62020CJ0577_RES
Mål C‑577/20
A
(begäran om förhandsavgörande från Högsta förvaltningsdomstolen (Finland))
Domstolens dom (första avdelningen) av den 16 juni 2022
”Begäran om förhandsavgörande – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Direktiv 2005/36/EG – Artikel 2 – Tillämpningsområde – Artikel 13.2 – Reglerade yrken – Villkor för att i en medlemsstat få tillträde till yrkestiteln psykoterapeut på grundval av ett examensbevis i psykoterapi som utfärdats av ett universitet som är etablerat i en annan medlemsstat – Artiklarna 45 och 49 FEUF – Fri rörlighet och etableringsfrihet – Bedömning av huruvida den aktuella utbildningen är likvärdig – Artikel 4.3 FEU – Principen om lojalt samarbete mellan medlemsstaterna – Den mottagande medlemsstatens möjlighet att ifrågasätta vilken kunskaps- och kvalifikationsnivå som ett examensbevis som har utfärdats i en annan medlemsstat kan presumeras påvisa – Villkor”
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Arbetstagare – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Tillämpningsområdet för direktiv 2005/36 – Reglerade yrken – Villkoret att ha utövat det berörda yrket i en annan medlemsstat är inte uppfyllt – Ansökan om erkännande av yrkeskvalifikationer som inges i den mottagande medlemsstaten – Omfattas inte – Inskränkningar som följer av den mottagande medlemsstatens lagstiftning om utövande av vissa verksamheter – Skyldighet för nämnda medlemsstat att undersöka huruvida de examensbevis och kvalifikationer som sökanden innehar överensstämmer med vad som krävs enligt nationell rätt
(Artiklarna 45 och 49 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36, artikel 13.2)
(se punkterna 34, 35, 37 och 40–44 samt punkt 1 i domslutet)
Fri rörlighet för personer – Etableringsfrihet – Arbetstagare – Erkännande av yrkeskvalifikationer – Rätt att utöva ett reglerat yrke i den mottagande medlemsstaten – Den behöriga myndigheten i denna medlemsstat ska anse att ett examensbevis som utfärdats av en myndighet i en annan medlemsstat är sanningsenligt – Denna myndighet hyser allvarliga tvivel, grundade på konkreta omständigheter, om vilken kunskaps- och kvalifikationsnivå som sökanden kan antas ha förvärvat – Den berörda myndigheten har rätt att begära att den utfärdande myndigheten ska ompröva detta examensbevis – Uppgifter som kan bestå i information som lämnats av andra personer än organisatörerna av den berörda utbildningen eller av myndigheter i en annan medlemsstat inom ramen för deras verksamhet – Utrymme för skönsmässig bedömning för den myndighet som har utfärdat utbildningsbeviset i fråga
(Artikel 4.3 FEU; artiklarna 45 och 49 FEUF)
(se punkterna 45–52, 54, 55 och 57 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
A, som är finsk medborgare, genomgick en utbildning i psykologi, som anordnades i Finland, och som hölls på finska, vid ett universitet i Förenade kungariket, i samarbete med ett finskt bolag, och efter vilken A erhöll en påbyggnadsexamen från detta universitet i november 2017. Hon ansökte då hos Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Tillstånds- och tillsynsverket för social- och hälsovården, Finland) (nedan kallat Valvira) om rätt att få använda yrkestiteln psykoterapeut, som är en skyddad yrkestitel enligt den finska lagstiftningen. Tidigare under året hade Valvira kontaktats av tidigare deltagare i utbildningen, vilka hade varnat om möjliga brister i utbildningens faktiska innehåll.
År 2018 avslog Valvira A:s ansökan med motiveringen att man inte kunde säkerställa att denna utbildning uppfyllde kraven för utbildning till psykoterapeut i Finland. I april 2019 ogillade Helsingfors förvaltningsdomstol A:s överklagande av detta beslut och fastställde Valviras tolkning.
A överklagade denna dom till den hänskjutande domstolen, Högsta förvaltningsdomstolen (Finland). Den hänskjutande domstolen har påpekat att yrket psykoterapeut inte är reglerat i Förenade kungariket och att den berörda personen, som inte har utövat yrket psykoterapeut i en annan medlemsstat där yrket inte är reglerat, såsom krävs enligt artikel 13.2 i direktiv 2005/36 (
1
), inte kan göra anspråk på att få tillträde till detta yrke i Finland med stöd av detta direktiv. Den hänskjutande domstolen vill emellertid få klarhet i huruvida A:s situation även ska prövas mot bakgrund av principerna om fri rörlighet för arbetstagare (
2
) och etableringsfriheten (
3
) och, om så är fallet, huruvida den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten, vid bedömningen av huruvida relevanta kunskaper och kvalifikationer är likvärdiga, kan grunda sig på andra uppgifter än dem som lämnats av det universitet som utfärdat det aktuella examensbeviset.
Domstolen besvarar den första frågan jakande, eftersom den anser att en ansökan om tillträde till ett reglerat yrke, som omfattas av dessa villkor, ska bedömas mot bakgrund av artikel 45 FEUF eller artikel 49 FEUF. Domstolen anser dessutom att den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten, till vilken en sådan ansökan har ingetts, är skyldig att betrakta ett examensbevis som utfärdats av en annan medlemsstats myndighet som sanningsenligt. Det är endast när denna myndighet hyser allvarliga tvivel, grundade på vissa konkreta omständigheter, vars räckvidd domstolen preciserar, som denna myndighet kan begära att den utfärdande myndigheten ska ompröva detta examensbevis och, i förekommande fall, återkalla det. Om denna myndighet inte återkallar sitt examensbevis är det endast i undantagsfall, när omständigheterna i det enskilda fallet på ett uppenbart sätt visar att utbildningsbeviset i fråga inte är sanningsenligt, som myndigheten i värdmedlemsstaten kan ifrågasätta det välgrundade i utfärdandet av nämnda utbildningsbevis.
Domstolens bedömning
Domstolen preciserar för det första att den aktuella situationen omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 2005/36, eftersom det berörda beviset på formella kvalifikationer har utfärdats i en annan medlemsstat än den mottagande medlemsstaten. Det framgår emellertid att den berörda personen inte uppfyller kravet i artikel 13.2 i direktiv 2005/36 på att ha utövat yrket psykoterapeut under den minimiperiod som avses i denna bestämmelse, vilket innebär att hon inte kan åberopa någon ordning för erkännande av yrkeskvalifikationer som införts genom detta direktiv.
I sin bedömning av A:s situation mot bakgrund av artiklarna 45 och 49 FEUF, erinrar domstolen om att genomförandet av den fria rörligheten för personer innebär att medlemsstaterna inte får neka sina medborgare som har förvärvat yrkeskvalifikationer i en annan medlemsstat rätten att åtnjuta de friheter som de tillerkänns genom dessa två bestämmelser. Myndigheterna i en medlemsstat, som har att ta ställning till en ansökan om tillstånd att utöva ett reglerat yrke, ska dessutom beakta samtliga de utbildningsbevis, examensbevis och andra behörighetsbevis, liksom den relevanta erfarenhet som den berörde har förvärvat, genom att göra en jämförelse mellan å ena sidan den kompetens som intygas genom dessa behörighetsbevis och denna erfarenhet och å andra sidan de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt den nationella lagstiftningen. Eftersom denna princip utgör en del av de grundläggande friheter som stadfästs i EUF-fördraget, kan den omständigheten att det har antagits ett antal direktiv om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis, däribland direktiv 2005/36, inte medföra att det blir svårare att erkänna utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis i situationer som inte omfattas av dessa direktiv. I en situation där det inte går att åberopa något av de system för erkännande av yrkeskvalifikationer som införts genom direktiv 2005/36, ska den berörda mottagande medlemsstaten således iaktta sina skyldigheter i fråga om erkännande av yrkeskvalifikationer med utgångspunkt i artiklarna 45 och 49 FEUF.
Domstolen anger för det andra att det ovannämnda förfarandet för jämförande undersökning av de olika behörighetsbevisen och erfarenheterna ska ge myndigheterna i den mottagande medlemsstaten möjlighet att objektivt kontrollera huruvida det utländska examensbeviset visar att dess innehavare har kunskaper och kvalifikationer som är om inte identiska så åtminstone likvärdiga med de som intygas genom ett nationellt examensbevis. Denna bedömning av det utländska examensbevisets likvärdighet ska ske uteslutande med beaktande av den kunskaps- och kvalifikationsnivå som innehavaren av ett sådant examensbevis kan antas ha uppnått, med hänsyn till vad som i beviset intygas om innehållet i och varaktigheten av den teoretiska och praktiska utbildning som har genomförts. Eftersom denna jämförelse förutsätter ett ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna för utfärdade behörighetsbevis, är den mottagande medlemsstatens myndighet i princip skyldig att betrakta ett utbildningsbevis som har utfärdats av myndigheten i en annan medlemsstat som sanningsenligt. Det är endast när den mottagande medlemsstatens myndighet hyser allvarliga tvivel, grundade på konkreta omständigheter som utgör en rad samstämmiga indicier som ger anledning att tro att det examensbevis som sökanden åberopar inte återspeglar den kunskaps- och kvalifikationsnivå som denne kan antas ha förvärvat, som denna myndighet kan begära att den utfärdande myndigheten, mot bakgrund av dessa omständigheter, ska ompröva huruvida det var berättigat att utfärda detta examensbevis, varvid den sistnämnda myndigheten i förekommande fall ska återkalla examensbeviset. Bland dessa konkreta uppgifter kan bland annat information som lämnats av andra personer än organisatörerna av den berörda utbildningen ingå. När den utfärdande myndigheten, mot bakgrund av nämnda omständigheter, har gjort en ny prövning av huruvida det var berättigat att utfärda examensbeviset, utan att dra tillbaka det, är det endast i undantagsfall, när omständigheterna i det enskilda fallet uppenbart visar att det aktuella examensbeviset inte är äkta, som myndigheten i den mottagande medlemsstaten kan ifrågasätta det välgrundade i utfärdandet av nämnda utbildningsbevis.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/36/EG av den 7 september 2005 om erkännande av yrkeskvalifikationer (EUT L 255, 2005, s. 22).
(
2
)	Principen om fri rörlighet för arbetstagare föreskrivs i artikel 45 FEUF.
(
3
)	Principen om fri rörlighet för arbetstagare regleras å sin sida i artikel 49 FEUF.