Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 23 април 2026 година(1)
Съединени дела C‑142/25 и C‑143/25 [Pepach](i)
LF (C‑142/25),
CV (C‑143/25)
срещу
Pensionsversicherungsanstalt
(Преюдициално запитване, отправено от
Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия)
„ Преюдициално запитване — Социална сигурност на работниците мигранти — Координация на системите за социална сигурност — Регламент (ЕО)
№ 987/2009 — Член 44, параграф 2 — Приложно поле — Разглеждане на правото на пенсия за осигурителен стаж и възраст — Отчитане на периоди за гледане на малко дете, завършени в друга държава членка — Условия — Член 21 ДФЕС — Свободно движение на гражданите — Принцип на приравняване на факти “
I.      Въведение
1.        Настоящите съединени дела отново(2) се отнасят до тълкуването на член 21 ДФЕС и член 44, параграф 2 от Регламент (ЕО)
№ 987/2009 за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО)
№ 883/2004 за координация на системите за социална сигурност(3). Член 44, параграф 2 изисква, за целите на отпускането на пенсия за осигурителен стаж и възраст на лице, органите на държавата членка, в която то е осъществявало дейност (като заето или самостоятелно заето лице) (държава членка А), преди да посвети времето си на отглеждането на децата си в друга държава членка (държава членка Б), при определени условия да приложат своето законодателство към тези периоди за гледане на малко дете и да ги вземат предвид, както ако те са завършени на тяхна територия.
2.        Преюдициалните запитвания са отправени от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) в рамките на спорове между LF (дело C‑142/25) и CV (дело C‑143/25) (наричани по-нататък заедно „жалбоподателките“), от една страна, и Pensionsversicherungsanstalt (наричана по-нататък „PVA“), институцията, отговаряща за законоустановената схема за осигурителен стаж и възраст в Австрия, от друга страна. Те се отнасят до отказа на последната да зачете, за целите на изчисляването на пенсията за осигурителен стаж и възраст, периодите, които жалбоподателките са посветили на отглеждането на децата си съответно в Белгия и Италия.
3.        Поставените въпроси са в две посоки. Първо, по дело C‑142/25 запитващата юрисдикция поставя въпрос относно тълкуването на едно от условията, изброени в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, а именно че периодите за гледане на малко дете, завършени в чужбина, трябва да се отчетат от държава членка А (в случая — Австрия) с цел отпускане на пенсия за осигурителен стаж и възраст само ако „периодът за отглеждане на малко дете не се отчита“ в държава членка Б (в случая — Белгия). Тази юрисдикция иска да се установи дали от това условие следва, че държава членка Б не трябва да е приела законодателство, което като цяло
позволява отчитането на периодите за гледане на малко дете, или е достатъчно спорните периоди да не са били отчетени съгласно законодателството на държава членка Б в конкретния индивидуален случай.
4.        На второ място, както по дело C‑142/25, така и по дело C‑143/25 Oberster Gerichtshof (Върховен съд) иска да получи разяснения относно критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, който Съдът е развил в практиката си по член 21 ДФЕС(4) и който се прилага,
когато не са изпълнени условията, изброени в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, за да се насърчи отчитането на периодите за гледане на малко дете за целите на изчисляването на пенсиите(5). Съгласно този критерий държава членка А (Австрия) е длъжна да прилага собственото си законодателство към периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б (съответно Белгия и Италия), и да разглежда тези периоди, все едно са завършени на нейна територия, стига да са „достатъчно тясно свързани“ или „достатъчно свързани“(6) с „осигурителни периоди“, завършени от съответното лице в държава членка А. Съществува ли такава връзка само когато това лице е работило изключително в държава членка А както преди, така и след като е отглеждало децата си в държава членка Б?
II.    Правна рамка
А.      Правото на Съюза
1.      Регламент № 883/2004
5.        Дял II („Определяне на приложимото законодателство“) от Регламент № 883/2004 включва по-специално член 11, който предвижда:
„1.      Лицата, за които се прилага настоящият регламент, са подчинени на законодателството само на една държава членка. Това законодателство се определя в съответствие с настоящия дял.
[…]
3.      Съгласно членове 12—16:
а)      спрямо лице, осъществяващо дейност като наето или като самостоятелно заето лице в една държава членка се прилага законодателството на тази държава членка;
[…]
д)      всяко друго лице, към което букви
a)—г) не се прилагат, е подчинено на законодателството на държавата членка по пребиваване, без да се засягат останалите разпоредби на настоящия регламент, гарантиращи му обезщетения съгласно законодателството на една или повече други държави членки.
[…]“.
2.      Регламент № 987/2009
6.        Регламент № 987/2009 установява процедурата за прилагане на Регламент № 883/2004 съгласно член 89 от същия.
7.        Съгласно съображение 14 от Регламент № 987/2009:
„Изискват се определени специални правила и процедури с оглед определяне на законодателството, приложимо за отчитане на периодите, през които едно осигурено лице е посветило време на отглеждането на деца в различните държави членки“.
8.        Член 44 от този регламент гласи:
„1.      За целите на настоящия член, „период за гледане на малко дете“ се отнася до всеки период, който се зачита по силата на пенсионното законодателство на държава членка или който осигурява добавка към пенсията изрично по причина, че лицето е отглеждало малко дете, независимо от метода, използван за изчисляване на тези периоди, и дали те се натрупват по време на гледането на малко дете или са признати с обратна сила.
2.      Когато съгласно законодателството на държавата членка, която е компетентна съгласно дял II от [Регламент № 883/2004], периодът за отглеждане на малко дете не се отчита, институцията на държавата членка, чието законодателство съгласно дял II от [Регламент № 883/2004] е било приложимо към съответното лице, тъй като то е осъществявало дейност като заето или самостоятелно заето лице към датата, на която съгласно това законодателство за съответното дете е започнал да се отчита периодът за отглеждане на малко дете, продължава да отговаря за отчитането на този период като период за отглеждане на малко дете съгласно собственото си законодателство, така както ако отглеждането на детето е било осъществено на собствената ѝ територия.
[…]“.
Б.      Националното право
9.        Член 16, параграф 3а от Allgemeines Pensionsgesetz (Общ закон за пенсионното осигуряване, наричан по-нататък „APG“) (BGBl. I 142/2004) предвижда по-специално, че за да се изпълни условието за минимален осигурителен стаж по член 4, параграф 1 от този закон,
за осигурителен стаж се зачитат и приравнените на осигурителен стаж периоди за гледане на малко дете съгласно член 227a от Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (Общ закон за социалното осигуряване, наричан по-нататък „ASVG“) (BGBl. 189/1955) и член 116а от Gewerbliches Sozialversicherungsgesetz (Закон за социалното осигуряване на заетите в търговията или на упражняващите стопанска дейност, наричан по-нататък „GSVG“) (BGBl. 560/1978).
10.      Член 227a от ASVG гласи:
„(1) В допълнение, когато осигурено лице действително и преимуществено е било заето с отглеждането на малкото си дете (параграф 2), за приравнен на осигурителен стаж период след 31 декември 1955 г. и преди 1 януари 2005 г. в клона на пенсионното осигуряване, в който попада последният завършен период, за който са внесени осигурителни вноски, или, при липсата на такъв, в който попада първият последващ период, за който са внесени осигурителни вноски, се зачита периодът за отглеждането на малкото дете в страната с продължителност, не по-голяма от 48 календарни месеца от раждането на детето. При раждане на две или повече деца тази продължителност е 60 календарни месеца.
[…]“.
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
А.      Дело C‑142/25
11.      LF е австрийска гражданка, родена през 1963 г. Между 1 ноември 1980 г. до 30 април 1984 г. тя придобива в Австрия 30 месеца осигурителен стаж въз основа на задължително осигуряване от дейност като заето лице (стажантка и служителка), а след това, между 1 май 1984 г. и 30 септември 1984 г. —
5 месеца стаж, приравнен на осигурителния, в същата държава членка.
12.      На 23 юли 1984 г. LF ражда първото си дете в Австрия. До 30 април 1985 г. тя остава в тази държава членка и се посвещава на отглеждането на детето.
13.      През май 1985 г. LF се установява с детето си в Белгия, където на 15 март 1986 г. ражда второто си дете. До 1993 г. тя живее заедно с децата си в Белгия. През този период тя не упражнява професионална дейност, а се посвещава на отглеждането на децата си. Тя не завършва никакъв „осигурителен период“, който да се зачита за отпускане на пенсия за осигурителен стаж и възраст.
14.      В периода 1993—2013 г. LF работи в Германия (като пограничен работник). От работата си тя натрупва общо 240 месеца осигурителен стаж въз основа на задължително осигуряване в Германия. През този период тя продължава да пребивава в Белгия.
15.      През април 2013 г. LF се връща в Австрия и започва да упражнява там трудова дейност. До 1 май 2023 г. тя натрупва още 120 месеца осигурителен стаж въз основа на задължително осигуряване в Австрия.
16.      LF иска от PVA да определи „осигурителните периоди“, които е натрупала на основание член 247, параграф 1 от ASVG за целите на пенсията си за осигурителен стаж и възраст.
17.      С решение от 15 май 2023 г. PVA приема, че съгласно австрийското законодателство LF е натрупала общо 162 месеца осигурителен стаж. Само месеците октомври 1984 г. — април 1985 г. обаче са взети предвид като периоди за гледане на малко дете и третирани като приравнени на тях осигурителни периоди.
18.      LF обжалва това решение пред австрийските съдилища с мотива, че периодите от май 1985 г. до март 1990 г. също следва да бъдат взети предвид като периоди за гледане на малко дете (наричани по-нататък „спорните периоди по дело C‑142/25“).
19.      PVA възразява, че зачитането на тези периоди за гледане на малко дете на основание член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 не е възможно, тъй като са завършени в държава членка (Белгия), чието законодателство по принцип
предвижда зачитане на периоди за гледане на малко дете. Освен това тя изтъква, че не е възможно да се вземат предвид и спорните периоди на основание член 21 ДФЕС. Всъщност, предвид дългогодишната трудова дейност на LF в Германия, не можело да се установи „достатъчно тясна връзка“ между тези периоди и „осигурителните периоди“, завършени от LF в Австрия.
20.      Първоинстанционният съд уважава жалбата. Той приема, че условията по член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 са изпълнени, тъй като в Белгия не са отчетени спорните периоди в случая на LF. Освен това той постановява, че отказът на PVA да зачете тези периоди, противоречи на член 21 ДФЕС, тъй като, ако LF не се бе преместила да пребивава в Белгия и бе останала в Австрия, всички периоди за гледане на малко дете са щели да бъдат зачетени съгласно австрийското законодателство.
21.      PVA обжалва това решение. Въззивният съд уважава жалбата. Той постановява, първо, че периодите, през които LF се е посветила на отглеждането на първото си дете в Белгия, не могат да бъдат зачетени съгласно австрийското право, тъй като белгийското право по принцип вече позволява отчитането на периодите, прекарани в гледане на малко дете. На второ място, периодите, през които LF е отглеждала второто си дете, също не могат да бъдат зачетени, тъй като това дете не е родено в Австрия. Накрая въззивният съд приема, че LF не може да се позове на член 21 ДФЕС, тъй като е упражнявала дейност като заето лице не само в Австрия.
22.      LF подава ревизионна жалба до Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), който е запитващата юрисдикция.
23.      Тази юрисдикция отбелязва, че съгласно член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 Австрия може да зачете периодите за гледане на малко дете, завършени от LF в Белгия за първото ѝ дете, само ако тези периоди не са зачетени от Белгия. Това условие може да се тълкува по два начина: или тези периоди изобщо не трябва да се признават съгласно белгийското право (в такъв случай LF не би отговаряла на условието, тъй като белгийското право по принцип позволява те да бъдат зачетени), или е достатъчно в конкретния случай на LF тези периоди да не са били действително зачетени (в такъв случай тя би могла да има право тези периоди да бъдат признати съгласно австрийското право).
24.      Освен това запитващата юрисдикция припомня, че в решения Pensionsversicherungsanstalt и Deutsche Rentenversicherung Bund Съдът е приел, че когато едно лице е работило и правило осигурителни вноски или по друг начин е завършило „осигурителни периоди“ изключително в държавата членка, която му дължи пенсията, както преди, така и след  като се е преместило  да пребивава и да гледа малко дете в друга държава членка, може да се приеме наличието на „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ между релевантните периоди за гледане на малко дете и тези „осигурителни периоди“, в резултат на което за тези периоди за гледане на малко дете се прилага законодателството на първата държава членка. В случая обаче запитващата юрисдикция се пита дали такава връзка може да бъде установена, като се има предвид, че след като е отгледала децата си в Белгия, LF е работил в Германия в продължение на около 20 години, преди да се завърне в Австрия.
25.      При тези условия Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„(1)      Трябва ли член 44, параграф 2, първо изречение, част първа от Регламент № 987/2009 да се тълкува в смисъл, че съгласно законодателството на държавата членка, която е компетентна съгласно дял II от Регламент № 883/2004, периодите за отглеждане на малко дете не се отчитат по принцип или не се отчитат само в конкретни случаи?
(2)      Трябва ли член 21 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че когато не са изпълнени условията по член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 […], но съответното лице е завършило осигурителни периоди като заето лице, както преди, така и след периодите за отглеждане на малко дете в държавата членка, която има задължението да изплаща пенсия за осигурителен стаж и възраст, тази държава е длъжна да отчете периодите за отглеждане на малко дете, независимо че след изтичането на периодите за отглеждане на малко дете лицето е придобило осигурителни периоди като заето или като самостоятелно заето лице и в трета държава членка?“.
Б.      Дело C‑143/25
26.      CV е австрийска гражданка, родена през 1962 г. Между 1 август 1977 г. и 31 януари 1988 г. тя пребивава в Австрия, където придобива 126 месеца осигурителен стаж въз основа на задължително осигуряване от дейност като заето лице (122 месеца) и стаж, приравнен на осигурителния (4 месеца).
27.      През март 1988 г. CV се установява в Италия. Оттогава тя живее в Италия. Тя ражда две деца, съответно на 2 май 1989 г. и 21 април 1994 г. Тя не е упражнявала никаква професионална дейност и няма
завършен осигурителен период след преместването си в Италия.
28.      На 26 септември 2022 г. CV подава заявление до PVA за отпускане на пенсия за осигурителен стаж и възраст. С решение от 6 юли 2023 г. PVA отхвърля заявлението на CV с мотива, че последната не е достигнала изисквания съгласно австрийското право минимум от 180 месеца осигурителен стаж за отпускането на такава пенсия. Освен това PVA пояснява, че не е длъжна да вземе предвид периодите на гледане на малко дете, които CV е завършила в Италия.
29.      CV обжалва това решение пред австрийските съдилища. Тя изтъква, че периодите, през които се е посветила на отглеждането на децата си в Италия (общо 96 месеца), е трябвало да бъдат зачетени от PVA (наричани по-нататък „спорните периоди по дело C‑143/25“).
30.      Първоинстанционният съд отхвърля жалбата. Той обяснява, първо, че когато се
раждат децата ѝ, CV вече не е упражнявала никаква професионална дейност, следователно условията за прилагане на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 не са изпълнени. От друга страна, условията за зачитане на спорните периоди по член 21 ДФЕС също не са изпълнени, тъй като CV е правила осигурителни вноски в Австрия само преди раждането на децата си.
31.      CV обжалва това решение. Въззивният съд потвърждава решението на първоинстанционния съд.
32.      CV подава ревизионна жалба до Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия), който е запитващата юрисдикция.
33.      Тази юрисдикция констатира, че CV очевидно не отговаря на третото условие, посочено в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, съгласно което законодателството на държава членка А трябва да е продължило да се прилага към това лице поради осъществяваната
от него дейност като заето или самостоятелно заето лице към датата, на която съгласно законодателството на тази държава членка за съответното дете е започнал да се отчита периодът за гледане на малко дете. В конкретния случай към датата на раждането на първото ѝ дете австрийското законодателство вече не се е прилагало за CV поради упражняването на трудова дейност като заето или самостоятелно заето лице.
34.      Тази юрисдикция добавя, че съгласно практиката на Съда във връзка с член 21 ДФЕС, е налице „достатъчно тясна връзка“, когато заинтересованото лице е работило и се е осигурявало изключително (или е завършило осигурителни периоди изключително) в една държава членка (държава членка А) както преди, така и след като се е преместило
да пребивава в друга държава членка и да отглежда децата си в друга държава членка (държава членка Б). Ако обаче само в такъв случай съществува „достатъчно тясна връзка“, това би означавало, че органите на държава членка А биха могли да третират по-неблагоприятно дадено лице само защото се е преместило в държава членка Б по семейни причини, без никога повече да упражнява трудова дейност в държава членка А. Тази последица би могла да се избегне, ако единственият решаващ фактор за установяването на „достатъчно тясна връзка“ е
натрупването на осигурителни периоди в държава членка А преди (а не след) завършването на периодите за гледане на детето.
35.      При тези условия Oberster Gerichtshof (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 21 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че когато не е изпълнено условието по член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, а именно — осъществяване на дейност като заето или самостоятелно заето лице в държавата членка, която има задължението да изплаща пенсия за осигурителен стаж и възраст, към датата, на която за съответното дете е започнал да се отчита периодът за отглеждане на малко дете — държавата членка, която има задължението да изплаща пенсия за осигурителен стаж и възраст, е длъжна да отчете периодите за отглеждане на малко дете, въпреки че съответното лице е завършило в тази държава осигурителни периоди в резултат от дейност като заето лице изключително преди периодите за отглеждане на малко дете?“.
IV.    Производството пред Съда
36.      Преюдициалните запитвания с дата 11 февруари 2025 г. са постъпили в секретариата на Съда на 18 февруари 2025 г.
37.      С решение на председателя на Съда от 10 май 2023 г. дела C‑142/25 и C‑143/25 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и постановяването на решение.
38.      Писмени становища представят PVA, австрийското и чешкото правителство, както и Европейската комисия. Тези страни и заинтересовани лица, както и Федерална република Германия
се явяват в съдебното заседание за изслушване на устните състезания, проведено на 26 февруари 2026 г.
V.      Анализ
39.      Както обясних в моето заключение
по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(7), член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 въвежда специално правило, предназначено да определи, в случай че едно лице е работило и отглеждало децата си в различни държави членки, обстоятелствата, при които държава членка А (държавата членка, където лицето е работило) трябва да приложи законодателство си относно периодите за гледане на малко дете(8), впоследствие завършени в държава членка Б, като изисква в такива случаи тези периоди да се считат за завършени в държава членка А
40.      Това задължение на държава членка А се прилага само ако „периодът за отглеждане на малко дете не се отчита“ съгласно законодателството на държава членка Б. Всъщност по принцип въпросните периоди за гледане на малко дете трябва да се уреждат от законодателството на държава членка Б, която е държавата членка на пребиваване на съответното лице през тези периоди и следователно е „компетентната държава членка съгласно дял II от Регламент № 883/2004“(9).
41.      Именно това условие („периодът за отглеждане на малко дете [да] не се отчита“ съгласно законодателството на държава членка Б) Oberster Gerichtshof (Върховен съд) иска от Съда да тълкува в рамките на първия преюдициален въпрос по дело C‑142/25.
42.      В решение Pensionsversicherungsanstalt тази юрисдикция вече е попитала дали това условие следва да се разбира в смисъл, че държава членка Б трябва да не е приела правила, които по принцип позволяват отчитането на периодите за гледане на малко дете, завършени на нейна територия, или само в смисъл, че изисква тя да не е взела предвид в конкретния случай тези периоди. Съдът обаче не се е произнесъл по този въпрос в предходното си решение, тъй като съответното лице по това дело не е отговаряло на останалите материалноправни условия, за да може член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 да се приложи към неговото положение.
43.      Така въпросът отново е повдигнат по дело C‑142/25. В конкретния случай LF е отглеждала децата си в Белгия — държава членка, чието законодателство по принцип предвижда признаване на периодите за гледане на малко дете. Това законодателство обаче не може да се прилага спрямо LF за периодите, през които се е посветила на отглеждането на децата си, тъй като тя не е осигурена в белгийската пенсионноосигурителна схема за стаж и възраст. В Белгия осигуряването за пенсия за осигурителен стаж и възраст по правило зависи от завършването на „осигурителни периоди“ или равностойни периоди(10). Въпреки че LF е отгледала децата си в Белгия, тя не е завършила такъв „осигурителен период“ в тази държава членка.
44.      В раздел А по-долу ще уточня обхвата на съдържащото се в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 условие, свързано с факта, че държава членка Б не
зачита периодите за гледане на малко дете. След това ще разгледам втория въпрос по дело C‑142/25 и единствения въпрос по дело C‑143/25 (раздел Б). Тези въпроси са свързани с извода, до който стига Съдът в решение Pensionsversicherungsanstalt (който след това е потвърден в решение Deutsche Rentenversicherung Bund), че член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 „не съдържа изключителна уредба на отчитането на периодите за гледане на малко дете“(11). По този начин, както посочих във въведението, когато дадено лице не отговаря на условията за позоваване на тази разпоредба, държава членка А все пак е длъжна да приложи своето законодателство към периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б, и да ги вземе предвид, както ако те са завършени на нейна територия, ако съществува „достатъчно тясна връзка“ (или дори просто „достатъчна връзка“)(12) между въпросните периоди за гледане на детето и „осигурителните периоди“, завършени в държава членка А(13). Съдът е постановил, че това задължение произтича пряко от член 21 ДФЕС, който защитава правото на гражданите на Съюза свободно да се движат и да пребивават на територията на държавите членки.
45.      Всички случаи, в които Съдът досега е прилагал критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, са се отнасяли до ситуации, при които съответното лице е работило (или по друг начин е завършило „осигурителни периоди“) в държава членка А i) както преди, така и след като е отглеждало децата си в държава членка Б, и ii) изключително в държава членка А. Разглежданите в настоящите дела ситуации са различни: по дело C‑142/25 LF е работила в Австрия, преди да отглежда децата си в Белгия. След приключването обаче на спорните периоди за гледане на малко дете в Белгия тя заминава да работи в Германия в продължение на 20 години, преди да се върне и отново да започне трудова дейност в Австрия. По дело C‑143/25
CV се установява в Италия, за да отглежда децата си, и никога не се е връщала в държавата членка, в която преди това е завършила „осигурителни периоди“ (Австрия), нито е работила в друга държава членка. Така тези дела дават възможност на Съда да провери дали критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ може да бъде разширен, за да обхване подобни ситуации.
А.      По първия въпрос по дело C‑142/25
46.      Още в самото начало отбелязвам, че формулировката на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 е донякъде двусмислена(14), тъй като съдържащо се в тази разпоредба условие, свързано с факта, че държава членка Б не отчита периодите за гледане на малко дете, е формулирано, както следва: „Когато съгласно законодателството на [държава членка Б] периодът за отглеждане на малко дете не се отчита […]“. Както вече посочих, запитващата юрисдикция обяснява, че това би могло да означава или че законодателството на държава членка Б по принцип не позволява периодите за гледане на малки деца да бъдат зачетени за целите на отпускане на пенсия за осигурителен стаж и възраст (ще наричам това „абстрактният или общият подход“), или че такова зачитане е възможно по принцип, но в конкретния случай засегнатото лице не отговаря на изискванията за признаване на тези периоди съгласно законодателството на държава членка Б (наричан по-нататък „индивидуалният подход“).
47.      PVA, австрийското правителство и Комисията подкрепят първото тълкуване. Чешкото правителство, позовавайки се на доклад на специалната група относно периодите за гледане на малко дете на Административната комисия за координация на системите за социална сигурност(15) (който обаче все още не е официално приет от тази комисия)(16), подкрепя второто тълкуване. То твърди, че ако се следва абстрактният или общият подход, член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 до голяма степен би бил лишен от полезно действие, тъй като рядко би могъл да се приложи. Това се дължало на факта, че докладът на Административната комисия за координация на системите за социална сигурност показва, че на практика само една държава членка (Дания) не е приела законодателство, което като цяло позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на малки деца.
48.      По време на заседанието Федерална република Германия предлага трето тълкуване. Тя се съгласява с PVA, австрийското правителство и Комисията, че член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 се отнася до случая, в който законодателството на държава членка Б по принцип не позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на малки деца, за целите на отпускане на пенсия за осигурителен стаж и възраст. Въпреки това тя добавя, че тази разпоредба се прилага и в случаите, когато съответното лице е отгледало децата си в държава членка, чието законодателство по принцип позволява отчитането на периодите
за гледане на малко дете (в случая — Белгия), но лицето не е било осигурено в пенсионната схема на тази държава членка, тъй като не е завършило там периоди, даващи право на пенсия. Следователно законодателството на държава членка Б не би могло да се приложи по отношение на въпросните периоди за гледане на малко дете.
49.      LF се намира точно в такава ситуация. Както обясних в точка 42 по-горе, тя е отгледала децата си в Белгия, където националното законодателство по принцип позволява да се зачетат периодите за гледане на малко дете. Въпреки това белгийското законодателство предвижда също така, че лице, което, подобно на LF, е завършило само „периоди на пребиваване“ (а не „осигурителни периоди“) в тази държава членка, няма право на пенсия за осигурителен стаж и възраст и следователно не е осигурено в белгийската пенсионна схема. От това, което разбирам, причината, поради която съответните белгийски органи не са взели предвид периодите за гледане на малко дете в случая на LF, следователно е, че белгийското законодателство относно периодите за гледане на малко дете всъщност не е могло да се приложи по отношение на LF за спорните периоди по дело C‑142/25, тъй като тя е била изцяло изключена от белгийската пенсионна схема.
50.      Ще обясня защо напълно подкрепям позицията на Федерална република Германия.
51.      В това отношение най-напред бих искал да припомня, че в моето заключение
по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина)(17) вече посочих, че според мен член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009 не е приет, за да могат подателите на заявления за пенсия за осигурителен стаж и възраст да опитват късмета си пред компетентните органи на различни държави членки и към тях да се прилагат законодателствата на различни държави членки във връзка с едни и същи периоди за гледане на малко дете.
52.      Това е пряко следствие от факта, че основната цел на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009 е „да се изработи само система за координация“(18), както и че един от основните принципи на тези актове е, че лицата, за които те се прилагат, „са подчинени на законодателството само на една държава членка“(19).
Както потвърждава практиката на Съда, системата за координация, въведена с Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, има за цел да избегне едновременното прилагане на няколко национални законодателни системи и усложненията, които могат да възникнат в резултат на това(20).
53.      В този контекст става ясно, че член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, който предвижда изключение от правилата за компетентност, предвидени в дял II от Регламент № 883/2004, за да задължи държавата членка, която вече не е компетентна съгласно тези правила (държава членка А), да отчете периодите за гледане на малко дете, завършени в друга държава членка (държава членка Б), трябва да се тълкува като въвеждащ субсидиарна, а не двойна компетентност(21).
54.      Поради тези съображения в заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина)(22) вече стигнах до извода, че Съдът следва да се въздържи от тълкуване на член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009 по начина, предложен от чешкото правителство (индивидуалния подход), а именно че тази разпоредба позволява на дадено лице, първо, да поиска от органите на държава членка Б да приложат спрямо него националното си законодателство по отношение на периодите за гледане на малко дете, завършени там, и след това, ако тези периоди всъщност не се вземат предвид за целите на отпускането на пенсия за осигурителен стаж и възраст (по материалноправни или процесуални причини), да се обърне към органите на държава членка А и да поиска законодателството на тази държава членка да бъде приложено спрямо него по отношение на същите периоди. Обясних, че вместо това Съдът следва да постанови, че тази разпоредба се прилага в случаите, когато законодателството на държава членка Б по принцип не позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на малки деца (абстрактния или общия подход).
55.      Продължавам да считам, че това тълкуване е за предпочитане пред предложеното от чешкото правителство.
56.      Като се има предвид това, както и фактът, че понастоящем едва ли мога да намеря дори една държава членка, чието законодателство по един или друг начин да не позволява периодите, през които
едно лице се е посвещавало на отглеждането на децата си, да бъдат взети предвид за целите на отпускането на пенсия за осигурителен стаж и възраст(23), съгласен съм с Федерална република Германия, че член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 се прилага не само в случаи, в които законодателството на държава членка Б по принцип не позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на малки деца, но и в случаи като този на LF в главното производство, когато съответното лице е отглеждало децата си в държава членка, чието законодателство по принцип позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на малки деца (в конкретния случай — Белгия), но това законодателство не може да се приложи към него по отношение на тези периоди, тъй като то никога не е било осигурено в пенсионната схема на тази държава членка.
57.      В това отношение припомням, че Съдът е уточнил, че целта на системата за координация, въведена с Регламент № 883/2004 (и следователно с Регламент № 987/2009), е и да се гарантира, че лицата, обхванати от този регламент, няма да бъдат лишени от социално осигуряване, тъй като няма законодателство, което да се прилага спрямо тях(24). Именно до това би се стигнало в главното производство по дело C‑142/25, ако Съдът не потвърди тълкуването на Федерална република Германия.
58.      Всъщност, ако се следва само „общият или абстрактният“ подход, лице като LF би се оказало в правен вакуум, що се отнася до спорните периоди по дело C‑142/25. Австрийското законодателство не би се прилагало към нея по отношение на тези периоди единствено поради факта, че Белгия е приела законодателство, което по принцип позволява отчитането на периодите, прекарани в отглеждане на
малки деца. Няма да се вземе предвид фактът, че самото белгийско законодателство е неприложимо по отношение на LF за същите периоди.
59.      С оглед на тези съображения
според мен член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага в положение, при което законодателството на държава членка Б по принцип не позволява да се вземат предвид периодите за гледане на малко дете, както и в положение, при което законодателството на тази държава членка по принцип позволява тези периоди да се вземат предвид, но то не може да се приложи към съответното лице във връзка с периодите за гледане на малко дете, завършени от него в държава членка Б, тъй като лицето никога не е било осигурено по пенсионната схема на тази държава членка.
60.      Сега ще отговоря по-конкретно на доводите, изтъкнати от чешкото правителство, и ще обясня защо предложеното от него тълкуване
не е необходимо, за да се запази полезното действие на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009.
61.      В това отношение припомням, че когато една разпоредба от правото на Съюза подлежи на различни тълкувания, предимство трябва да се отдаде на това, което може да запази нейното полезно действие(25).
62.      Както обясних в точка 52 по-горе обаче, тълкуването на чешкото правителство противоречи на целта на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, а именно да се предотвратят едновременното прилагане на няколко национални законодателни системи и възникващите от това усложнения.
63.      На второ място, дебатът относно обхвата на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, и по-конкретно условието „съгласно законодателството на [държава членка Б] периодът за отглеждане на малко дете [да] не се отчита
[…]“, досега(26) е бил формулиран в строго бинарни термини: или държава членка Б не трябва да разполага с правна рамка, която по принцип позволява тези периоди да бъдат признати за целите на отпускане на пенсия за старост, или такава рамка съществува и е приложима към съответното лице, но то не отговаря на (процесуалните или материалноправните) условия, необходими за отчитането на тези периоди.
64.      Както обаче обясних, е възможно трето тълкуване на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 („междинното“ разрешение, поддържано от Федерална република Германия). Ако Съдът, както предлагам, приеме това тълкуване, приложението на тази разпоредба би обхванало и случаи като този в главното производство по дело C‑142/25, при който засегнатото лице (в случая — LF) е отглеждало децата си в държава членка, чието законодателство по принцип позволява отчитането на периодите
за гледане на малки деца (в конкретния случай — Белгия), но това законодателство не може да бъде приложено към въпросните периоди за гледане на малки деца, тъй като лицето никога не е било осигурявано в пенсионната схема на тази държава членка.
65.      Тази ситуация може да възниква по-често, отколкото би могло да се предположи на пръв поглед, като Белгия е само един от примерите за държава членка, в която самото завършване на периодите на пребиваване не е достатъчно за включване в пенсионноосигурителната схема за осигурителен стаж и възраст. Според моите проучвания всъщност само няколко държави членки (включително Нидерландия, Дания, Швеция и Финландия) са въвели системи за основна пенсия, основани на пребиваването (или до голяма степен основани на пребиваването), при които правото на пенсия е свързано предимно с пребиваването. В повечето други държави членки пенсионните права се натрупват чрез „осигурителни периоди“, включително периоди, приравнени на „осигурителни периоди“ (например периоди, през които лицето получава обезщетение, което дава право на пенсия). По този начин лице, което просто пребивава в тези държави членки, докато отглежда децата си, без да е завършило такива „осигурителни периоди“, може да се окаже в положение, подобно на това на LF.
66.      В заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина)(27) също отбелязах, че „индивидуалният подход“ (
застъпван тук от чешкото правителство) следва да бъде отхвърлен, тъй като би било прекалено обременително и непрактично да се изисква от органите на държава членка А да преценяват дали искането на дадено лице за признаване на периоди за гледане на малко дете действително би било успешно съгласно законодателството на държава членка Б, за да определят дали са длъжни да приложат собственото си законодателство към ситуацията на това лице. По мое мнение това не важи за „междинния подход“, предложен от Федерална република Германия, тъй като при него органите на държава членка А би трябвало да установят само дали съответното лице е осигурено в пенсионната схема на държава членка Б.
67.      Според мен трудностите, които току-що споменах във връзка с „индивидуалния подход“, се
увеличават още повече от факта, че както Федерална република Германия посочи по време на съдебното заседание, начинът, по който се отчитат периодите за гледане на малки деца, се различава значително в различните държави членки.
68.      Например някои държави членки ограничават броя на годините, които могат да се признаят като периоди
за гледане на малки деца, в по-голяма степен от други (чрез налагане на фиксиран брой години за всяко дете или на максимален брой години, независимо от броя на децата). В такава ситуация трябва ли годините извън тези граници да се считат, съгласно индивидуалния подход, за периоди за гледане на малки деца, които не се вземат предвид? Ако това е така, трябва ли съответното лице да има право тези допълнителни периоди да бъдат признати съгласно законодателството на държава членка А просто защото това законодателство осигурява по-благоприятен резултат? Както вече обясних, не считам, че член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 е замислен от законодателя на Съюза, за да позволи такъв резултат. Австрийското правителство правилно посочва по време на съдебното заседание, че това би могло да доведе до нежелания ефект държавите членки с по-щедро законодателство относно отчитането на периодите за гледане на малко дете да променят законите си, за да ги направят по-неблагоприятни за кандидатстващите за пенсия, с цел да избегнат прекомерна натовареност (ефект на изравняване в посока надолу).
69.      Преди да разгледам втория въпрос по дело
C‑142/25 и единствения въпрос по дело C‑143/25, бих искал да направя две допълнителни бележки.
70.      Първо, като се има предвид двусмислената формулировка на член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009, призовавам законодателя на Съюза да уточни смисъла на предвиденото в тази разпоредба условие държава членка Б да не отчита периодите за гледане на малко дете, в съответствие с предложеното от мен тълкуване, като евентуално приеме нова законодателна разпоредба.
71.      Второ, припомням, че според мен условието
държава членка Б да не отчита периодите за гледане на малко дете, предвидено в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, се прилага mutatis mutandis, когато засегнатото лице не може да основе претенцията си на тази разпоредба и вместо това трябва да се позове на член 21 ДФЕС и на критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, разработен от Съда в неговата практика(28). Подробно съм изложил мотивите в подкрепа на това тълкуване в заключението ми по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(29). Не виждам необходимост да ги повтарям в настоящото заключение.
Б.      По втория въпрос по дело C‑142/25 и по единствения въпрос по дело C‑143/25
72.      С втория въпрос по дело C‑142/25 и с единствения въпрос по дело C‑143/25 запитващата юрисдикция по същество иска да се установи какво представлява „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ между периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б, и „осигурителните периоди“, завършени в държава членка А, които съгласно член 21 ДФЕС пораждат задължение за органите на тази държава членка да прилагат законодателството си към тези периоди за гледане на малко дете и да ги третират като завършени на територията на държава членка А.
73.      Припомням, че критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ бе разработен от Съда в неговата практика преди приемането на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, в контекста на прилагането на общите правила, съдържащи се в Регламент № 1408/71, който не включваше никакви конкретни разпоредби относно периодите за гледане на малко дете(30).
74.      Въпреки това Съдът впоследствие постанови в решения
Pensionsversicherungsanstalt и Deutsche Rentenversicherung Bund, че критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна
връзка“ остава приложим в контекста на прилагането на Регламенти № 883/2004 и № 987/2009 в случаи, в които не са изпълнени изброените в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009 условия. Припомням, че съгласно тази разпоредба задължението на държава членка А да приложи своето законодателство към периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б, и да ги третира така, сякаш са завършени на нейна територия, зависи от кумулативното изпълнение на следните три условия:
–        периодът за гледане на малко дете не се отчита съгласно законодателството на държава членка Б (разгледах това условие в раздел А по-горе),
–        законодателството на държава членка А е било първоначално приложимо към съответното лице, тъй като то е осъществявало дейност като заето или самостоятелно заето лице в тази държава членка, и
–        законодателството на държава членка А е продължило да се прилага към това лице въз основа на въпросната дейност към датата, на която съгласно законодателството на същата държава членка за съответното дете е започнал да се отчита периодът за гледане на малко дете.
75.      В случая изглежда, че нито LF, нито CV отговарят на третото условие по член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, тъй като към датата, на която съгласно австрийското законодателство спорните периоди биха започнали да се отчитат, към тях вече не е било приложимо законодателството на държава членка А (Австрия) на основание дейност като заето или самостоятелно заето лице. Доколкото разбирам, в случая на LF неспазването на третото условие, посочено в член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009, засяга само периодите за гледане на малко дете, натрупани от нея по отношение на второто ѝ дете.
76.      Подобно неизпълнение на това условие (и следователно невъзможност за позоваване на член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009) вече възникна в делата, довели до решения Pensionsversicherungsanstalt и Deutsche Rentenversicherung Bund. И
по двете дела обаче Съдът констатира, че спорните периоди за гледане на малко дете са „достатъчно тясно свързани“ или „достатъчно свързани“ с периоди, през които заинтересованото лице е работило и се е осигурявало в държава членка А, или с „осигурителни периоди“ или с периоди, които могат да се приравнят на „осигурителни периоди“, завършени в тази държава членка(31). Следователно съгласно член 21 ДФЕС по отношение на тези периоди за гледане на малки деца е трябвало да се прилага законодателството на държава членка А.
77.      В диспозитива на тези две решения Съдът подчертава, че заинтересованото лице
е плащало осигурителни вноски или по друг начин е завършило „осигурителни периоди“ изключително в първата държава членка (държава членка А) както преди, така и след приключването на съответните периоди за гледане на малко дете.
78.      В този контекст не е ясно дали критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ е изпълнен и когато, както в главното производство, засегнатото лице не е извършвало тази дейност изключително (дело
C‑142/25) или я е извършвало изключително, но само преди, а не и след като спорните периоди за гледане на малко дете са завършени в държава членка Б (дело C‑143/25).
79.      Според мен, както вече обясних в
моето заключение по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(32), критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ трябва да се основава на два компонента. Първо, заинтересованото лице трябва да е завършило „осигурителни периоди“ в държава членка А преди (но не непременно след) отглеждането на децата си в държава членка Б. Второ, държава членка А трябва да е последната държава членка, в която това лице е завършило такива „осигурителни периоди“, преди да отглежда децата си в държава членка Б. От лицето не следва да се изисква да е завършило съответните „осигурителни периоди“ изключително в държава членка А нито преди, нито след като е отглеждало децата си в държава членка Б.
80.      Причините, които ме водят до
този извод, могат да бъдат обобщени по следния начин.
81.      Първо, считам, че макар да е
постановил, че критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ продължава да е релевантен в положение, при което се прилагат Регламенти № 883/2004 и № 987/2009, но условията, изброени в член 44, параграф 2 от последния регламент, не са изпълнени, Съдът никога не се е опитвал систематично да определя границите на този критерий, избирайки по-скоро фрагментиран подход, който всеки път се основава на обстоятелствата по случая. Така в решения Elsen, Kauer, Reichel-Albert и Pensionsversicherungsanstalt са изтъкнати различни фактори, включително фактът, че жалбоподателките са работили изключително в държава членка А или че са плащали осигурителни вноски изключително в тази държава членка, без обаче нито един от тях да бъде изведен като решаващ(33). Ето защо не тълкувам факта, че кандидатстващият за пенсия е плащал осигурителни вноски или по друг начин е завършил „осигурителни периоди“ изключително в първата държава членка (държава членка А) както преди, така и след съответните периоди за гледане на малко дете, като условие sine qua non.
82.      Второ, както отбелязах в моето заключение
по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(34), предходните решения, в които е приложен критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, показват тенденцията на Съда по-скоро да разширява, отколкото да ограничава броя на случаите, в които може да се изисква държава членка А да приложи собственото си законодателство относно периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б. Така например, докато в решения Elsen и Kauer спрямо жалбоподателките продължава да е приложимо законодателството на държава членка А до момента, в който периодите за гледане на малко дете, завършени в чужбина, започват да текат(35), същото не важи за жалбоподателките по дела Reichel-Albert и Pensionsversicherungsanstalt(36)и въпреки това Съдът заключава, че и в двата случая е била налице „достатъчна връзка“. Въз основа на това ми се струва, че фактът, че след като са посветили време на отглеждането на децата си, жалбоподателките в главното производство или са работили в друга държава членка (Германия), преди да упражняват нова професионална дейност в Австрия (LF по дело C‑142/25), или не са възобновили професионалната си дейност, нито дори са се завърнали в Австрия след раждането на децата си (CV по дело C‑143/25), не би могъл непременно да се разглежда от Съда като фактор, който не им позволява да изпълнят критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“.
83.      Трето, изискването съответното лице да е работило
изключително в държава членка (държава членка А) през целия си живот (както преди, така и след като е отглеждало децата си в държава членка Б), би поставило в по-неблагоприятно положение гражданите, които като LF са упражнявали трудова дейност в няколко държави членки (в случая — в Австрия и в Германия) и по този начин са упражнили правото си на свободно движение съгласно разпоредбите на ДФЕС. Според мен член 21 ДФЕС, който, както вече припомних в точка 43 от настоящото заключение, защитава правото на гражданите на Съюза да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, не може да доведе до положение, в което едно лице е лишено от възможността да се позовава на законодателството на държава членка А за периодите за гледане на малко дете, завършени в държава членка Б, само защото впоследствие е работило в държава членка В, а вече не в държава членка А. Всъщност обратният извод би довел до необосновано и непропорционално засягане на това право.
84.      Действително, както подчертава Комисията в съдебното заседание, фактическата хипотеза, предвидена от законодателя на Съюза при приемането на член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009, изглежда, се основава на това, че съответното лице се е преместило да пребивава само между две държави членки (държава членка А — държавата членка на заетост, и държава членка Б — държавата членка, в която са отгледани децата). Това ясно следва от член 44, параграф 3 от този регламент, който предвижда, че задължението, предвидено в параграф 2 от този член, не се прилага, ако „спрямо съответното лице се прилага или започва да се прилага законодателството на друга държава членка поради осъществяването на дейност като заето или самостоятелно заето лице“.
85.      Това обаче не означава, че същото ограничение трябва да се прилага, когато засегнатото лице се позовава по-скоро на критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, който от своя страна се основава на член 21 ДФЕС. Всъщност Съдът се е позовавал на този критерий именно в случаи, в които не са изпълнени условията за прилагане на член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009, за да запълни някои празноти в тази разпоредба.
86.      Четвърто, що се отнася до положението, разглеждано по дело
C‑143/25, според мен е очевидно, че определящият фактор за установяване на „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ трябва да бъде това, че съответното лице е завършило „осигурителни периоди“ в държава членка А преди, но не непременно след отглеждането на децата си в държава членка Б. Както обясних в моето заключение по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(37), фактът, че съответното лице се е върнало да работи в държава членка А, след като „периодите за гледане на малко дете“, завършени в държава членка Б, са приключили, може да бъде още един довод в полза на извода, че е налице такава връзка (какъвто, изглежда, е случаят в решения Reichel-Albert, Pensionsversicherungsanstalt и Deutsche Rentenversicherung Bund). Това обаче не е предварително условие, за да е налице такава връзка.
87.      Всъщност, ако, за да се ползва от законодателството на държава членка А, съответното лице е длъжно да работи отново или да завърши нови „осигурителни периоди“ в тази държава членка, след като е отглеждало децата си в държава членка Б, то упражняването на правото
му на свободно движение и пребиваване в други държави членки отново ще бъде засегнато по начин, който би бил в противоречие с член 21 ДФЕС.
88.      С оглед на тези съображения считам, че член 21 ДФЕС трябва да се тълкува
в смисъл, че за да се установи „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, той не изисква заинтересованото лице да е завършило „осигурителните периоди“ изключително в държава членка А нито преди, нито след като е отглеждало децата си в държава членка Б.
89.      При
все това държа да подчертая, че „разширяването“ на критерия за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“, което предлагам на Съда да възприеме по настоящите дела, не трябва да се разбира като покана за отваряне на вратата за все по-широк кръг от положения, попадащи в приложното поле на този критерий.
90.      Напротив, в
моето заключение по дело Deutsche Rentenversicherung Bund(38) насърчих Съда да определи и ограничи обхвата на този критерий, за да може законодателят на Съюза в крайна сметка да приеме законодателна разпоредба, която да замени член 44, параграф 2 от Регламент № 987/2009. Именно с оглед на тази цел посочих, че критерият за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ зависи, от една страна, от това дали заинтересованото лице е завършило „осигурителни периоди“ в държава членка А преди (но не непременно след) отглеждането на децата си в държава членка Б, и от друга страна, от това дали държава членка А е последната държава членка, в която това лице е завършило такива „осигурителни периоди“, преди да отглежда децата си в държава членка Б(39). Позицията ми по този въпрос остава непроменена.
91.      По-специално
, считам, че с тези критерии условието за „достатъчно тясна връзка“ или „достатъчна връзка“ може да бъде изпълнено във всеки отделен случай само по отношение на една държава членка (и в двата случая — Австрия). Бих посъветвал Съда да не следва предложението на Комисията по дело C‑142/25, че жалбоподателка като LF има право спорните периоди за гледане на малко дете да бъдат взети предвид от Австрия и Германия pro rata temporis, тъй като е завършила „осигурителни периоди“ в двете държави членки или преди, или след като е отглеждала децата си в Белгия.
VI.    Заключение
92.      С оглед на изложените съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Oberster Gerichtshof (Върховен съд, Австрия) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)      Член 44, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 987/2009 на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 година за установяване процедурата за прилагане на Регламент (ЕО) № 883/2004 за координация на системите за социална сигурност
трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага не само
когато законодателството на държавата членка, където съответното лице е отглеждало децата си, по принцип не позволява да се отчитат периодите за гледане на малко дете, но и когато това лице е отглеждало децата си в държава членка, чието законодателство по принцип позволява тези периоди да се вземат предвид, но то не може да се приложи спрямо това лице във връзка с тези периоди за гледане на малко дете, тъй като лицето никога не е било осигурено по пенсионната схема на тази държава членка.
2)      Член 21 ДФЕС
трябва да се тълкува в смисъл, че
от държавата членка, която дължи пенсията за осигурителен стаж и възраст, се изисква да приложи законодателството си и да вземе предвид периодите за гледане на малко дете, завършени в друга държава членка, все едно тези периоди са завършени на нейна територия, съгласно член 21 ДФЕС, при условие че, първо, съответното лице е завършило „осигурителни периоди“ в първата държава членка, преди да се премести да пребивава във втората държава членка, и второ, че първата държава членка е била последната държава членка, в която то е завършило такива „осигурителни периоди“, преди да се премести. От лицето не следва да се изисква да е завършило съответните „осигурителни периоди“ изключително в тази държава членка нито преди, нито след като е отглеждало децата си във втората държава членка“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Вж. решения от 7 юли 2022 г., Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина) (C‑576/20, наричано по-нататък „решение Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), и от 22 февруари 2024 г., Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, наричано по-нататък „решение Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
3      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г. (ОВ L 284, 2009 г., стр. 1).
4      Този критерий е първоначално развит в решения от 23 ноември 2000 г., Elsen (C‑135/99, наричано по-нататък „решение Elsen“, EU:C:2000:647), от 7 февруари 2002 г., Kauer (C‑28/00, наричано по-нататък „решение Kauer“, EU:C:2002:82), и от 19 юли 2012 г., Reichel-Albert (C‑522/10, наричано по-нататък „решение Reichel-Albert“, EU:C:2012:475), в контекста на прилагането на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (OB L 149, 1971 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26). Този регламент е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в ОВ L 33, 2008 г., стр. 12) и Регламент № 987/2009.
5      Вж. решения от 7 юли 2022 г., Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина) (C‑576/20, наричано по-нататък „решение Pensionsversicherungsanstalt“, EU:C:2022:525), и от 22 февруари 2024 г., Deutsche Rentenversicherung Bund (C‑283/21, наричано по-нататък „решение Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2024:144).
6      И двете формулировки са били използвани от Съда в неговата съдебна практика.
7      C‑283/21, наричано по-нататък „заключението ми по дело Deutsche Rentenversicherung Bund“, EU:C:2023:736, точка 29.
8      Понятието „период за гледане на малко дете“ е дефинирано в член 44, параграф 1 от Регламент № 987/2009 (вж. т. 8 по-горе).
9      Вж. член 11, параграф 3, буква д) от Регламент № 883/2004.
10      Понятието „осигурителни периоди“ е дефинирано в член 1, буква у) от Регламент № 883/2004 като „периодите на внасяне на осигурителни вноски, или на заетост или самостоятелна заетост, определени или признати за осигурителен период от законодателството, съгласно което е завършен или се смята за завършен, както и всички периоди, разглеждани като такива, ако посоченото законодателство ги признава за равностойни на осигурителен период“.
11      Вж. решение Pensionsversicherungsanstalt, точка 55.
12      Вж. решение Deutsche Rentenversicherung Bund, точки 46 и 47.
13      Пак там, точка 66. Вж. също заключението ми по дело Deutsche Rentenversicherung Bund, точка 33.
14      Вж. заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина) (C‑576/20, наричано по-нататък „заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина)“, EU:C:2022:75, т. 85). Отбелязвам, че текстовете на член 44, параграф 2 от Регламент
№ 987/2009 на други езици, като чешки, френски, немски, гръцки, италиански и испански, също са двусмислени.
15      Административната комисия за координация на системите за социална сигурност се състои от по един представител на правителството на всяка държава членка и един представител на Комисията. Тя се занимава с административни въпроси, с въпроси относно тълкуването на разпоредбите на регламентите за координация на социалната сигурност и с насърчаване и развитие на сътрудничеството между държавите членки. Съставът, функционирането и задачите на Административната комисия са определени в членове
71 и 72 от Регламент № 883/2004.
16      Вж. по-специално уебстраницата, посветена на официалните документи на Административната комисия за координация на системите за социална сигурност, достъпна на адрес: https://employment-social-affairs.ec.europa.eu/policies-and-activities/moving-working-europe/eu-social-security-coordination/specialised-information/official-documents_en.
17      Точка 88.
18      Вж. по-специално съображение 4 от Регламент № 883/2004.
19      Вж. член 11, параграф 1 от Регламент № 883/2004.
20      Вж. в този смисъл решение от 5 март 2020 г., Pensionsversicherungsanstalt (Обезщетение за рехабилитация) (C‑135/19, EU:C:2020:177, т. 46).
21      Вж. заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина), точка 64.
22      Вж. точки 86—89 от посоченото заключение.
23      Дори в Дания тези периоди могат всъщност да бъдат отчетени, тъй като съгласно законодателството на тази държава членка всеки „период на пребиваване“ в тази държава членка дава право на пенсионни права, независимо дали този „период на пребиваване“ е съвпадал, или не с „период за гледане на малко дете“.
24      Вж. в този смисъл решение от 5 март 2020 г., Pensionsversicherungsanstalt (Обезщетение за рехабилитация) (C‑135/19, EU:C:2020:177, т. 46).
25      Вж. решение от 1 август 2025 г., Tradeinn Retail Services (C‑76/24, EU:C:2025:593, т. 43 и цитираната съдебна практика).
26      Вж. заключението на генерален адвокат Jääskinen по дело Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:114, т. 67) и заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина). (т. 83), както и формулировката на втория преюдициален въпрос, отправен от запитващата юрисдикция по последното дело.
27      Вж. точки 86—89 от посоченото заключение.
28      Вж. съдебните решения, посочени в бележки под линия
4 и 5 по-горе.
29      Вж. точки 38—43 от посоченото заключение.
30      За преглед на делата, довели до това дело, вж. заключението ми по дело Pensionsversicherungsanstalt (Периоди за гледане на малко дете в чужбина), точки 38—47.
31      Това бе изяснено в решение Deutsche Rentenversicherung Bund, в което заинтересованото лице е завършило само периоди, които могат да бъдат приравнени на „осигурителни периоди“ в държава членка А, преди да отглежда децата си в държава членка Б, без да прави вноски по законоустановената осигурителна схема на първата държава членка.
32      Точки
49—72 от посоченото заключение.
33      Например в решение Elsen Съдът приема, че поради наличието на „тясна връзка“ между тези периоди и периодите на заетост на г‑жа Elsen в Германия не може да се смята, че тя е преустановила всякаква „трудова дейност“ или че поради това спрямо нея е трябвало да се прилага законодателството на държавата членка, където е пребивавала (Франция). Струва ми се обаче, че в решение Reichel-Albert изводът на Съда е повлиян по един или друг начин от различни съображения. Първо, г‑жа Reichel-Albert работи и внася осигурителни вноски само в една държава членка (Германия) както преди, така и след като временно се премества да пребивава в друга държава членка (Белгия), където тя никога не е работила. От друга страна, г‑жа Reichel-Albert се е преместила в Белгия единствено по семейни причини и директно от Германия, където е работила до месеца, преди да се премести.
34      Точка 53 от посоченото заключение.
35      Вж. решения Elsen(т. 26) и Kauer(т. 32).
36      Всъщност по тези две дела за жалбоподателката
е престанало да се прилага законодателството на държава членка А няколко месеца, дори повече от година, преди да започнат да текат такива периоди.
37      Точки 68 и 69 от посоченото заключение.
38      Точки 52 и 55 от посоченото заключение.
39      В това заключение (т. 70) обясних, че според мен
не е необходимо „осигурителните периоди“, завършени в държава членка А, непосредствено да предхождат периодите за гледане на малко дете. Въпреки това, ако едно лице завърши „осигурителни периоди“ в държава членка А и след това — в държава членка В, преди да отгледа децата си в държава членка Б, то държава членка В, а не държава членка А трябва да приложи законодателството си към разглежданите периоди за гледане на малко дете.