62010CJ0137_BG
Страни по делото
Основания за решението
Диспозитив
Страни по делото
По дело C‑137/10
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Conseil d’État (Белгия) с акт от 4 март 2010 г., постъпил в Съда на 15 март 2010 г., в рамките на производство по дело
Европейски общности
срещу
Région de Bruxelles-Capitale,
СЪДЪТ (трети състав),
състоящ се от: г‑н K. Lenaerts, председател на състав, г‑н E. Juhász (докладчик), г‑н G. Arestis, г‑н J. Malenovský и г‑н T. von Danwitz, съдии,
генерален адвокат: г‑н P. Cruz Villalón,
секретар: г‑жа R. Şereş, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 10 ноември 2010 г.,
като има предвид становищата, представени:
– за белгийското правителство, от г‑н T. Materne, в качеството на представител, подпомаган от адв. J.‑P. Lagasse и адв. F. Van de Gejuchte, avocats,
– за Съвета на Европейския съюз, от г‑н A. Vitro и г‑жа M. Balta, в качеството на представители,
– за Европейската комисия, от г‑жа I. Martínez del Peral и г‑н J.‑P. Keppenne, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 януари 2011 г.,
постанови настоящото
Решение
Основания за решението
1. Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 207, параграф 2 ЕО и член 282 ЕО.
2. Запитването е отправено в рамките на спор между Европейските общности, представлявани от Съвета на Европейския съюз, и Région de Bruxelles‑Capitale (Белгия) във връзка с правомерния характер от гледна точка на правните норми на Съюза на таксата за строително-ремонтни работи, наложена от Région de Bruxelles‑Capitale на Съвета, и се отнася до условията и реда, по който институция на Европейските общности, различна от Комисията, следва да бъде представлявана по дела пред юрисдикция на държава членка.
Правна уредба
Право на Съюза
3. Като се има предвид, че фактите по спора в главното производство са настъпили преди 1 декември 2009 г., датата на влизане в сила на Договора от Лисабон, релевантните разпоредби от първичното право на Съюза са разпоредбите, които са били в сила преди тази дата.
4. Член 207, параграфи 2 и 3 ЕО гласи:
„2. Съветът се подпомага от Генерален секретариат под ръководството на Генерален секретар, върховен представител за общата външна политика и политика на сигурност, който се подпомага от заместник генерален секретар, отговарящ за функционирането на Генералния секретариат. Генералният секретар и заместник генералният секретар се назначават от Съвета с квалифицирано мнозинство.
Съветът взема решение относно организацията на Генералния секретариат.
3. Съветът приема свой процедурен правилник.
[…]“
5. Съгласно член 281 ЕО:
„Общността има правосубектност“.
6. Член 282 ЕО има следното съдържание:
„Във всяка от държавите членки Общността притежава най-широката правоспособност, предоставян[а] на юридическите лица, съгласно националните законодателства; тя може в частност да придобива или да се разпорежда с движима и недвижима собственост и да бъде страна в съдебни производства. За тази цел Общността се представлява от Комисията“.
7. Член 185 ЕОАЕ има идентично съдържание с това на член 282 ЕО.
8. Член 47 ДЕС гласи:
„Съюзът има юридическа правосубектност“.
9. Член 335 ДФЕС, който съответства на член 282 ЕО, вече има следната редакция:
„Във всяка от държавите членки Съюзът притежава най-широката правоспособност, предоставян[а] на юридическите лица, съгласно националните законодателства; той може в частност да придобива или да се разпорежда с движима и недвижима собственост и да бъде страна в съдебни производства. За тази цел Съюзът се представлява от Комисията. Независимо от това, Съюзът се представлява от всяка от институциите по силата на административната им автономност, по отношение на въпросите, свързани с тяхното функциониране“.
Национална правна уредба
10. С актове от 12 юни и 18 декември 2003 г. правителството на Région de Bruxelles-Capitale [регион Брюксел-столица], с цел издаване на разрешително за строително-ремонтни работи, предвижда заплащането на такса за строително-ремонтни работи, предназначена от посочения регион за предоставянето на обществени услуги, и по-конкретно, за преустройството и ремонта на социални жилища.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
11. За нуждите на представителствата на новите държави членки на 20 ноември 2002 г. Съветът на Европейския съюз подава пред правителството на Région de Bruxelles-Capitale молба за издаване на разрешително за строително-ремонтни работи за извършване на реконструкция на сградата „Justus Lipsius“. Разрешителното е издадено с актове от 12 и 22 декември 2003 г., при условие че лицето, подало искането, заплати сумата от 1 109 750 EUR като такса за издаване на разрешително за строително-ремонтни работи.
12. Тъй като счита, че спорната такса представлява данък, от който Европейските общности са освободени въз основа на член 3 от Протокола за техните привилегии и имунитети, приложен първоначално към Договора за създаване на единен Съвет и единна Комисия на Европейските общности, подписан на 8 април 1965 г., а след това, по силата на Договора от Амстердам — към Договора за ЕО, на 23 януари 2004 г. Съветът подава жалба пред Комитета за градоустройствено планиране (Collège d´urbanisme) на Région de Bruxelles Capitale срещу налагането на съответната такса. Поради липсата на отговор в законоустановения срок от посочения комитет, на 10 ноември 2004 г. Съветът подава жалба до правителството на Région de Bruxelles-Capitale за изменение на разрешителното за строително-ремонтни работи в частта му за тази такса.
13. С решение от 14 юли 2005 г. правителството на Région de Bruxelles-Capitale отхвърля жалбата като недопустима поради твърдяно изтичане на срока за обжалване. Съветът като представител на Европейските общности подава жалба за отмяна на това решение пред Conseil d’État. Ответникът, правителството на Région de Bruxelles-Capitale, прави възражение за недопустимост на жалбата с мотива, че Съветът не е надлежно представляван.
14. Запитващата юрисдикция изтъква, че на основание член 282 ЕО и член 185 АЕ Комисията действително е оправомощила Съвета с документ от 23 септември 2005 г. да подаде тази жалба за отмяна. Запитващата юрисдикция обаче отбелязва, че в издаденото от нея пълномощно Комисията е определила конкретно лице за процесуален представител, а именно „г‑н Jean-Claude PIRIS [генерален директор на Правната служба на Съвета], или всяко друго посочено от него лице да подаде пред белгийския Conseil d’État искане за отмяна на решението на правителството на Région de Bruxelles-Capitale от 14 юли 2005 г.“. В замяна на това обаче, отбелязва запитващата юрисдикция, в жалбата се посочва, че тя е подадена от „Европейските общности, представлявани от Съвета на Европейския съюз в лицето на неговия заместник генерален секретар г‑н Pierre de Boissieu“. От това следвало, че тази жалба е подадена от лице, различно от поименно упълномощеното от Комисията, доколкото не ставало ясно, че г‑н Piris на свой ред е посочил г‑н De Boissieu да подаде жалбата.
15. При тези условия Conseil d’État, като преценява, че обхватът на членове 207 ЕО и 282 ЕО действително може да бъде тълкуван нееднозначно, „по-специално от гледна точка на неговото правомощие да се увери, че компетентният орган на юридическото лице ответник е взел своето решение за предприемане на процесуални действия при спазването на отнасящите се до него правила за процесуално представителство“, решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1) Трябва ли член 282 [ЕО] от Договора за създаване на Европейската общност, и по-конкретно изразът „[з]а тази цел Общността се представлява от Комисията“, съдържащ се във [второ изречение] от този член, да се тълкува в смисъл, че дадена институция е валидно упълномощена да представлява Общността единствено поради наличието на пълномощно, с което Комисията делегира на тази институция своите правомощия за процесуално представителство на Общността, независимо дали в това пълномощно се посочва, или не поименно физическото лице, упълномощено да представлява делегираната институция?
2) При отрицателен отговор, може ли национална юрисдикция като Conseil d'État да проверява допустимостта на иск или жалба на европейска институция — надлежно упълномощена от Комисията да подаде иск или жалба пред съд по смисъла на член 282, [второ] изречение [ЕО] — обсъждайки обстоятелството дали тази институция е представлявана от физическо лице, упълномощено да подаде иск или жалба пред националната юрисдикция?
3) При условията на евентуалност и при утвърдителен отговор на предходния въпрос, трябва ли член 207, параграф 2, първа алинея, първо изречение [ЕО], и по-конкретно изразът „се подпомага от заместник генерален секретар, отговарящ за функционирането на Генералния секретариат“, да се тълкува в смисъл, че заместник генералният секретар на Съвета може валидно да представлява Съвета за целите на предявяването на иск или на подаването жалба пред националните юрисдикции?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
16. С този въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали пълномощното, с което Комисията делегира на друга общностна институция своето правомощие, изведено от член 282 ЕО, да представлява Общностите пред национална юрисдикция по спор, който се отнася до тази институция, е валидно издадено, независимо от обстоятелството, че в това пълномощно се определя поименно или не физическо лице, упълномощено да представлява делегираната институция.
17. Следва да се подчертае най-напред, че обстоятелствата, които са в основата на този въпрос, са свързани с разпоредби от Договора за ЕО, които вече не са в сила. Нещо повече, единственият въпрос, който се поставя от запитващата юрисдикция, се отнася до допустимостта на жалбата, подадена от Европейските общности. Така например, независимо от широката и абстрактна редакция на преюдициалните въпроси, обсъждането на тези въпроси и отговорът на Съда могат да се ограничат до това, което е необходимо за разрешаване на този въпрос от запитващата юрисдикция.
18. По-нататък следва да се посочи, че в съответствие с установената от договорите система, видно от член 281 ЕО и член 184 АЕ, единствено Общностите, но не и техните институции, имат юридическа правосубектност като юридически лица на публичното право. Това се отнася понастоящем, съгласно член 47 ДЕС, и до Съюза. Съгласно текстовете на член 282 ЕО и член 185 АЕ Общностите притежават най-широката правоспособност, предоставян[а] на юридическите лица, съгласно националните законодателства, те могат в частност да придобиват или да се разпореждат с движима и недвижима собственост и да бъдат страна в съдебни производства и за тази цел те се представляват от Комисията.
19. Комисията може да делегира това правомощие с пълномощно, дадено на другите институции в случаите, свързани с тяхното функциониране.
20. В общностния правен ред от интерес на добрата администрация е Общностите да бъдат представлявани конкретно във връзка с актове на придобиване или отчуждаване на имоти, както и в съдебните производства пред националните юрисдикции, от институцията, засегната от съответния акт или действие. Всъщност именно тази институция в рамките на своята административна и функционална самостоятелност е в най-добра позиция да преценява и да защитава интересите на Общностите по тези дела.
21. Що се отнася до обема на посоченото пълномощно, от самото естество на нейното правомощие за процесуално представителство и на нейното правомощие да делегира е видно, че Комисията е имала право да издава пълномощно на друга институция, като посочва или без да посочва физическо лице за целите на това представителство. В такива случаи както оправомощената институция, така и физическото лице, ако такова е било определено, са имали право да упълномощят адвокат да представлява Общностите.
22. Важно е да се подчертае, че практиката на такова делегиране е утвърдена и е записана в член 335 ДФЕС. Така по силата на този член вече всяка от институциите, на основание на своята административна самостоятелност, може да представлява Съюза по въпроси, свързани с нейното функциониране.
23. В делото по главното производство случай поименно посоченото физическо лице в пълномощното е бил юрисконсултът, а именно началникът на Правната служба на Съвета, който на свой ред е упълномощил адвокат да представлява институцията по делото пред сезираната национална юрисдикция, доколкото присъствието на адвокат се изисква съгласно процесуалноправните норми на съответната държава членка.
24. Следователно в случая, в който е имало поредица от упълномощавания — първо, оправомощаване на Съвета от Комисията с определяне на физическо лице от оправомощената институция, и второ, дадено от това лице пълномощно на адвокат с цел да представлява посочената институция пред национална юрисдикция, пълномощното е валидно издадено от Комисията и оправомощената институция е била надлежно представлявана.
25. Предвид изложените дотук съображения на първия въпрос следва да се отговори, че пълномощното, с което Комисията делегира на друга институция своето правомощие, изведено от член 282 ЕО, да представлява Общностите пред национална юрисдикция в спор, отнасящ се до тази институция, е валидно издадено, независимо от обстоятелството дали в пълномощното се посочва или не физическо лице, упълномощено да представлява делегираната институция. В такива случаи както тази институция, така и физическото лице, ако такова е било посочено, са имали право да упълномощят адвокат да представлява Общностите.
По втория и третия въпрос
26. Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория и на третия въпрос.
По съдебните разноски
27. С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Диспозитив
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
Пълномощното, с което Европейската комисия делегира на друга институция своето правомощие, изведено от член 282 ЕО, да представлява Европейските общности пред национална юрисдикция в спор, отнасящ се до тази институция, е валидно издадено, независимо от обстоятелството дали в пълномощното се посочва или не физическо лице, упълномощено да представлява делегираната институция. В такива случаи както тази институция, така и физическото лице, ако такова е било посочено, са имали право да упълномощят адвокат да представлява Европейските общности.