je jedným z bodov nezhody medzi vnútroštátnym súdom a nemeckou vládou.
(
28
)	Vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že je to tak, a nemecká vláda to nespochybnila.
(
29
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok Pfeiffer a i. (C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 113 a tam citovaná judikatúra).
(
30
)	Pozri napríklad nedávny rozsudok z 24. júna 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 74).
(
31
)	V tejto fáze sa ani nebudem zaoberať zaujímavou otázkou, aké informácie o svojich právach má osoba v situácii vodiča poskytnúť, ktorým vnútroštátnym orgánom a kedy (a či a ako bola táto povinnosť splnená v prejednávanej veci).
(
32
)	Ako príklad možno uviesť, že človek možno nebude schopný prijať ponuku práce v Nemecku z dôvodu jeho zápisu v trestnom registri, o ktorom však nevedel.
(
33
)	Aby som to spresnil, Nemecko určite nie je jediný členský štát, ktorý sa v niektorých prípadoch doručovania písomností uchýlil k právnym domnienkam alebo dokonca k fikciám. Čo je však podľa môjho názoru dosť nezvyčajné, je spôsob menovania splnomocnenca, ktorý je na jednej strane oprávnený konať v plnom rozsahu v mene podozrivého alebo obvineného, ale zároveň nemá prakticky žiadnu povinnosť riadne sa s ním skontaktovať. Celý prístup tak zostáva zvláštne zaseknutý medzi dvoma stoličkami, t. j. nejde o riadne zastúpenie, ani o riadne doručovanie.
(
34
)	Uznesenie Rady z 30. novembra 2009 o pláne na posilnenie procesných práv podozrivých alebo obvinených osôb v trestnom konaní (Ú. v. EÚ C 295, 2009, s. 1) a Európskej rady, Štokholmský program – otvorená a bezpečná Európa, ktorá slúži občanom a chráni ich, bod 2.4 (Ú. v. EÚ C 115, 2010, s. 1).
(
35
)	Pozri najmä smernicu Európskeho parlamentu a Rady 97/67/ES z 15. decembra 1997 o spoločných pravidlách rozvoja vnútorného trhu poštových služieb spoločenstva a zlepšovaní kvality služieb (Ú v. ES L 15, 1998, s. 14) v znení neskorších predpisov.
(
36
)	Pozri najmä odôvodnenia 11 a 13 smernice 97/67.
(
37
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 13. novembra 2007 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch („doručovanie písomností“) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 (Ú. v. EÚ L 324, 2007, s. 79).
(
38
)	Pozri napríklad rozsudky zo 16. septembra 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603), a z 2. marca 2017, Henderson (C‑354/15, EU:C:2017:157).
(
39
)	Na ilustráciu (a bez toho, aby bolo urobené vyhlásenie o jeho prípadnej uplatniteľnosti v prejednávanej veci), pozri článok 7 ods. 2 písm. g) rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (Ú. v. EÚ L 76, 2005, s. 16).
(
40
)	To je východiskový bod v rozsudkoch Covaci aj Tranca – pozri body 41 a 42 vyššie.