61999CC0493_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Kommissionen väckte i slutet av år 1999 talan om fördragsbrott mot Förbundsrepubliken Tyskland i enlighet med artikel 226 EG för åsidosättande av artiklarna 49 EG och 43 EG, enligt vilka inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom gemenskapen respektive inskränkningar i rätten för medborgare i en medlemsstat att etablera sig på en annan medlemsstats territorium är förbjudna.
De fördragsbrott som har lagts Förbundsrepubliken Tyskland till last är att denna medlemsstat hindrar uthyrning av arbetskraft för byggnadsarbeten, vilket är till nackdel för företag i andra medlemsstater, begränsar uthyrning av arbetskraft inom byggnadssektorn till företag som är bundna av samma kollektivavtal samt anser att byggnadsföretag endast är de företag där egna arbetstagare står för mer än 50 procent av arbetstiden vid byggnadsarbeten.
I - Den omtvistade tyska lagstiftningen
2. Enligt 1 § första stycket första meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz (lag om tillfällig anställning) är uthyrning av arbetskraft en verksamhet som är tillståndspliktig med undantag enbart för byggnadsindustrin.
I den andra meningen anges emellertid att det inte är fråga om uthyrning av arbetskraft om den sker inom ett företagskonsortium för ett byggnadsprojekt i vilket arbetsgivaren ingår, om kollektivavtalen för branschen gäller för samtliga företag i konsortiet och om dessa, oberoende av varandra, är skyldiga att uppfylla de förpliktelser som följer av det avtal som reglerar konsortiet.
3. Enligt 1 b § andra meningen är uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag tillåten när de är bundna av samma ramkollektivavtal och kollektivavtal avseende sociala fonder eller omfattas av deras allmänt bindande verkan. Denna bestämmelse infördes i lagen genom 63 § femte stycket i lagen av den 24 mars 1997 och trädde i kraft den 1 januari 1998, varvid den ersatte 12 a § i Arbeitsförderungsgesetz, vilken hade samma innehåll, till vilken kommissionen hänförde sig under det administrativa förfarandet.
II - Det administrativa förfarandet
4. I september 1997 sände kommissionen en skrivelse till de tyska myndigheterna i vilken den hävdade att det beskrivna rättsläget stred mot etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster.
5. Regeringen anförde i sitt svar till kommissionen mot slutet av året att de företag som ingick i konsortier inte var tvungna att ha sitt säte i Tyskland utan att det var tillräckligt att kollektivavtalen för branschen gällde för alla medlemmar i konsortiet. För att dessa skall gälla är det enligt rättspraxis tillräckligt att ett företag har ett driftställe i Tyskland med anställda byggnadsarbetare. Regeringen har försäkrat att det under de senaste tio åren inte har uppkommit något fall där 1 § första stycket andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz har tolkats på annat sätt. Detsamma gäller uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag, vilka inte heller är skyldiga att ha säte i Tyskland.
Kravet att företagen skall vara bundna av samma kollektivavtal är däremot oeftergivligt eftersom det råder osäkerhet inom denna industrisektor, som i annat fall skulle kunna utsättas för lönedumpning i strid med syftet med direktivet om utstationering av arbetstagare.
6. Kommissionen lät sig inte övertygas av dessa argument utan sände i december 1998 ett motiverat yttrande till den tyska regeringen, som inte svarade inom den tid om två månader som angavs för ändamålet.
7. Den behörige statssekreteraren vid ministeriet för arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor sände i juni 1999 till kommissionsledamoten Mario Monti en skrivelse i vilken statssekreteraren förklarade att den nationella lagstiftningen skulle ändras. Ministern bifogade en kopia av ett förslag till den planerade reformen och bad att kommissionen skulle vänta med att väcka talan vid domstolen.
8. Eftersom det var fråga om ett förslag till ändringar och de förväntade ändringarna inte var tillräckliga för att undanröja fördragsbrottet beslutade kommissionen att väcka denna talan.
III - Förfarandet vid domstolen
9. Kommissionens ansökan inkom till domstolen den 21 december 1999 och svaromålet den 9 mars 2000. Dessa två handlingar kompletterades med en replik och en duplik.
10. När det skriftliga förfarandet hade avslutats beslutade domstolen i enlighet med artikel 44a i rättegångsreglerna att förhandling inte skulle hållas, eftersom parterna inte hade begärt att få yttra sig muntligen.
IV - Prövning av talan
A - Åsidosättande av artikel 49 EG
11. Kommissionen anser att den tyska lagstiftningen strider mot friheten att tillhandahålla tjänster av två skäl, för det första eftersom den hindrar företag från andra medlemsstater att delta i konsortier som bildats för att utföra byggnadsarbeten och för det andra eftersom den hindrar uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag om de inte är bundna av kollektivavtalen för branschen. Jag skall pröva dessa två grunder i denna ordning.
a) Deltagande av företag från andra medlemsstater i ett konsortium som bildats för att utföra byggnadsarbeten
12. Kommissionen har konstaterat att 1 § första stycket andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz, när det i denna föreskrivs att tillstånd under vissa förutsättningar inte behövs för uthyrning av arbetskraft för byggnadsarbete, medför att byggnadsföretag från andra medlemsstater kan ingå i konsortier endast om de har ett driftställe med byggnadsarbetare i Tyskland och om dessa byggnadsföretag är bundna av de tyska kollektivavtalen för branschen.
I själva verket är det omöjligt för dem att utstationera arbetstagare från den ort där företaget har sitt säte eller från driftställen i andra medlemsstater till ett konsortium som bildats i Tyskland, normalt i form av ett civilrättsligt bolag, utan att konsortiet förlorar möjligheten att uppfylla 1 § första stycket andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz. Enligt denna skall, för att denna åtgärd inte skall anses som uthyrning av arbetskraft, de tyska kollektivavtalen för branschen gälla för alla deltagare i konsortiet. Företag från andra stater i Europeiska unionen som inte uppfyller detta villkor tillåts därför inte att delta i dessa konsortier, med den följden att de inte kan åtnjuta den frihet att tillhandahålla tjänster som föreskrivs i fördraget.
Därigenom hindras små och medelstora företag i andra medlemsstater att delta i omfattande byggnadsprojekt i Tyskland, eftersom i de allra flesta fall endast en sammanslutning av flera företag av denna sort inom ett konsortium kan genomföra projektet, och vid mycket stora projekt gör sig denna lösning gällande även för större byggnadsföretag.
13. Den tyska regeringen har vitsordat redogörelsen för de faktiska omständigheterna och beskrivningen av det administrativa förfarandet enligt ansökan. Den är däremot av avvikande mening när det gäller den rättsliga bedömningen.
Den har för det första påpekat att kravet att ett företag skall vara bundet av ett kollektivavtal inte innebär en diskriminering av utländska företag eftersom samma krav gäller för de tyska företagen. Den har för det andra hävdat att eftersom kollektivavtalen gäller endast i Tyskland är det nödvändigt att de utländska företagen har ett driftställe i Tyskland som är bundet av kollektivavtalen för branschen. Detta driftställe skall vara klart skilt från moderbolaget i en annan medlemsstat och skall ha anställda byggnadsarbetare, även om det inte är nödvändigt att det anställer personal i sitt eget namn. Under alla förhållanden anser den tyska regeringen att den omtvistade lagstiftningen, enligt vilken yrkesmässig uthyrning av arbetskraft i byggnadsindustrin endast är tillåten i undantagsfall och på mycket strikta villkor, inte strider mot gemenskapsrätten.
14. Jag är ense med kommissionen om att den tyska lagstiftningen innebär en dold diskriminering på grund av nationalitet.
15. Skyldigheten att avskaffa inskränkningarna i friheten att tillhandahålla tjänster innebär enligt domstolens tolkning ett förbud mot all diskriminering av den som tillhandahåller tjänster på grund av dennes nationalitet eller den omständigheten att han är etablerad i en annan medlemsstat än den där tjänsten skall utföras. Enligt vad domstolen har förklarat förbjuder principen om likabehandling, som artikel 49 EG är ett särskilt uttryck för, inte enbart öppen diskriminering på grund av nationalitet utan även all dold diskriminering som, genom tillämpning av andra särskiljningskriterier, i praktiken leder till samma resultat.
16. Den tyska lagstiftningen tillämpas på såväl tyska företag som företag i andra medlemsstater, men den innefattar ett villkor som den största delen av de förstnämnda uppfyller men mycket få av de senare. För att hyra ut arbetskraft för byggnadsarbeten inom ett konsortium måste ett företag i en annan medlemsstat i praktiken skapa ett fast driftställe och anställa byggnadsarbetare i Tyskland, eftersom det annars inte skulle uppfylla villkoret i lagen att samtliga företag i konsortiet skall vara bundna av kollektivavtalen för branschen. Ett utländskt företag som inte uppfyller detta villkor saknar därför möjlighet att godtas som deltagare i konsortiet och att utöva sin rätt att fritt tillhandahålla tjänster.
Det är riktigt att de tyska företagen inte är skyldiga att ansluta sig till ett kollektivavtal, varför alla inte befinner sig i samma rättsliga situation. De som önskar delta i ett konsortium behöver emellertid endast ansluta sig till det kollektivavtal som de andra företagen i gruppen omfattas av, medan företag i andra medlemsstater måste bilda ett fast driftställe, som inte kan vara endast en filial, eftersom de dessutom måste anställa byggnadsarbetare i Tyskland. Domstolen har fastställt att om ett krav på tillstånd utgör en begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster, utgör kravet på fast driftställe just motsatsen till denna frihet. Ett sådant krav medför att artikel 49 i fördraget helt fråntas sin ändamålsenliga verkan, en artikel som nämligen avser att avskaffa inskränkningarna i friheten att tillhandahålla tjänster för personer som inte är etablerade i den medlemsstat där tjänsten skall utföras.
Jag är ense med kommissionen om att denna likabehandling mellan nationella och utländska företag endast är formell och om att den i själva verket hindrar byggnadsföretag i andra medlemsstater att erbjuda sina tjänster i Tyskland.
b) Uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag när de inte är bundna av kollektivavtalen för branschen
17. Kommissionen har i detta avseende hävdat att, när möjligheten att hyra ut arbetskraft mellan byggnadsföretag i 1 b § andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz begränsas till dem som är bundna av samma ramkollektivavtal eller kollektivavtal om sociala fonder eller omfattas av deras allmänt bindande verkan, detta innebär att det uppställs ett villkor som endast ett företag som är etablerat i Tyskland med anställda i denna stat kan uppfylla. I praktiken kan ett byggnadsföretag som är verksamt i en medlemsstat inte hyra ut arbetskraft till tyska företag, inte ens till företag som ingår i samma koncern i Tyskland.
18. Svaranderegeringen har medgett att det ifrågavarande förbudet mot uthyrning av arbetskraft är en inskränkning, om än liten, i friheten att tillhandahålla tjänster. Den har anfört att för att vara bundna av ett kollektivavtal i Tyskland är det inte nödvändigt att utländska företag flyttar sitt säte till denna stat utan det räcker att de öppnar ett fast driftställe som är bundet av ett kollektivavtal som har förklarats vara allmänt bindande eller att de omfattas av ett företagskollektivavtal. Den tyska regeringen har påpekat att den har följt Italiens exempel, i vilket land uthyrning av arbetskraft är allmänt förbjuden, och Nederländernas, där sådan uthyrning är förbjuden inom byggnadsbranschen. I Tyskland är förbudet inte absolut eftersom det föreskrivs undantag som syftar till att samma socialrättsliga och arbetsrättsliga bestämmelser skall gälla för alla arbetstagare inom byggnadsindustrin.
19. Som kommissionen helt riktigt har påpekat i sin replik visar den omständigheten att den tyska lagstiftaren har antagit bestämmelser som dem i 1 § första stycket andra meningen och i 1 b § andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz att det finns ett behov av uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag i en sektor som kännetecknas av en konjunkturberoende och fluktuerande efterfrågan beroende på regionen. Under dessa förhållanden har företag i andra medlemsländer, om de i princip utesluts från möjligheten att bedriva denna verksamhet, sämre villkor för att konkurrera på den tyska marknaden varför inte endast deras möjlighet att hyra ut arbetskraft begränsas utan även deras möjlighet att tillhandahålla tjänster inom byggnadssektorn.
20. Jag är således ense med kommissionen om att de omtvistade tyska bestämmelserna är diskriminerande för byggnadsföretag som är etablerade i andra medlemsstater.
B - Åsidosättande av artikel 43 EG
21. Kommissionen har anfört att enligt den tyska lagstiftningen kan endast företag i vilka företagets egna arbetstagare står för mer 50 procent av arbetstiden vid byggnadsarbeten vara byggnadsföretag. På grund av detta krav är det inte intressant för byggnadsföretag i andra medlemsstater, som endast eller huvudsakligen har teknisk och försäljningsrelaterad personal för att göra direkt reklam eller starta projekt, att bilda filialer.
Denna bedömning följer av artikel 1, avsnitt IV, punkt 4, i ramkollektivavtalet för byggnadsindustrin och artikel 1, avsnitt IV, i kollektivavtalet om sociala fonder för denna industri. Företag som inom ramen för en sammanslutning med byggnadsföretag uteslutande eller huvudsakligen utför uppgifter åt sina medlemmar avseende administration, försäljning, planering, laboratoriearbete eller redovisning omfattas också av dessa kollektivavtals tillämpningsområde under förutsättning att företagen inte är parter i ett särskilt kollektivavtal. En tysk filial vars anställda i huvudsak består av teknisk och försäljningsrelaterad personal och som är associerad med byggnadsföretag vars personal till mer än 50 procent består av branscharbetare kan åberopa 1 b § andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz och hyra ut anställda, medan en filial till ett företag i en annan medlemsstat, som endast har teknisk och försäljningsrelaterad personal anställd i Tyskland, inte kan göra detta eftersom de byggnadsföretag som det är associerat med är utländska.
22. Den tyska regeringen har medgett att för att den omtvistade bestämmelsen skall vara tillämplig krävs att uthyrningen genomförs för att utföra arbeten som i allmänhet utförs av byggnadsarbetare och att företagen är bundna av samma kollektivavtal. För att företagen skall uppfylla dessa villkor skall byggnadsarbetare vara anställda i företagen och skall företaget i huvudsak, det vill säga under mer än 50 procent av den totala arbetstiden i företaget, bedriva verksamhet som är typisk för byggnadsindustrin.
Den tyska regeringen har hävdat att den bestämmelse i ramkollektivavtalet för byggnadsindustrin som kommissionen har hänvisat till saknar relevans. Det är fråga om en bestämmelse som arbetsmarknadens parter har antagit, vars syfte är att det skall undvikas att byggnadsarbetare utesluts från avtalet till följd av att dess produktionsbransch avskiljs, men som inte har till syfte att underlätta uthyrning av arbetskraft. Bestämmelsen är inte tillämplig eftersom arbetarna inte utför sådan verksamhet som den avser. Företag som har huvudsakligen teknisk och försäljningsrelaterad personal anställd i Tyskland omfattas således inte i sig av tillämpningsområdet för 1 b § i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz och kan inte bedriva uthyrning av arbetskraft eftersom de inte har egna byggnadsarbetare.
23. Jag är ense med kommissionen även på denna punkt. Företag i andra medlemsstater som vill etablera sig i Tyskland diskrimineras eftersom de tvingas att välja en viss etableringsform och att avstå från att bilda filialer med teknisk och försäljningsrelaterad personal. Om de får en order kan de inte utföra arbetet genom att anlita arbetskraft från andra filialer eller från sitt moderbolag i en annan medlemsstat utan måste ha ett fast driftställe med anställda byggnadsarbetare. Filialer till tyska företag anses däremot alltid som byggnadsföretag även om de inte i strikt mening uppfyller arbetstidskravet om 50 procent.
Jag anser därför att den omtvistade lagstiftningen är diskriminerande, eftersom den medför att filialer till tyska företag behandlas på ett annat sätt än filialer till företag i andra medlemsstater, till nackdel för de senare.
C - Huruvida den diskriminerande tyska lagstiftningen är berättigad
24. Eftersom 1 § första stycket andra meningen och 1 b § andra meningen i Arbeitsnehmerüberlassungsgesetz innebär dold diskriminering på grund av nationalitet som är förbjuden enligt artiklarna 49 EG och 50 EG i fråga om friheten att tillhandahålla tjänster, och enligt artikel 43 EG när det gäller etableringsfriheten, återstår det för mig att undersöka om dessa bestämmelser kan vara berättigade.
25. Den tyska regeringen har ägnat en stor del av sina inlagor till att föra fram skäl för att den beskrivna särbehandlingen är berättigad. Den utgår från grunden att friheten att tillhandahålla tjänster är en rättighet som kan begränsas av bestämmelser om skydd av allmänintresset. Genom uthyrningsförbudet inom byggnadsindustrin och de restriktiva villkoren för undantag har lagstiftaren velat skydda arbetstagarnas rättigheter, arbetstagare som löper risk att utnyttjas på grund av den osäkerhet som anställning inom denna industribransch innebär, och säkerställa nödvändigt socialt skydd för dem.
Innan dessa bestämmelser trädde i kraft hyrde byggnadsföretag arbetskraft för att dölja olagliga förhållanden som frodades i skydd av de förhållanden som kännetecknar anställning i denna sektor av ekonomin, varvid ordningen på denna arbetsmarknad och de sociala trygghetsrättigheterna för en del av arbetarna hotades. Förhållandena försvårade i betydande omfattning myndigheternas kontroller i deras kamp mot svartarbete. Uthyrning av arbetskraft inom byggnadsbranschen i Tyskland av ett företag i en annan medlemsstat begränsades därför genom bestämmelser som uppfyller proportionalitetsprincipen eftersom de är lämpliga för att uppnå det eftersträvade målet och nödvändiga, och dessutom ändamålsenliga, för att nå det.
De är lämpliga, eftersom det undviks att det vid byggnadsarbeten finns arbetstagare som hyrts ut till företag för vilka kollektivavtal för byggnadsbranschen inte gäller. De hindrar lönedumpning som förorsakar snedvridningar av konkurrensen, eftersom företag som hyr ut arbetskraft annars skulle åtnjuta förmånen att inte vara skyldiga att betala avgifter för sina arbetstagare till industrins sociala fonder.
De är nödvändiga, för om företag som inte omfattas av kollektivavtalen för branschen var fullständigt fria att hyra arbetskraft skulle en stor del av arbetstagarna gå miste om det skydd som de åtnjuter enligt kollektivavtalen i fråga om arbetstider, betald ledighet, semesterlön och andra sociala förmåner.
De är också ändamålsenliga, eftersom ordningen på arbetsmarknaden inom byggnadsindustrin upprätthålls genom dem. Mot bakgrund av det eftersträvade syftet, innebär skyldigheten för företag som hyr arbetstagare inom byggnadssektorn att vara bundna av kollektivavtalen för branschen en mycket liten och ändamålsenlig inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster och i etableringsfriheten.
26. Jag skall inte förneka att den motivering som den tyska regeringen har redogjort för i detta avseende väcker min sympati. Jag är emellertid av annan mening när det gäller övervägandet att den fara som arbetarnas rättigheter är utsatta för vid uthyrning av arbetskraft, som har speciell betydelse inom byggnadsbranschen, är tillräcklig för att motivera den omtvistade diskrimineringen.
27. Domstolen har redan i domen i målet Webb fastställt att en verksamhet som består i att ett företag mot ersättning hyr ut arbetskraft som förblir anställd hos det företaget utan att det ingås anställningsavtal med beställaren, utgör en verksamhet som uppfyller de villkor som föreskrivs i artikel 50 EG första stycket. Den skall följaktligen betraktas som en tjänst i den mening som avses i den bestämmelsen.
28. I det första stycket i artikel 49 EG och det första stycket i artikel 43 EG åläggs medlemsstaterna en skyldighet att avskaffa inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster och i etableringsfriheten. I det tredje stycket i artikel 50 EG tillerkänns personer som tillhandahåller tjänster en rätt att tillfälligt utöva sin verksamhet i en annan medlemsstat på samma villkor som landet uppställer för sina egna medborgare, medan etableringsfriheten i enlighet med det andra stycket i artikel 43 EG innefattar rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare. Båda bestämmelserna har direkt effekt och kan åberopas vid de nationella domstolarna sedan övergångsperioden löpt ut.
29. Domstolen har i detta avseende fastslagit att nationella regler som inte utan åtskillnad är tillämpliga på tjänster oavsett deras ursprung, och som därmed är diskriminerande, endast är förenliga med gemenskapsrätten om de kan hänföras till en uttrycklig undantagsbestämmelse. Enligt artikel 55 i fördraget tillämpas artiklarna 45-48 EG i kapitlet om etableringsrätt på friheten att tillhandahålla tjänster. De nationella bestämmelser som föreskriver särskild behandling av utländska medborgare och som är motiverade av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa utgör enligt artikel 46 undantag från de båda friheterna.
Eftersom den omtvistade tyska lagstiftningen är diskriminerande kan den vara berättigad endast av ett av dessa tre skäl, av vilka det är klart att de avseende allmän säkerhet och allmän hälsa är uteslutna.
30. Vad gäller grunden allmän ordning har domstolen gjort den tolkningen att detta undantag förutsätter att det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse och att det, liksom alla avvikelser från en grundläggande princip i fördraget, skall tolkas restriktivt. Under alla förhållanden syftar medlemsstaternas möjlighet att, av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, begränsa friheten att tillhandahålla tjänster och etableringsfriheten till att göra det möjligt för medlemsstaterna att neka de personer inresa till eller uppehåll på deras territorium som kan utgöra en fara för skyddet av sådana allmänna intressen.
31. Som svaranderegeringen har påpekat kan uthyrning av arbetskraft inom ett konsortium för byggnadsarbeten i Tyskland från företag som är etablerade i andra medlemsstater eller uthyrning av arbetskraft från sådana företag till andra tyska byggnadsföretag försvåra myndigheternas kontroll av att arbetstagarnas anställningsrättigheter och deras rättigheter inom området för social trygghet iakttas. Det kan emellertid inte på allvar hävdas att sådan uthyrning utgör en fara för den allmänna ordningen i förbundsrepubliken.
32. Enligt min mening föreligger således inget av de skäl som föreskrivs i artikel 46 EG som kan motivera en lagstiftning som innebär diskriminering av företag i andra medlemsstater som önskar utöva sin etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster i Tyskland.
33. På de anförda skälen anser jag att talan är välgrundad och skall bifallas.
V - Rättegångskostnader
34. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångsreglerna, om detta har yrkats. Eftersom jag föreslår att kommissionens talan skall bifallas och kommissionen har begärt att Förbundsrepubliken Tyskland skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, skall denna part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI - Förslag till avgörande
35. I enlighet med mitt resonemang ovan föreslår jag att domstolen skall
1) fastställa att Förbundsrepubliken Tyskland har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 49 EG och 43 EG genom att för uthyrning av arbetskraft kräva att alla företag inom ett konsortium för byggnadsarbeten skall vara bundna av nationella kollektivavtal för byggnadsbranschen, genom att begränsa uthyrning av arbetskraft mellan byggnadsföretag till dem som är bundna av samma kollektivavtal och genom att endast sådana företag där företagets egna arbetstagare står för mer än 50 procent av arbetstiden vid byggnadsarbeten anses vara byggnadsföretag, och
2) förplikta Förbundsrepubliken Tyskland att ersätta rättegångskostnaderna.