62024CJ0221
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
23 октомври 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Околна среда — Отпадъци — Регламент (ЕО) № 1013/2006 — Член 24, параграф 2 — Превоз — Обратно вземане при незаконен превоз — Обратно вземане на отпадъци от компетентния орган по изпращането — Задължение или право на този орган да оползотворява или обезврежда отпадъците въпреки възражението на първоначалния изпращач — Член 17, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на собственост — Валидност“
По съединени дела C‑221/24 и C‑222/24
с предмет две преюдициални запитвания, отправени на основание член 267 ДФЕС от Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Апелативен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда — със седалище в Стокхолм, Швеция) с актове от 12 март 2024 г., постъпили в Съда на 22 март 2024 г., в рамките на производства по дела
Naturvårdsverket
срещу
UQ (C‑221/24),
IC (C‑222/24),
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: F. Biltgen, председател на състава, T. von Danwitz, заместник-председател на Съда, изпълняващ функциите на съдия от първи състав, I. Ziemele, A. Kumin и S. Gervasoni (докладчик), съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: C. Strömholm, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 27 февруари 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Naturvårdsverket, от Y. Lindén и L. Vogel, miljöjurister,
–
за Европейския парламент, от A. Ahlvin, W. D. Kuzmienko и A. Neergaard, в качеството на представители,
–
за Съвета на Европейския съюз, от J. Himmanen и A. Maceroni, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от M. Björkland и T. S. Bohr, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 22 май 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 24, параграф 2, първа алинея, букви в) и г) от Регламент (ЕО) № 1013/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно превози на отпадъци (ОВ L 190, 2006 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 16, стр. 172), както и до валидността на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от този регламент с оглед на правото на собственост, установено в член 17, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитванията са отправени в рамките на два спора между Naturvårdsverket (Агенция за опазване на околната среда, Швеция) (наричана по-нататък „Агенцията“) и UQ (дело C‑221/24), съответно IC (дело C‑222/24) по повод на обработването от страна на Агенцията на отпадъци, които се съдържат в контейнери, изнасяни от UQ и IC.
Правна уредба
Международното право
3
Преамбюлът на Конвенцията за контрол на трансграничното движение на опасни отпадъци и тяхното обезвреждане, подписана в Базел на 22 март 1989 г., одобрена от името на Европейската икономическа общност с Решение 93/98/ЕИО на Съвета от 1 февруари 1993 г. (ОВ L 39, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 7, стр. 212, наричана по-нататък „Базелската конвенция“), гласи, че трансграничното движение на опасни и други отпадъци трябва да се разрешава само в случай че транспортирането и крайното обезвреждане на тези отпадъци са екологосъобразни.
4
Член 9 от Базелската конвенция, озаглавен „Незаконен трафик“, гласи в параграф 2:
„В случай на трансгранично движение на опасни или други отпадъци, отнасяно към категорията на незаконния трафик в резултат на поведението на износителя или производителя, държавата износител ще трябва да осигури въпросните отпадъци:
а)
да бъдат върнати обратно от износителя или производителя или ако е необходимо, от самата държава износител на нейна територия, или ако това е практически невъзможно,
б)
|да бъдат обезвредени по друг начин в съответствие с разпоредбите на тази конвенция
в рамките на 30 дни от момента на уведомяване на държавата износител относно незаконния трафик или друг такъв период от време, за който заинтересованите държави могат да се споразумеят. За целта заинтересованите страни няма да се противопоставят, да пречат или да предотвратяват връщането на тези отпадъци в държавата износител“.
Правото на Съюза
Хартата
5
Член 17 от Хартата, озаглавен „Право на собственост“, предвижда в параграф 1:
„Всеки има право да се ползва от собствеността на имуществото, което е придобил законно, да го ползва, да се разпорежда с него и да го завещава. Никой не може да бъде лишен от своята собственост, освен в обществена полза, в предвидените със закон случаи и условия и срещу справедливо и своевременно обезщетение за понесената загуба. Ползването на имуществото може да бъде уредено със закон до степен, необходима за общия интерес“.
6
Член 52 от Хартата, озаглавен „Обхват и тълкуване на правата и принципите“, предвижда в параграф 1:
„Всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от настоящата Харта, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното съдържание на същите права и свободи. При спазване на принципа на пропорционалност ограничения могат да бъдат налагани, само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора“.
Директива 2008/98/ЕО
7
Директива 2008/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 19 ноември 2008 година относно отпадъците и за отмяна на определени директиви (ОВ L 312, 2008 г., стр. 3) (наричана по-нататък „Директива 2008/98“), към която препраща Регламент №o1013/2006, изменен с Регламент №o660/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 г. (ОВ L 189, 2014 г., стр. 135), установява правна рамка за третирането на отпадъците в Съюза.
8
Както следва от съображение 6 от Директива 2008/98, „[п]ървата цел на всяка политика в областта на отпадъците следва да бъде минимизирането на отрицателните последици от образуването и управлението на отпадъците върху човешкото здраве и околната среда“.
9
Член 3 от тази директива e озаглавен „Определения“ и има следното съдържание:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„отпадък“ e всяко вещество или предмет, от който притежателят се освобождава или възнамерява да се освободи, или е длъжен да се освободи;
[…]“.
10
Член 15 от посочената директива е озаглавен „Отговорност за управлението на отпадъците“ и параграфи 1 и 2 от него предвиждат:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки първоначален причинител на отпадъци или друг притежател извършва самостоятелно третирането на отпадъците или поверява третирането на търговец, организация или предприятие, извършващи дейности по третиране на отпадъци, или третирането се организира от частна или обществена организация за събиране на отпадъци, в съответствие с членове 4 и 13.
2.   Когато отпадъците са прехвърлени от първоначалния причинител или притежател към едно от посочените в параграф 1 физически или юридически лица за предварително третиране, не отпада отговорността за извършване на цялостно оползотворяване или обезвреждане като общо правило.
[…]“.
11
Съгласно член 16, параграф 1 от тази директива „[д]ържавите членки вземат подходящи мерки […] за създаване на интегрирана и подходяща мрежа от инсталации за обезвреждане на отпадъци […]“.
Регламент № 1013/2006
12
Както следва от съображение 1 от Регламент № 1013/2006, той има за основна и преобладаваща цел и компонент опазването на околната среда. Освен това, съгласно съображения 3, 7 и 8 от него:
„(3)
Решение [93/98] [се отнася до] подписването от името на Общността на Базелската конвенция […], по която [Европейската общност] е страна от 1994 г. Чрез приемането на Регламент (ЕИО) № 259/93 [на Съвета от 1 февруари 1993 година относно надзора и контрола върху превози на отпадъци в рамките на, за и от Европейската общност (ОВ L 30, 1993 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 161)], Съветът [на Европейския съюз] е установил правила за съкращаване и контрол на [трансграничното] движение [на отпадъци], които правила са предназначени, inter alia, да приведат съществуващата система на Общността за надзор и контрол върху движението на отпадъци в съответствие с изискванията на Базелската конвенция.
[…]
(7)
Важно е да се организира и регулира наблюдението и контрола върху превозите на отпадъци по начин, който взема предвид необходимостта от запазване, опазване и подобряване на качеството на околната среда и здравето на човека, и който насърчава еднаквото прилагане на регламента в рамките на Общността.
(8)
Важно е също да се има предвид изискването, определено в член 4, параграф 2, буква г) от Базелската конвенция, че превозите на опасни отпадъци трябва да се намалят до минимум, в съответствие с екологосъобразното и ефективно управление на тези отпадъци“.
13
Член 1 от този регламент е озаглавен „Обхват“ и предвижда в параграф 1:
„Настоящият регламент установява процедури и режими за контрол върху превоза на отпадъци […]“.
14
Член 2, точка 34 от посочения регламент дефинира по същество понятието „превоз“ като „транспортиране на отпадъци, предназначени за оползотворяване или обезвреждане“ между няколко страни или в рамките на една и съща страна.
15
Член 3 от същия регламент поставя „[о]бща[та] процедурна рамка“ на тези превози, като предвижда по-специално процедура на нотификация на посочените превози, чийто обхват е уточнен в член 4, втора алинея, точка 6 от него, като тя обхваща „превоза на отпадъци от началното му място на изпращане и включва тяхното временно и окончателно оползотворяване“.
16
Член 24 от Регламент № 1013/2006, озаглавен „Обратно вземане при незаконен превоз“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Когато даден компетентен орган открие превоз, който счита за незаконен, той незабавно информира останалите заинтересовани компетентни органи.
2.   Ако незаконният превоз е отговорност на нотификатора, компетентният орган по изпращането осигурява въпросните отпадъци:
a)
да бъдат взети обратно от нотификатора de facto; или ако няма изпратена нотификация;
б)
да бъдат взети обратно от нотификатора de jure; или ако е неизпълнимо;
в)
да бъдат взети обратно от самия компетентен орган по изпращането или от физическо или юридическо лице от негово име; или ако е неизпълнимо;
г)
да бъдат рециклирани или обезвредени алтернативно в страната по местоназначение или изпращане от самия компетентен орган по изпращането или от физическо или юридическо лице от негово име; или ако е неизпълнимо;
д)
да бъдат рециклирани или обезвредени алтернативно в друга държава от самия компетентен орган по изпращането или от физическо или юридическо лице от негово име, ако всички заинтересовани компетентни органи са съгласни.
Въпросното обратно вземане, оползотворяване или обезвреждане се извършва в срок от 30 дни, или друг срок, който може да бъде договорен между заинтересованите компетентни органи след като компетентният орган по изпращането научи или е уведомен писмено от компетентните органи по местоназначението или транзита за незаконния превоз и причината/те за него. Това уведомяване може да се дължи на информация, предоставена на компетентните органи по местоназначението или транзита, inter alia, от други компетентни органи.
В случаите на обратно вземане, както е посочено в букви a), б) и в), се изпраща нова нотификация, освен ако заинтересованите компетентни органи не се съгласят, че е достатъчна надлежно обосновано искане от първоначалния компетентен орган по изпращането.
Новата нотификация се представя от лицето или органа, изброени в букви a), б) или в), в съответствие с това разпореждане.
Нито един компетентен орган не се противопоставя или възразява срещу връщането на отпадъци при незаконен превоз. […]“.
17
Член 25 от този регламент е озаглавен „Разходи за обратно вземане при незаконен превоз“, и гласи в параграф 1:
„Разходите, възникнали от обратното вземане на отпадъци при незаконен превоз, включително разходите за техния транспорт, оползотворяване или обезвреждане съгласно член 24, параграф 2 и разходите за складирането съгласно член 24, параграф 7 от датата на която компетентният орган по изпращането научи, че този превоз е незаконен, се поемат от:
а)
нотификатора de facto, както е идентифициран по важност в точка 15 от член 2; или ако не е изпратен[а] никаква нотификация;
б)
нотификатора de jure или други физически или юридически лица, ако е уместно; или ако е неизпълнимо;
в)
компетентния орган по изпращането“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑221/24
18
На 26 август 2022 г. Агенцията, която е компетентният орган, отговарящ за прилагането на Регламент № 1013/2006 в Швеция, уведомява белгийските органи, че контейнер, за който се подозира, че съдържа отпадъци, по-специално две превозни средства, гуми и електронни продукти, е напуснал Швеция с местоназначение Камерун, преминавайки през Белгия, и иска от тях да спрат този контейнер.
19
На 17 октомври 2022 г. Агенцията уведомява изпращача, а именно UQ, че контейнерът е трябвало да бъде върнат обратно в Швеция, тъй като съдържа отпадъци, и го пита дали възнамерява да осигури това обратно връщане, или тя трябва да го извърши за сметка на UQ. UQ оспорва факта, че контейнерът съдържа отпадъци, и иска от Агенцията да организира връщането на контейнера в Швеция, като посочва, че не е сигурен, че е в състояние да изпълни условията, необходими за да може сам да вземе обратно контейнера.
20
На 14 декември 2022 г. Агенцията решава да организира връщането на контейнера в Швеция. Това решение е мотивирано от факта, че според Агенцията контейнерът съдържа отпадъци, включително опасни отпадъци. В решението си Агенцията уточнява също, че обратното вземане или третирането на отпадъците от UQ не е възможен вариант, тъй като UQ не се е възползвал от предоставената му възможност да вземе обратно съдържанието на контейнера, и не е представил доказателства, че е в състояние да го третира по екологосъобразен начин.
21
С оглед на връщането на съдържанието на контейнера в Швеция, Агенцията изготвя нотификация съгласно член 24, параграф 2, трета алинея от Регламент №o1013/2006, в която самата тя се посочва като нотификатор и лице, което отговаря за превоза. За получател на отпадъците е определено одобрено в Швеция съоръжение за приемане на отпадъци, като се уточнява, че отпадъците се превозват за оползотворяване. Нотификацията е одобрена от компетентния белгийски орган.
22
След това съдържанието на контейнера е закарано в Швеция до инсталацията, посочена в нотификацията, и е оставено на склад там. Това съдържание е проверено и от Länsstyrelsen i Norrbottens län (Областна управа на област Норботен, Швеция), която установява, че то се състои от смес от отпадъци, някои от които са опасни отпадъци. Областната управа на област Норботен споделя анализа на белгийските органи и на Агенцията, че става въпрос за незаконен превоз на отпадъци, които трябва да бъдат обработени по екологосъобразен начин.
23
UQ обжалва решението на Агенцията пред Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen (Първоинстанционен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда, Нака, Швеция), който го отменя частично в частта, в която се предвижда третирането на съдържанието на контейнера от страна на Агенцията. Според тази юрисдикция решението на Агенцията може да се разбира само в смисъл, че вещите на UQ ще му бъдат отнети и оползотворени, и констатира, че доколкото се отнася до оползотворяването на посочените вещи, това решение засяга основното право на защита на собствеността по силата по-специално на Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), и съответно е необходимо ясно правно основание за това. Нищо в текста на разпоредбите на Регламент № 1013/2006 обаче не позволявало на Агенцията да вземе решение, че принадлежащите на UQ вещи, които Агенцията е квалифицирала като отпадъци, трябва да бъдат оползотворени след връщането им в Швеция против волята на UQ.
24
Агенцията обжалва това решение пред Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Апелативен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда — със седалище в Стокхолм, Швеция), който е запитващата юрисдикция по дело C‑221/24.
Дело C‑222/24
25
Контекстът и националното съдебно производство по това дело са много близки до контекста и производството по дело C‑221/24.
26
На 25 ноември 2021 г. германските органи инспектират съдържанието на контейнер, който пътува от Швеция за Конго. Според германските органи контейнерът съдържа отпадъци, по-специално превозно средство, мебели, дрехи и играчки.
27
Германските органи спират изпращането на този контейнер поради подозрение за незаконен превоз на отпадъци. Освен това те искат от Агенцията, в качеството ѝ на отговорен орган в Швеция, да гарантира, че съдържанието на контейнера ще бъде върнато в Швеция и третирано по екологосъобразен начин.
28
Като споделя анализа на германските органи, Агенцията осъществява контакт с изпращача IC, като му предоставя възможност сам да организира връщането на съдържанието на контейнера в Швеция. IC декларира пред Агенцията, че не разполага със средства за финансиране на превоза на съдържанието на контейнера от Германия до Швеция и че иска помощ от Агенцията във връзка с това.
29
По-нататък, тъй като счита, че намеренията на IC по отношение на съдържанието на контейнера не са ясни, Агенцията решава, че това съдържание трябва да бъде върнато в Швеция, за да се осигури третирането му по екологосъобразен начин.
30
IC обжалва решението на агенцията пред Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstolen (Първоинстанционен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда, Нака, Швеция), който го отменя в частта, в която се предвижда оползотворяване на съдържанието на контейнера на същите основания като посочените в точка 23 от настоящото решение по дело C‑221/24.
31
Агенцията обжалва това решение пред Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Апелативен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда — със седалище в Стокхолм), който също е запитващата юрисдикция по дело C‑222/24.
32
В подкрепа на жалбата си по всяко от двете дела, с които е сезирала запитващата юрисдикция, Агенцията поддържа, че ако член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска органът по изпращането да оползотворява отпадъците в страната на изпращане, когато се счита, че износителят не е в състояние да третира отпадъците по подходящ начин след тяхното обратно връщане, тогава член 24, параграф 2, първа алинея, буква г) от този регламент би бил подходящото правно основание за това. От своя страна UQ и IC оспорват квалифицирането на съдържанието на контейнерите като „отпадъци“. UQ добавя, че никога не е давал съгласието си за оползотворяването на разглежданите отпадъци. IC се противопоставя на необходимостта от оползотворяване на отпадъците и желае те да му бъдат върнати, за да бъдат изпратени отново в Африка за хуманитарни цели.
33
Запитващата юрисдикция по всяко от двете дела има съмнения относно начина, по който следва да се тълкува член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 в случай, в който компетентният орган по изпращането, от една страна, е приел обратно отпадъци, които са предмет на незаконен превоз на основание буква в) от тази разпоредба, и от друга страна, е извършил нотификацията, която съгласно трета и четвърта алинея от този параграф трябва да предхожда това обратно вземане. Ето защо тази юрисдикция счита, че се поставя въпросът дали в такъв случай посоченият орган може да се счита за „притежател на отпадъците“ и дали по силата на този регламент той може или трябва да оползотворява или да обезврежда отпадъците, при положение че първоначалният изпращач се противопоставя на това. Освен това при утвърдителен отговор посочената юрисдикция иска да се установи дали такова тълкуване на посочената разпоредба, която не предвижда възможност за лишаване на собственика на отпадъците от правото му на собственост вследствие на посоченото обратно вземане, е съвместимо със защитата на това право, закрепено в член 17 от Хартата.
34
В този контекст Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Апелативен съд, разглеждащ дела, свързани с поземлени въпроси и въпроси на околната среда — със седалище в Стокхолм) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси, формулирани еднакво по дела C‑221/24 и C‑222/24:
„1.
Включва ли обратното вземане съгласно член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент №o 1013/2006 задължение или право за органа по изпращането да оползотвори или обезвреди отпадъците след обратното вземане, когато за обратния превоз са изготвени документ за нотификация и документ за превоз, в които се посочва как ще се третират отпадъците в страната по местоназначение?
2.
При какви обстоятелства член 24, параграф 2, първа алинея, буква г) от Регламент [№o1013/2006] може да бъде приложен от органа по изпращането за оползотворяване или обезвреждане на отпадъци при незаконен превоз на отпадъци в страната изпращач? Как се отнася [член 24, параграф 2, първа алинея,] буква г) към [член 24, параграф 2, първа алинея,] буква в) [от този регламент]? Например могат ли обратното вземане и оползотворяването/обезвреждането да се извършат съгласно букви в) и г) заедно, или за да се приложи едната буква, е необходимо да не е било възможно до се проведе процедурата по непосредствено предходната буква?
3)
Ако член 24, параграф 2 от Регламент №o1013/2006 може да се тълкува в смисъл, че след обратното вземане на отпадъците органът по изпращането има право окончателно да се разпореди с тях дори когато първоначалният изпращач желае да ги получи обратно, съвместимо ли е това тълкуване със защитата на правото на собственост съгласно член 17 от [Хартата] и член 1 от Допълнителния протокол към [ЕКПЧ]?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
35
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 трябва да се тълкува в смисъл, от една страна, че букви в) и г) от тази разпоредба се прилагат алтернативно и от друга страна, че буква в) от посочената разпоредба задължава компетентния орган на страната на изпращане, когато установи, че даден превоз е незаконен, да оползотвори или обезвреди върнатите обратно вследствие на такъв превоз отпадъци.
36
Член 24 от Регламент № 1013/2006, както е видно от неговото заглавие „Обратно вземане при незаконен превоз“, урежда обратното вземане на отпадъци, когато те са предмет на незаконен превоз съгласно този регламент. Става въпрос по-специално за хипотезата по споровете в главните производства, при която превозът е извършен в нарушение на член 36 от посочения регламент, забраняващ износа на някои отпадъци към трети страни като Камерун и Конго, без да са нотифицирани всички заинтересовани компетентни органи.
37
Член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 определя според реда на приоритет, установен съответно в букви а)—в) от него, органите, както и физическите или юридическите лица, които последователно са длъжни да пристъпят към обратно вземане на отпадъците в случай на незаконен превоз, т.е. първо, лицето, което е подало нотификация за превоза, наречено „нотификатор de facto“, след това лицето, което е трябвало да извърши тази нотификация, но не го е направило, наречено „нотификатор de jure“, и накрая, компетентният орган по изпращането или негов представител. Тази поредност следва от изразите за връзка, съдържащи се съответно в член 24, параграф 2, първа алинея, букви а) и б) от Регламент № 1013/2006, а именно „или ако няма изпратена нотификация“ и „или ако е неизпълнимо“ (вж. по аналогия решение от 16 февруари 2006 г., Henkel, C‑218/04, EU:C:2006:108, т. 16). Посочената поредност се потвърждава от член 24, параграф 2, трета и четвърта алинея от същия регламент, който предвижда, че в случай на обратно вземане по смисъла на първа алинея, букви а), б) и в) от него се изпраща нова нотификация, следвайки поредността, посочена в тези разпоредби.
38
Тъй като изразът „или ако е неизпълнимо“ фигурира и в края на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006, от това следва, че рециклирането или обезвреждането на съответните отпадъци, предвидени в член 24, параграф 2, първа алинея, буква г), могат да се извършват само в хипотезата на липса на обратно вземане на отпадъците от органа по изпращането съгласно буква в) от същата разпоредба.
39
Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точки 36 и 37 от заключението си, букви а)—в), от една страна, и букви г) и д) от член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006, от друга страна, се отнасят до различни положения. Така посочените букви а)—в) се отнасят до положения, при които разглежданите отпадъци са напуснали страната на изпращане, като е налице „връщане“ или „повторно въвеждане“ в тази страна. За сметка на това посочените букви г) и д) се отнасят до положения, при които отпадъците никога не са напускали страната на изпращане или вече са пристигнали в страната по местоназначение, или пък се намират в друга страна, но не могат да бъдат пренасочени към страната на изпращане. В последните посочени случаи въпросните отпадъци трябва да бъдат оползотворени или обезвредени в страната, в която се намират, независимо дали става въпрос за страната на изпращане, местоназначението или друга страна.
40
Този извод се потвърждава от член 24, параграф 2, трета алинея от Регламент № 1013/2006, който по принцип налага нова нотификация, която съгласно член 4 от този регламент е задължителна за всеки превоз и следователно за всяко пренасяне на отпадъци само в случаите, посочени в член 24, параграф 2, първа алинея, букви а)—в) от този регламент, а не в случаите, предвидени в букви г) и д) от последната разпоредба.
41
От гореизложеното следва, от една страна, че букви в) и г) от член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 могат да се прилагат само алтернативно, като буква г) се прилага при липса на приложимост на буква в), и от друга страна, че посочената в тази буква г) хипотеза съответства на хипотезата, при която съответните отпадъци се намират на територията на страната по местоназначение или изпращане и следователно могат да бъдат оползотворени или обезвредени там от компетентния орган по изпращането или от образуванието, което той е упълномощил за тази цел.
42
От това следва също, че в случаи като разглежданите в главното производство, при които според предоставената от запитващата юрисдикция информация отпадъците са напуснали страната на изпращане, били са обект на незаконен превоз в държава членка и не са били приети обратно от изпращачите си, се прилага член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006.
43
Като подчертава, че последната посочена разпоредба, за разлика от член 24, параграф 2, първа алинея, буква г) от този регламент, не уточнява изрично, че отпадъците се оползотворяват или обезвреждат, запитващата юрисдикция иска да установи какви са последиците от обратното вземане на отпадъци, чийто превоз се счита за незаконен от Агенцията съгласно буква в) от посочената разпоредба, и по-специално дали това обратно вземане непременно предполага тяхното оползотворяване или обезвреждане.
44
На първо място, както по същество посочва генералният адвокат в точка 49 от заключението си, за разлика по-специално от текстовете на испански („valorizados o eliminados de forma alternativa“), френски („valorisés ou éliminés d’une autre manière“) и италиенски език („recuperati o smaltiti in modo alternativo“) на член 24, параграф 2, първа алинея, буква г) от Регламент № 1013/2006, в текстовете на тази разпоредба на немски („auf andere Weise verwertet oder beseitigt werden“) и английски език („alternatively recovered or disposed of“) думата „алтернативно“ може да се счита за отнасяща се до оползотворяване или обезвреждане на отпадъците по начин, който не предполага тяхното обратно вземане. Така съгласно посочената разпоредба оползотворяването и обезвреждането трябва винаги да се извършват след обратното вземане, но при условията на евентуалност те могат да се извършат, без предварително да се осъществи обратно вземане на отпадъците, когато то се окаже невъзможно.
45
При все това съгласно постоянната съдебна практика в случай на несъответствия между текстовете на различните езици на един текст на Съюза въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от общата структура и целите на правната уредба, част от която тя представлява (вж. решение от 15 април 2010 г., Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, т. 51 и цитираната съдебна практика).
46
За тази цел, на второ място, следва да се припомни, че с Решение 93/98 Общността става страна по Базелската конвенция, така че от 1994 г. тази конвенция е неразделна част от правния ред на Съюза (решение от 21 януари 2025 г., Conti 11. Container Schiffahrt II, C‑188/23, EU:C:2025:26, т. 45 и цитираната съдебна практика).
47
Както се посочва в съображение 3 от Регламент № 1013/2006, с приемането на Регламент № 259/93, който е отменен и заменен с Регламент № 1013/2006, законодателят на Съюза е установил правила за съкращаване и контрол на превоза на отпадъци, които правила са предназначени по-специално да приведат съществуващата система на Общността за надзор и контрол върху движението на отпадъци в съответствие с изискванията на Базелската конвенция.
48
В този контекст член 9, параграф 2 от Базелската конвенция посочва съответно в букви а) и б) хипотезата на обратното вземане на отпадъците или ако това е практически невъзможно, хипотезата на тяхното обезвреждане „по друг начин“. Подобна формулировка навежда на мисълта, подобно на текста на член 24, параграф 2, първа алинея, буква г) от Регламент № 1013/2006 на английски и немски език и както по същество сочат параграфи 101 и 102 от Насоките за прилагане на разпоредбите от Базелската конвенция относно незаконния трафик (член 9, параграфи 2—4), че задължението за обратно вземане само по себе си предполага обезвреждането на съответните отпадъци и че когато това е невъзможно, те могат да бъдат обезвредени „по друг начин“. Следователно обезвреждането или оползотворяването се явяват целта, която трябва да се постигне след констатирането на незаконен превоз на отпадъци, независимо дали след обратното вземане на отпадъците, или по „друг начин“, когато това обратно вземане се окаже невъзможно.
49
Освен това, в отговор на целта за опазване на околната среда и на здравето на човека, преследвана с Регламент № 1013/2006, посочена в съображения 1 и 7 от него (вж. в този смисъл решения от 8 септември 2009 г., Комисия/Парламент и Съвет, C‑411/06, EU:C:2009:518, т. 62, и от 28 май 2020 г., Interseroh, C‑654/18, EU:C:2020:398, т. 51), както и в отговор на екологосъобразното управление на отпадъците, дефинирано в член 2, точка 8 от този регламент, което този регламент предполага, член 2, точка 34 и член 3 от посочения регламент, установяващи процедурната рамка за всички превози на отпадъци, сочат, че превозът на отпадъци, независимо дали е законен, или незаконен, се извършва само за целите на тяхното оползотворяване или обезвреждане.
50
Така документът за нотификация, съдържащ се в приложение IA към Регламент № 1013/2006, който по принцип е задължителен, както бе припомнено в точка 40 от настоящото решение, в случай на обратно вземане на отпадъци на основание член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006, съдържа позиция, изискваща от нотификатора да постави отметка в клетката „обезвреждане“ или „оползотворяване“, което предполага, че това обезвреждане или оползотворяване задължително следва въпросното обратно вземане.
51
В същия смисъл, от текста на член 25, параграф 1 от Регламент № 1013/2006, който се отнася до разходите за обратно вземане при незаконен превоз, следва, че тези разходи включват по-специално разходите, свързани с оползотворяване или обезвреждане в съответствие с член 24, параграф 2 от този регламент, което означава също, че обратното вземане включва оползотворяването или обезвреждането.
52
Този извод впрочем се потвърждава от член 15 от Директива 2008/98, към която препраща Регламент № 1013/2006, който предвижда отговорност за управлението на отпадъците, и по-специално задължение на причинителя или притежателя на отпадъци да извърши или да осигури третирането на отпадъците, тоест цялостно оползотворяване или обезвреждане. Освен това член 16 от Директива 2008/98 предвижда, че държавите членки създават специални инсталации, които могат да обезвреждат отпадъци, включително от трети страни или с местоназначение в трети страни.
53
Подобно разбиране на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006 се налага, на трето място, с оглед на основната цел на този регламент, а именно опазването на околната среда и здравето на човека, както и с оглед на екологосъобразното управление на отпадъците, което той предполага, както бяха припомнени в точка 49 от настоящото решение.
54
Всъщност, ако в резултат от премаршрутирането на незаконно превозени отпадъци компетентният орган ги предаде на техния собственик, който, както в случаите по делата в главните производства, може да иска да ги прибере обратно, като същевременно се откаже сам да организира връщането им, би имало опасност те отново да бъдат превозени незаконно и при всички положения необработени, което би застрашило постигането на тази цел за екологосъобразно управление на отпадъците, както и изискването движението им да бъде сведено до минимум, която е съвместима с такова ефикасно и екологосъобразно управление на отпадъците, предвидено в член 4, параграф 2, буква г) от Базелската конвенция и припомнено в съображение 8 от Регламент № 1013/2006.
55
Накрая може да се отбележи, че член 25 от Регламент (ЕС) 2024/1157 на Европейския парламент и на Съвета от 11 април 2024 година относно превозите на отпадъци и за изменение на регламенти (ЕС) № 1257/2013 и (ЕС) 2020/1056 и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1013/2006 (ОВ L 2024/1157), който заменя член 24 от Регламент № 1013/2006, считано от 21 май 2026 г., вече уточнява изрично в параграф 2, че обратното вземане на отпадъците от някой от органите или юридическите или физическите лица, посочени в букви а)—в) от тази разпоредба, се извършва, „за да се осигури тяхното обезвреждане или оползотворяване“.
56
С оглед на изложените по-горе съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че от една страна, букви в) и г) от тази разпоредба се прилагат алтернативно, като буква г) се прилага в случай на неприложимост на буква в), и от друга страна, че тази буква в) задължава компетентния орган на страната на изпращане, когато открие превоз, който счита за незаконен, да оползотвори или обезвреди отпадъците, взети обратно вследствие от такъв превоз.
По третия въпрос
57
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006, доколкото налага задължение за оползотворяване или обезвреждане на отпадъците, взети обратно от компетентния орган на страната изпращач, въпреки възражението на първоначалния изпращач, е валиден от гледна точка на защитата на правото на собственост, закрепено в член 17, параграф 1 от Хартата.
58
Съгласно член 52, параграф 3 от Хартата, доколкото тя съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от ЕКПЧ, техният смисъл и обхват са същите като дадените им в тази конвенция. Тази разпоредба обаче не пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита. Следователно, за целите на тълкуването на член 17 от Хартата, като минимален праг на закрила следва да се взема под внимание практиката на Европейския съд по правата на човека относно член 1 от първия допълнителен протокол, който прогласява защитата на правото на собственост (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2024 г., Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, т. 80 и цитираната съдебна практика).
59
Член 17, параграф 1 от Хартата съдържа три отделни норми. Първата, която се съдържа в първото изречение от тази разпоредба и има общ характер, конкретизира принципа на зачитане на правото на собственост. Втората, която се съдържа във второто изречение от посочената разпоредба, се отнася до лишаването от собственост и го подчинява на определени условия. Що се отнася до третата, която се съдържа в третото изречение от същата разпоредба, тя признава на държавите правомощието по-специално да регламентират ползването на имуществото до степен, необходима за общия интерес. Тези норми обаче не са лишени от връзка помежду си. Всъщност втората и третата норма се отнасят до конкретни примери за засягане на правото на собственост и трябва да се тълкуват в светлината на принципа, закрепен в първата от тези норми (вж. в този смисъл решение от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 144 и цитираната съдебна практика).
60
Освен това следва да се припомни, че за да е налице лишаване от собственост, е необходимо формално отнемане или отчуждаване или още че спорното положение е равнозначно на фактическо отчуждаване (решение от 5 май 2022 г., BPC Lux 2 и др., C‑83/20, EU:C:2022:346, т. 44 и цитираната съдебна практика).
61
В случая от самия текст на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006 следва, че разглежданата мярка, а именно обратното вземане от компетентния орган на страната на изпращане на отпадъци, които са предмет на незаконен превоз, с оглед на тяхното оползотворяване или обезвреждане, се прилага при условията на евентуалност, като този орган действа само когато незаконният превоз на отпадъци е отговорност на нотификатора — независимо дали той е собственик на отпадъците, или е оправомощен от него да извърши превоза им — и когато последният не е взел обратно тези отпадъци, нито а fortiori е изразил волята си или е доказал способността си да ги управлява по екологосъобразен начин, или може отново да се опита да ги прехвърли незаконно.
62
При тези условия, предвид субсидиарния характер на намесата на компетентния орган, не може да се приеме, че осъщественото от него обратно вземане на отпадъци, които са предмет на незаконен превоз, представлява „лишаване от собственост“ по смисъла на член 17, параграф 1 от Хартата. Всъщност член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006 дава предимство на нотификатора да си вземе обратно отпадъците.
63
Това не променя факта, че такава мярка представлява ограничение на упражняването на правото на собственост, което попада в обхвата на правната уредба на ползването на имуществото по смисъла на член 17, параграф 1, трето изречение от Хартата, тъй като тези отпадъци задължително са предназначени за оползотворяване или обезвреждане.
64
В това отношение следва да се припомни, че правото на собственост, гарантирано от член 17, параграф 1 от Хартата, не е абсолютно и че при предвидените в член 52, параграф 1 от Хартата условия упражняването му може да се ограничава, когато това е обосновано от преследвани от Съюза цели от общ интерес (вж. в този смисъл решение от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 108 и цитираната съдебна практика).
65
На първо място, налага се изводът, че в случая предвиденото в член 52, параграф 1 от Хартата изискване ограниченията на упражняването на правото на собственост да „бъдат предвидени в закон“ е изпълнено, тъй като от отговора на първите два въпроса следва, че член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006 трябва да се тълкува в смисъл, че задължава компетентния орган по изпращането да оползотворява или обезврежда върнатите отпадъци, което може да ограничи правото на собственост на техните собственици. Всъщност, макар самият акт, който допуска намеса в упражняването на основните права, да трябва да определя обхвата на ограничението при упражняване на съответното право, Съдът би могъл при необходимост да уточни чрез тълкуване конкретния обхват на ограничаването, като вземе предвид както текста на въпросната уредба на Съюза, така и общата ѝ структура и преследваните с нея цели (вж. в този смисъл решение от 21 юни 2022 г., Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, т. 114 и цитираната съдебна практика).
66
На второ място, от постоянната съдебна практика следва, че опазването на околната среда и на човешкото здраве е сред целите от общ интерес, които могат да обосноват ограничения на правото на собственост (вж. в този смисъл решения от 9 март 2010 г., ERG и др., C‑379/08 и C‑380/08, EU:C:2010:127, т. 81 и цитираната съдебна практика, и от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 152 и). Както обаче бе припомнено в точка 49 от настоящото решение, основната цел на Регламент № 1013/2006 е опазването на околната среда и здравето на човека. Член 175 ЕО (понастоящем член 192 ДФЕС), който е правното основание на Регламент № 1013/2006, всъщност препраща към целите, посочени в член 174 ЕО (понастоящем член 191 ДФЕС), който гласи, че политиката на Съюза в областта на околната среда допринася по-специално за опазването, защитата и подобряването на качеството на околната среда, както и за защитата на здравето на хората, и че тази политика има за цел постигането на високо равнище на защита.
67
На трето място, що се отнася до пропорционалния характер на последиците от обратното вземане на отпадъци, предмет на незаконен превоз на основание член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006, следва да се припомни, че принципът на пропорционалност изисква актовете на институциите на Съюза да бъдат годни да осъществят легитимните цели, преследвани от съответната правна уредба, и да не надхвърлят границите на необходимото за осъществяването на тези цели, като се има предвид, че когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а породените от нея неудобства не трябва да са несъразмерни с тези цели (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2017 г., Словакия и Унгария/Съвет, C‑643/15 и C‑647/15, EU:C:2017:631, т. 206 и цитираната съдебна практика, и от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 109).
68
В това отношение следва да се констатира, че обратното вземане на отпадъците от компетентния орган на страната на изпращане с цел тяхното оползотворяване или обезвреждане в следствие от незаконен превоз, доколкото гарантира третирането на тези отпадъци, е годна мярка за опазване на околната среда и човешкото здраве.
69
За сметка на това по-малко ограничителна мярка като изтъкнатата в съдебното заседание, състояща се в предаване на отпадъците на нотификаторите de jure или de facto след обратното им вземане от органа по изпращането, за да могат тези нотификатори сами да ги оползотворят или обезвредят, ако е необходимо, под контрола на органа по изпращането, не би представлявала подходяща мярка за опазването на околната среда и човешкото здраве. Всъщност липсата на воля от страна на нотификаторите или невъзможността им да приемат обратно установените от запитващата юрисдикция отпадъци, както и незаконният характер на съответните превози пораждат сериозни съмнения относно волята или способността на нотификаторите да оползотворяват или обезвреждат посочените отпадъци, така че посочената в съдебното заседание по-малко ограничителна мярка не би гарантирала опазването на околната среда и човешкото здраве.
70
Освен това причинените неудобства, а именно в настоящия случай ограниченията на правото на собственост, не са непропорционални спрямо целта за защита на околната среда и човешкото здраве.
71
В това отношение, от една страна, съгласно практиката на Съда закрилата на човешкото здраве има по-голямо значение от икономическите съображения, така че може да оправдае негативните икономически последици за някои оператори, дори когато са значителни (вж. в този смисъл решение от 16 декември 2008 г., Arcelor Atlantique и Lorraine и др., C‑127/07, EU:C:2008:728, т. 59 и цитираната съдебна практика). В същия смисъл съгласно член 35 от Хартата при определянето и осъществяването на всички политики и действия на Съюза се осигурява висока степен на закрила на човешкото здраве, а съгласно член 37 от Хартата високото равнище на опазване на околната среда и подобряването на нейното качество трябва да бъдат включени в политиките на Съюза и гарантирани в съответствие с принципа на устойчиво развитие.
72
От друга страна, съответните ограничения са ограничени и контролирани.
73
Всъщност, както бе посочено в точка 62 от настоящото решение, член 24, параграф 2 от Регламент № 1013/2006 не изисква собственикът на отпадъците, независимо дали е нотификатор на основание на тази разпоредба или не, да загуби всички свои права върху тези отпадъци, нито фактически да бъде напълно лишен от тях.
74
Освен това е важно да се припомни, че съгласно правото на ефективна съдебна защита приетите от органа по изпращането решения за оползотворяване или обезвреждане на взетите обратно отпадъци подлежат на обжалване (вж. в този смисъл решение на ЕСПЧ от 28 юни 2018 г., G.I.E.M. S.R. L. и др. с/у Италия, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, § 302 и цитираната съдебна практика, и решение от 10 септември 2024 г., Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, т. 95 и 96 и цитираната съдебна практика). Впрочем делата в главните производства свидетелстват за съдебния контрол върху разглежданите ограничения на правото на собственост, който позволява те да бъдат оспорени, като евентуално се изтъкне наличието на нередност, включително що се отнася до квалифицирането като „отпадък“, или като произволни или неразумни действия. Освен това за целите на посочения съдебен контрол тези решения за оползотворяване или обезвреждане на отпадъци трябва да бъдат мотивирани, като в настоящия случай те са мотивирани с неспособността на UQ и IC да осигурят обратното вземане на отпадъците, както и тяхното третиране. Тези мотиви предполагат компетентният орган да се увери в двойната невъзможност на нотификатора да осигури както превоза, така и третирането на отпадъците, което предполага осъществяване на контакт с последния, какъвто действително е бил осъществен по делата в главните производства, като може евентуално да му бъде позволено да си върне въпросните отпадъци, ако удостовери възможността си да ги третира.
75
Следователно тълкуването на член 24, параграф 2, първа алинея от Регламент № 1013/2006, както следва от отговора, даден на първия и втория въпрос, позволява да се гарантира високо равнище на защита на околната среда и човешкото здраве, което също се преследва с Хартата, и следователно е в съответствие с член 17, параграф 1 от Хартата.
76
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се заключи, че при разглеждането на третия въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006.
По съдебните разноски
77
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Член 24, параграф 2, буква в) от Регламент (EО) № 1013/2006 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 година относно превози на отпадъци
трябва да се тълкува в смисъл, че
от една страна, букви в) и г) от тази разпоредба се прилагат алтернативно, като буква г) се прилага в случай на неприложимост на буква в), и от друга страна, че тази буква в) задължава компетентния орган на страната на изпращане, когато открие превоз, който счита за незаконен, да оползотвори или обезвреди отпадъците, взети обратно вследствие от такъв превоз.
2)
Разглеждането на третия въпрос не разкрива обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 24, параграф 2, първа алинея, буква в) от Регламент № 1013/2006.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: шведски.