62024CJ0296_RES
Mål C‑296/24 [Jouxy] (
i
)
SM och PX
mot
Caisse pour l’avenir des enfants
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luxemburg))
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 18 december 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 45 FEUF – Fri rörlighet för arbetstagare – Likabehandling – Förordning (EU) nr 492/2011 – Artikel 7.2 – Sociala förmåner – Familjebidrag – Villkor för att bevilja detta bidrag till en arbetstagare som inte är bosatt i landet för dennes makes, makas eller registrerade partners barn – Krav på att denna arbetstagare ska ’bidra till barnets försörjning’ – Bedömningskriterier – Presumtion som grundar sig på en gemensam hemvist – Direktiv 2004/38/EG – Artikel 2 led 2 c – Begreppet familjemedlem”
Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Sociala förmåner – Personkrets som omfattas av principen om likabehandling – Barn till den migrerande arbetstagaren – Begrepp – Barn till nämnde arbetstagares make, maka eller registrerade partner – Omfattas
(Artikel 45 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 492/2011, artikel 7.2)
(se punkterna 27, 29, 31 och 32)
Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Sociala förmåner – Begrepp – Familjebidrag som är knutet till att en gränsarbetare utövar avlönad verksamhet i en medlemsstat – Omfattas
(Artikel 45 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 492/2011, artikel 7.2)
(se punkt 28)
Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Sociala förmåner – Familjebidrag som är knutet till att en gränsarbetare utövar avlönad verksamhet i en medlemsstat – Villkor för att bevilja en gränsarbetare detta bidrag för dennes makes, makas eller registrerade partners barn – Krav på att bidra till barnets försörjning – Bevis – Arbetstagaren som inte är bosatt i landet och barnet delar en gemensam bostad – Presumtion för att barnet försörjs – Krav på att dela bostad på heltid – Föreligger inte
(Artikel 45 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordningar nr 883/2004, artikel 1 i och 67, och nr 492/2011, artikel 7.2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 2 led 2)
(se punkterna 33–39, 44 och 45 samt domslutet)
Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Sociala förmåner – Familjebidrag som är knutet till att en gränsarbetare utövar avlönad verksamhet i en medlemsstat – Villkor för att bevilja en gränsarbetare detta bidrag för dennes makes, makas eller registrerade partners barn – Krav på att bidra till barnets försörjning – Bevis – Gränsarbetaren och barnet bor inte tillsammans – Möjlighet att åberopa andra objektiva bevis, såsom till exempel bidrag till kostnaderna för barnets bostad, resor och/eller dagliga uppehälle
(Artikel 45 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordningar nr 883/2004, artikel 1 i och 67, och nr 492/2011, artikel 7.2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 2 led 2)
(se punkt 40)
Fri rörlighet för personer – Arbetstagare – Likabehandling – Sociala förmåner – Familjebidrag som är knutet till att en gränsarbetare utövar avlönad verksamhet i en medlemsstat – Villkor för att bevilja en gränsarbetare detta bidrag för dennes makes, makas eller registrerade partners barn – Krav på att bidra till barnets försörjning – Bevis – Omständigheten att den andra biologiska föräldern eller adoptivföräldern till barnet till maken, makan eller den registrerade partnern till arbetstagaren som inte är bosatt i landet betalar underhållsbidrag eller den omständigheten att denna förälder har rätt till umgänge och boende – Saknar betydelse
(Artikel 45 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordningar nr 883/2004, artikel 1 i och 67, och nr 492/2011, artikel 7.2; Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38, artikel 2 led 2)
(se punkterna 41–43)
Resumé
I samband med mål rörande beslut fattade av Caisse pour l’avenir des enfants (Försäkringskassan för barnens framtid, Luxemburg) (nedan kallad CAE) om att inte utbetala familjebidrag till gränsarbetare klargör EU-domstolen, till följd av en begäran om förhandsavgörande, kravet på att en arbetstagare som inte är bosatt i landet ska bidra till försörjningen av dennes makes, makas eller registrerade partners barn för att kunna erhålla ett sådant bidrag för detta barn i enlighet med unionsrätten.
Klagandena i de nationella målen är gränsarbetare som är bosatta i Belgien, Tyskland eller Frankrike och som arbetar som anställda i Luxemburg.
Genom beslut av CAE nekades klagandena familjebidrag för deras makes, makas eller registrerade partners barn eller fick, med verkan från och med den 1 augusti 2016, de bidrag som de erhållit för sådana barn indragna. Enligt CAE var dessa barn inte barn till de berörda gränsarbetarna och hade således inte ställning som ”familjemedlem” som ger rätt till det familjebidrag som föreskrivs i den luxemburgska lagstiftningen.
Domstolen i första instans biföll gränsarbetarnas överklaganden av dessa beslut, men appellationsdomstolen fastställde CAE:s beslut.
Klagandena i de nationella målen överklagade då till den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen påpekar att EU-domstolen, i domen Caisse pour l’avenir des enfants (
1
), uppställde som villkor för att en gränsarbetare ska ha rätt till familjebidrag för sin makes, makas eller registrerade partners barn, som gränsarbetaren inte är förälder till, att det ska vara bevisat att gränsarbetaren bidrar till barnets försörjning. (
2
)
Eftersom appellationsdomstolen i de nationella målen fann att någon sådan bevisning inte hade lagts fram, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i vilka objektiva omständigheter som kan styrka att det föreligger ett sådant underhåll.
Den hänskjutande domstolen har i detta sammanhang frågat EU-domstolen huruvida artikel 45 FEUF samt artikel 1 led i och artikel 67 i förordning nr 883/2004, jämförda med artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 och med artikel 2 led 2 i direktiv 2004/38 (
3
), såsom de tolkats i unionens rättspraxis, ska tolkas så, att villkoret för att en arbetstagare som inte är bosatt i anställningsmedlemsstaten ska beviljas familjebidrag för sin makes, makas eller registrerade partners barn, det vill säga att arbetstagaren ska bidra till barnets försörjning, är uppfyllt redan av det skälet att arbetstagaren och barnet delar samma bostad, eller om andra objektiva omständigheter ska beaktas för att fastställa att det föreligger ett sådant underhåll.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar inledningsvis att den, vad gäller det familjebidrag som är aktuellt i de nationella målen, redan i domen Caisse pour l’avenir des enfants (
4
) slog fast att ett sådant familjebidrag utgör en social trygghetsförmån i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 (
5
). Den har vidare slagit fast att en nationell lagstiftning strider mot denna bestämmelse om den föreskriver att arbetstagare som inte är bosatta i landet endast kan erhålla detta familjebidrag för sina egna barn, och inte för deras makes eller makas barn som de själva inte är föräldrar till, men som de försörjer, när alla barn som är bosatta i den medlemsstaten har rätt till detta bidrag.
I förevarande fall fann appellationsdomstolen, till följd av denna dom, att CAE hade haft fog för att neka klagandena det aktuella familjebidraget, med motiveringen att de inte stod för hela försörjningen av deras makes, makas eller registrerade partners barn.
EU-domstolen erinrar i detta hänseende om att barn enligt rättspraxis (
6
) presumeras vara beroende för sin försörjning upp till 21 års ålder och att barnet till en gränsarbetares make, maka eller registrerade partner har ställning som familjemedlem som är beroende för sin försörjning objektivt sett kan framgå av att arbetstagaren och det berörda barnet bor tillsammans.
Domstolen drar av detta slutsatsen att det i princip räcker att en arbetstagare som inte är bosatt i landet delar en gemensam bostad med dennes makes, makas eller registrerade partners barn för att visa att arbetstagaren bidrar till barnets försörjning, eftersom den gemensamma bostaden är kännetecknande för en stabil anknytning mellan dessa personer. Varje annan tolkning skulle enligt domstolen inte bara strida mot principen om att de unionsrättsliga bestämmelser som stadfäster den fria rörligheten för arbetstagare ska ges en vid tolkning, utan även strida mot domstolens rättspraxis (
7
), enligt vilken definitionen av familjemedlem i artikel 2 led 2 i direktiv 2004/38 – vilken omfattar släktingar i rakt nedstigande led till maken, makan eller partnern – ska beaktas vid bedömningen av huruvida gränsarbetaren indirekt kan komma i åtnjutande av likabehandling enligt artikel 7.2 i förordning nr 492/2011.
Domstolen drar slutsatsen att det räcker att en arbetstagare som inte är bosatt i landet och dennes makes, makas eller registrerade partners barn bor tillsammans för att styrka att kravet på att bidra till barnets försörjning är uppfyllt. Det kan nämligen presumeras att denna arbetstagare bidrar till att täcka åtminstone en del av hushållets utgifter, det vill säga bland annat kostnader för bostaden och hemmet och således för att tillgodose hushållsmedlemmarnas behov, inbegripet de behov som makens, makans eller den registrerade partnerns barn har. Domstolen preciserar att denna bostad inte nödvändigtvis behöver vara gemensam på heltid. För det första kan barnet, med tanke på hur vanligt det är med ombildade familjer, även bo en del av tiden med sin andra förälder, som kan vara en biologisk förälder eller en adoptivförälder. För det andra kan barnet, på grund av studier, bo en del av tiden utanför hemmet.
Med hänsyn till den hänskjutande domstolens frågor tillägger EU-domstolen, för det första, att de nationella myndigheterna eller, i förekommande fall, de nationella domstolarna inte kan kräva att en arbetstagare som inte är bosatt i landet, utöver bevis för att det finns en gemensam bostad, mer specifikt ska visa att han eller hon bidrar till att täcka de dagliga utgifterna för det berörda barnet eller till att tillgodose det berörda barnets särskilda behov. När en arbetstagare som inte är bosatt i landet och det berörda barnet helt saknar gemensam hemvist, exempelvis på grund av barnets studier, ska arbetstagaren ges möjlighet att styrka att han eller hon fortfarande bidrar till barnets försörjning genom att åberopa andra objektiva omständigheter av viss stabilitet, såsom till exempel bidrag till kostnaderna för barnets bostad, resor och/eller dagliga uppehälle.
För det andra är den omständigheten att den andra biologiska föräldern eller adoptivföräldern till barnet till maken, makan eller den registrerade partnern till arbetstagaren som inte är bosatt i landet betalar underhållsbidrag eller den omständigheten att denna förälder har rätt till umgänge och boende, inte sådana omständigheter som gör det möjligt att utesluta att denna arbetstagare, som delar bostad med barnet, bidrar till barnets försörjning. Ett sådant uteslutande skulle strida mot principen om en vid tolkning av bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare. Detta gäller i än högre grad som den andra biologiska förälderns eller adoptivförälderns betalning av underhållsbidrag inte utgör ett villkor för att neka rätt till familjebidrag för ett barn till maken, makan eller den registrerade partnern till en arbetstagare som är bosatt i landet, när barnet och arbetstagaren delar bostad.
För det tredje kan en arbetstagare som inte är bosatt i landet endast i undantagsfall nekas familjebidrag. Att neka arbetstagaren ett sådant familjebidrag kan endast motiveras om det framgår av handlingarna i målet att arbetstagaren har lämnat oriktiga uppgifter eller i själva verket inte på något sätt bidrar till kostnaderna för barnets försörjning, eftersom dessa helt och hållet bärs av någon annan.
Enligt unionsrätten (
8
) är villkoret för att en arbetstagare som inte är bosatt i anställningsmedlemsstaten ska beviljas familjebidrag för sin makes, makas eller registrerade partners barn, det vill säga att arbetstagaren ska bidra till barnets försörjning, således uppfyllt när det finns en familjegemenskap mellan nämnda arbetstagare och dennes makes, makas eller registrerade partners biologiska barn eller adoptivbarn vilken kännetecknas av att denna arbetstagare och detta barn delar bostad.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Dom av den 2 april 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Barn till make/maka till en gränsarbetare) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
2
)	Domstolen stödde sig på en tolkning av artiklarna 1 i och 67 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen (EUT L 166, 2004, s. 1, och rättelse i EUT L 200, 2004, s. 1), jämförda med artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av den 5 april 2011 om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen (EUT L 141, 2011, s. 1) och med artikel 2 led 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 2004, s. 77 och rättelser i EUT L 229, 2004, s. 35, och EUT L 197, 2005, s. 34).
(
3
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/38/EG av den 29 april 2004 om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven 64/221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (EUT L 158, 2004, s. 77 och rättelser i EUT L 229, 2004, s. 35, och EUT L 197, 2005, s. 34).
(
4
)	Dom av den 2 april 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Barn till make/maka till en gränsarbetare) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
5
)	Det framgår av denna bestämmelse att arbetstagare som inte är bosatta i landet i enlighet med icke-diskrimineringsprincipen ska åtnjuta samma skattemässiga och sociala förmåner som landets egna arbetstagare.
(
6
)	Dom av den 15 december 2016, Depesme m.fl. (C‑401/15–C‑403/15, EU:T:2016:955).
(
7
)	Dom av den 15 december 2016, Depesme m.fl. (C‑401/15–C‑403/15, EU:C:2016:95), och dom av den 2 april 2020, Caisse pour l’avenir des enfants (Barn till make/maka till en gränsarbetare) (C‑802/18, EU:C:2020:269).
(
8
)	Domstolen grundar sig på artikel 45 FEUF, artikel 1 i och artikel 67 i förordning nr 883/2004, jämförda med artikel 7.2 i förordning nr 492/2011 och artikel 2 led 2 i direktiv 2004/38.