62021CO0260(01)
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
15 ноември 2022 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2, както и членове 94 и 99 от Процедурния правилник на Съда — Производства по несъстоятелност — Насрещни прихващания, извършени с кредитна институция в несъстоятелност — Изменение със задна дата на условията за извършване на тези прихващания — Национално законодателство, което е обявено за противоконституционно — Изцяло вътрешно положение — Явна недопустимост“
По дело C‑260/21
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Окръжен съд Видин (България) с акт от 21 април 2021 г., постъпил в Съда на 23 април 2021 г., в рамките на производство по дело
„Корпоративна търговска банка“ АД, в несъстоятелност
срещу
„Елит Петрол“ АД,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: L. S. Rossi, председател на състава, J.‑C. Bonichot (докладчик) и S. Rodin, съдии,
генерален адвокат: M. Campos Sánchez-Bordona,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Корпоративна търговска банка, в ликвидация, от A. Н. Донов, K. Х. Маринова, представители, и В. Матев, адвокат,
–
за „Елит Петрол“ АД, от A. Коларов и Г. Стойчев, адвокати,
–
за Европейската комисия, от M. Mataija, G. von Rintelen и I. Zaloguin, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 и с член 99 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2 ДЕС във връзка с член 19, параграф 1 ДЕС и с член 47, параграфи 1 и 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и на член 4, параграф 2, буква а) и на членове 26 ДФЕС, 27 ДФЕС, 63 ДФЕС, 114 ДФЕС и 115 ДФЕС, както и на принципа на правна сигурност.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между Корпоративна търговска банка, в несъстоятелност (наричана по-нататък „КТБ“), и „Елит Петрол“ АД по повод на погасяването на задължения на последното спрямо КТБ чрез прихващане.
Правна уредба
3
Член 59 от Закона за банковата несъстоятелност (ДВ, бр. 92 от 27 септември 2002 г., наричан по-нататък „ЗБН“), който предвижда реда и условията за прихващане на задълженията и на вземанията на банка в случай на несъстоятелност, е изменен със Закон за изменение и допълнение на Закона за банковата несъстоятелност (ДВ, бр. 98 от 28 ноември 2014 г.).
4
Параграфи 5, 7 и 8 от Преходните и заключителни разпоредби към Закона за изменение и допълнение на Закона за банковата несъстоятелност (ДВ, бр. 22 от 13 март 2018 г., наричан по-нататък „ЗИДЗБН“) предвиждат:
„5. Извършените от квесторите, временните и постоянните синдици на [КТБ] - в несъстоятелност, в периода от поставянето ѝ под специален надзор до датата на откриване на процедурата по осребряване имуществото на банката, заличавания на учредени от длъжници или от трети лица в полза на банката обезпечения са нищожни. Учредените обезпечения се смятат за действителни и запазват своя ред.
[…]
7. Този закон се прилага и за откритите до датата на влизането му в сила производства по несъстоятелност.
8. Член 59, ал.5, 6 и 7 се прилагат от 20 юни 2014 г.“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
5
Жалбоподателят в главното производство, KTБ, е българска банкова институция, която е в производство по несъстоятелност по ЗБН.
6
„Елит Петрол“ АД, ответник в главното производство, е българско дружество, по отношение на което се провежда производство по несъстоятелност съгласно разпоредбите на българския Търговски закон пред Окръжен съд — Видин (България).
7
През октомври и ноември 2014 г. „Елит Петрол“ АД прихваща част от задълженията си към КТБ по два договора за кредит в съответствие с разпоредбите на ЗБН, които са били в сила към тези дати (наричани по-нататък „спорните прихващания“).
8
През ноември 2014 г. българският законодател изменя условията относно противопоставимостта на подобни прихващания, предвидени в ЗБН.
9
През март 2018 г. с преходните и заключителните разпоредби на ЗИДЗБН българският законодател придава обратна сила на тези изменения.
10
На 8 юни 2018 г. синдиците на КТБ предявяват вземанията на тази банка към „Елит Петрол“ АД по силата на двата договора за кредит, които последното е сключило с банката.
11
В рамките на производството по несъстоятелност на „Елит Петрол“ АД синдиците на КТБ се позовават на преходните и заключителните разпоредби на ЗИДЗБН в подкрепа на твърдението, че тези вземания, които са били предмет на спорните прихващания, са били „възстановени“ по силата на разглежданите разпоредби.
12
Обратно на това, синдикът на „Елит Петрол“ АД счита, че посочените вземания са окончателно уредени посредством спорните прихващания и че правната уредба, на която КТБ се позовава в подкрепа на искането си, противоречи на правото на Съюза.
13
Запитващата юрисдикция изразява съмнения относно съответствието на тази правна уредба с правото на Съюза.
14
Именно в този контекст Окръжен съд Видин (България) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли чл. 63 ДФЕС, уреждащ свободното движение на капитали и плащания, да се тълкува в смисъл, че включва осъществяването на прихващане в отношения с банкова институция, при което търговско дружество — длъжник на банката, изпълнява свои задължения чрез прихващане на насрещни установени по размер, ликвидни и изискуеми вземания, които има към същата банка?
2)
Следва ли чл. 63 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че промяната на условията за действителност на вече извършени законно прихващания между търговско дружество и банкова институция, която обявява за недействителни извършените прихващания въз основа на нови условия, които се прилагат ретроактивно спрямо осъществените вече прихващания, представлява пречка по чл. 63, пар. 1 ДФЕС, ако има за последица ограничаване на възможността за изпълнение на задължения към други дружества, в капитала на които имат акции или дялове или от които държат облигации субекти от други държави — членки на [Европейския съюз]?
3)
Следва ли чл. 63 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, с която се променят ретроактивно условията за действителност на вече извършени законно прихващания между търговско дружество и банкова институция, като обявява за недействителни извършените прихващания въз основа на нови условия, които се прилагат ретроактивно спрямо осъществените вече прихващания?
4)
Следва ли член 4, параграф 2, буква а) и членове 26, 27, 114 и 115 от ДФЕС, които уреждат единния вътрешен пазар на ЕС, да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, с която се променят ретроактивно условията за действителност на вече извършени законно прихващания между търговско дружество и банкова институция в държава членка, като се обявяват за недействителни извършените прихващания въз основа на нови условия, които се прилагат ретроактивно спрямо осъществените вече прихващания и в случаите, когато правоотношенията се развиват само между еднонационални правни субекти и така могат да се квалифицират, като вътрешни отношения, без директна трансгранична връзка с вътрешния пазар на ЕС?
5)
Следва ли чл. 2 [ДЕС] вр. чл. 19, ал. 1 ДЕС и чл. 47, ал. 1 и 2 ХОПЕС да се тълкува в смисъл, че позволява приемането на национална правна уредба, която променя условията за действително извършване на прихващания в отношенията с банкова институция, като придава изрично обратно действие на новите условия и обявява за недействителни законно извършените към минал период от време прихващания, при условията на висящо производство за несъстоятелност на банкова институция в съответната държава членка и заведени висящи съдебни производства за обявяване за недействителни на извършени спрямо банката прихващания, по отношение на които към момента на извършването им са били приложими други правни условия?
6)
Следва ли принципът на правна сигурност като общ принцип на правото на ЕС да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба, която променя условията за действително извършване на прихващания в отношенията с банкова институция, като придава изрично обратно действие на новите условия и обявява за недействителни извършени законно към минал период от време прихващания, при условията на висящо производство за несъстоятелност на банкова институция в съответната държава членка и заведени висящи съдебни производства за обявяване за недействителни на извършени спрямо банката прихващания, по отношение на които към момента на извършването им са били приложими други правни условия?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
15
С въпросите си запитващата юрисдикция иска да установи по същество, от една страна, дали в приложното поле на член 63 ДФЕС попада законодателството на държава членка относно прихващането, посредством което предприятие урежда задълженията си към банкова институция, като прихваща от дължимите към нея суми размера на вземанията, които има към същата, и от друга страна, дали член 63 ДФЕС, член 2 ДЕС във връзка с член 19, параграф 1 ДЕС и с член 47, параграфи 1 и 2 от Хартата, член 4, параграф 2, буква а) ДФЕС и членове 26, 27, 114 и 115 ДФЕС, както и принципът на правна сигурност, допускат ретроактивно изменение на условията за извършване на подобно прихващане.
16
Съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. по-специално определение от 26 март 2021 г., Fedasil, C‑92/21, EU:C:2021:258, т. 47 и цитираната съдебна практика).
17
Оттук следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (вж. по-специално определение от 26 март 2021 г., Fedasil, C‑92/21, EU:C:2021:258, т. 48 и цитираната съдебна практика).
18
В настоящия случай от преписката, с която разполага Съдът, следва, че приложимите към спора в главното производство разпоредби на българското право, а именно параграфи 5—8 от преходните и заключителни разпоредби на ЗИДЗБН, са обявени за противоконституционни, най-малкото частично, с решение на Конституционния съд (България) от 27 май 2021 г.
19
В отговора си на искането за разяснения, отправено от Съда на основание член 101 от Процедурния правилник, запитващата юрисдикция посочва, че въпросите ѝ все пак остават релевантни за решаването на спора по главното производство, по-специално защото посоченото в предходната точка решение произвежда действие само занапред.
20
При тези условия данните, с които разполага Съдът, не му позволяват да приеме преюдициалното запитване за явно недопустимо поради неговата ирелевантност.
По преюдициалните въпроси
21
Съгласно член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато искане, иск или жалба са явно недопустими, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
22
Освен това, по силата на член 99 от посочения правилник, когато преюдициалният въпрос е идентичен с въпрос, по който Съдът вече се е произнесъл, отговорът на този въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика или отговорът не оставя място за разумно съмнение, Съдът може във всеки един момент да се произнесе с мотивирано определение по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат.
23
Тези разпоредби следва да се приложат по настоящото дело.
По първия, втория и третия въпрос
24
Що се отнася до първия, втория и третия въпрос, свързани с член 63 ДФЕС, следва да се припомни, че разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на капитали не се прилагат към положение, което във всичките си аспекти е свързано само с една държава членка (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, т. 47 и цитираната съдебна практика). В този смисъл, преди да прилага член 63 ДФЕС, запитващата юрисдикция следва да провери дали по делото, с което е сезирана, съществува трансгранично правоотношение, което предполага упражняване на свободата на движение на капитали между държавите членки или между тях и трети страни (вж. в този смисъл решение от 16 септември 2020 г., Romenergo и Aris Capital, C‑339/19, EU:C:2020:709, т. 27 и цитираната съдебна практика).
25
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че всички аспекти по спора в главното производство са свързани само с една държава членка.
26
Всъщност КТБ и „Елит Петрол“ АД са установени в България и спорните прихващания се отнасят до задължения и вземания, които тези дружества имат пряко едно към друго, като в това отношение самото обстоятелство, че капиталът им включва и акции на дружества, установени в други държави членки, не може да промени анализа в това отношение.
27
Що се отнася до изтъкнатите от „Елит Петрол“ АД доводи, че ретроактивното изменение на последиците от спорните прихващания с КТБ, осъществено по законодателен ред, би довело до възстановяване на задълженията на това дружество, което ще се отрази върху финансовите му отношения и тези на неговото дружество майка, с кредитори, установени в други държави членки или в трети страни или чийто капитал се притежава от лица, пребиваващи в други държави членки, е важно да се констатира, че такова въздействие, дори да се приеме за установено, би било твърде отдалечено и непряко, за да има връзка със свободното движение на капитали, предвидено в член 63 ДФЕС.
28
Освен това, макар да е вярно, че в случаите, изброени в точки 50—53 от решение от 15 ноември 2016 г., Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874), Съдът е приел за допустими преюдициални запитвания, свързани с тълкуването на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно основните свободи, макар всички аспекти на споровете по главните производства да са били свързани само с една държава членка, налага се изводът, че запитващата юрисдикция не е предоставила на Съда никаква информация, която да му позволи да приеме, че въпросите относно тълкуването на член 63 ДФЕС спадат към някой от тези случаи.
29
Следователно първият, вторият и третият въпрос са явно недопустими.
По четвъртия въпрос
30
Що се отнася до четвъртия въпрос, свързан с член 4, параграф 2, буква а) ДФЕС и с членове 26 ДФЕС, 27 ДФЕС, 114 ДФЕС и 115 ДФЕС, е важно да се припомни, че националната юрисдикция е длъжна да разясни в акта за преюдициално запитване фактическата и правната обстановка по спора в главното производство и да даде необходимите разяснения относно причините, поради които е избрала разпоредбите на правото на Съюза, чието тълкуване иска, както и относно установената от нея връзка между тези разпоредби и националното законодателство, приложимо към разглеждания от нея спор (вж. в този смисъл по-специално решение от 4 юни 2020 г., C.F. (Данъчен контрол), C‑430/19, EU:C:2020:429, т. 23 и цитираната съдебна практика).
31
Тези изисквания относно съдържанието на акта за преюдициално запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява (вж. в този смисъл определение от 3 юли 2014 г., Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, т. 21). Те са припомнени също така в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (ОВ C 380, 2019 г., стр. 1).
32
В случая актът за преюдициално запитване явно не отговаря на изискванията, установени в член 94, буква в) от Процедурния правилник.
33
Всъщност този акт не излага причините, поради които националната юрисдикция има въпроси относно тълкуването на член 4, параграф 2, буква а) ДФЕС и на членове 26 ДФЕС, 27 ДФЕС, 114 ДФЕС и 115 ДФЕС, нито връзката между тези разпоредби и приложимата към спора в главното производство национална правна уредба, поради което Съдът не може да прецени в каква степен отговорът на четвъртия въпрос е необходим за решаването на спора в главното производство.
34
Следователно четвъртият въпрос е явно недопустим.
По петия въпрос
35
Що се отнася до петия въпрос, свързан с тълкуването на член 2 ДЕС във връзка с член 19, параграф 1 ДЕС и с член 47, параграфи 1 и 2 от Хартата, от акта за преюдициално запитване по-специално е видно, че изменението, произтичащо от преходните и заключителните разпоредби на ЗИДЗБН, което има обратно действие, би предрешило изхода на няколко висящи спора, нарушавайки по-специално конституционния принцип на разделение на властите, утвърден в българската конституция, и следователно би засегнало независимостта на сезираните с подобни спорове национални юрисдикции по отношение на законодателната власт.
36
Следва да се припомни, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС задължава всички държави членки да предвидят правните средства, необходими за осигуряването на ефективна правна защита в областите, обхванати от правото на Съюза (решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 37 и цитираната съдебна практика). Тази разпоредба визира „областите, обхванати от правото на Съюза“, независимо от случаите, в които държавите членки прилагат това право по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата (решение от 20 април 2021 г., Repubblika, C‑896/19, EU:C:2021:311, т. 36 и цитираната съдебна практика).
37
Така по силата на член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС всяка държава членка трябва да гарантира, че органите, които могат да бъдат призвани като „юрисдикции“ по смисъла на правото на Съюза да се произнасят по въпроси, свързани с прилагането или тълкуването на това право, и които следователно са част от системата ѝ от способи за защита в областите, обхванати от правото на Съюза, отговарят на изискванията на ефективната съдебна защита, сред които по-специално е изискването за независимост (в този смисъл вж. решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд) (C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 40 и 81).
38
В това отношение произтичащото от член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС изискване за независимост на юрисдикциите на държавите членки, което трябва да се гарантира по-специално спрямо законодателната и изпълнителната власт в съответствие с принципа на разделение на властите, характерен за функционирането на правовата държава, има два аспекта (вж. в този смисъл решение от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 41 и 42 и цитираната съдебна практика).
39
Първият аспект, който е външен, изисква съответният орган да упражнява функциите си напълно самостоятелно, без да е йерархично обвързан или да е подчинен на когото и било и без да получава нареждания или инструкции от какъвто и да било вид, като по този начин е защитен от външна намеса или натиск, които могат да накърнят независимостта на членовете му при вземането на решение и да повлияят на техните решения (решения от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд), C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 72 и от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 41).
40
Вторият аспект, който е вътрешен, от своя страна се свързва с понятието за безпристрастност и визира еднаквата отдалеченост от страните по спора и от съответните им интереси с оглед на предмета на спора. Този аспект изисква запазването на обективност и липсата на всякакъв интерес от изхода на спора извън строгото прилагане на правната норма (решения от 24 юни 2019 г., Комисия/Полша (Независимост на Върховния съд), C‑619/18, EU:C:2019:531, т. 73 и от 22 февруари 2022 г., RS (Действие на решенията на конституционен съд), C‑430/21, EU:C:2022:99, т. 41).
41
В настоящия случай се налага изводът, че приемането от държава членка на общи гражданскоправни или търговскоправни разпоредби относно режима на прихващането в рамките на банкова несъстоятелност, дори те да имат обратно действие, само по себе си не може да наруши посочените в точки 39 и 40 от настоящото определение изисквания, като този извод не засяга съответствието на подобни разпоредби с националното право, което следва да се прецени единствено от националните юрисдикции.
42
Ето защо на петия въпрос следва да се отговори, че член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да приеме общи правила относно прихващането в рамките на банкова несъстоятелност дори ако те имат обратно действие.
По шестия въпрос
43
Накрая, що се отнася до шестия въпрос, който се отнася до принципа на правна сигурност, следва да се припомни, че когато приемат мерки, чрез които прилагат правото на Съюза, държавите членки трябва да спазват общите принципи на това право, сред които се числи по-специално принципът на правна сигурност (вж. в този смисъл решение от 15 април 2021 г., Federazione nazionale delle imprese Elettrotecniche ed elettroniche (ANIE) и др., C‑798/18 и C‑799/18, EU:C:2021:280, т. 29 и цитираната съдебна практика).
44
Както обаче бе посочено в точка 25 от настоящото определение, спорът в главното производство се отнася до положение, което във всичките си аспекти е свързано само с една държава членка. Освен това актът за преюдициално запитване не съдържа данни, позволяващи да се приеме, че този спор се отнася до национална правна уредба, с която се прилага правото на Съюза.
45
Следователно шестият въпрос е явно недопустим.
По съдебните разноски
46
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:
1)
Член 19, параграф 1, втора алинея ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да приеме общи правила относно прихващането в рамките на банкова несъстоятелност дори ако те имат обратно действие.
2)
Първият, вторият, третият, четвъртият и шестият въпрос, поставени от Окръжен съд Видин (България), са явно недопустими.
Съставено в Люксембург на 15 ноември 2022 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на състав
L. S. Rossi
(
*1
)	Език на производството: български.