62018TO0422
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (трети състав)
14 май 2019 година (
*1
)
„Жалба за отмяна — Достъп до документи — Регламент (ЕО) № 1049/2001 — Документи във връзка с производство, образувано от Комисията срещу държава членка — Документи, изготвени от жалбоподателя — Заявление за достъп от трето лице — Първоначално решение за предоставяне на частичен достъп —– Липса на предмет — Недопустимост“
По дело T‑422/18
Régie autonome des transports parisiens (RATP), установено в Париж (Франция), за което се явяват първоначално E. Morgan de Rivery, P. Deleis и C. Lavin, впоследствие P. Deleis и C. Lavin, адвокати,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, за която се явяват A. Buchet, W. Mölls и C. Ehrbar, в качеството на представители,
ответник,
с предмет искане на основание член 263 ДФЕС за отмяна на решението на генерална дирекция „Мобилност и транспорт“ на Комисията от 5 март 2018 г. във връзка със заявление за достъп до документи на RATP, в частта, с която предоставя частичен достъп до тези документи,
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав),
състоящ се от: S. Frimodt Nielsen, председател, V. Kreuschitz (докладчик) и N. Półtorak, съдии,
секретар:E. Coulon,
постанови настоящото
Определение
Обстоятелства, предхождащи спора
1
На 19 декември 2017 г. Европейската комисия получава заявление на основание Регламент (ЕО) № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2001 година относно публичния достъп до документи на Европейския парламент, на Съвета и на Комисията (ОВ L 145, 2001 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 76) за достъп до няколко документа, заведено под номер GESTDEM 2017/7530 (наричано по-нататък „първоначалното заявление за достъп“), по-специално относно три документа (наричани по-нататък „спорните документи“), изготвени от жалбоподателя Régie autonome des transports parisiens (RATP).
2
Спорните документи са:
–
писмо от 21 май 2012 г. на главния изпълнителен директор на жалбоподателя до председателя на Комисията,
–
писмо от 22 май 2012 г. на главния изпълнителен директор на жалбоподателя до генералния директор на генерална дирекция (ГД) „Мобилност и транспорт“ на Комисията (наричана по-нататък „ГД Мот“),
–
писмо от 28 март 2013 г. на главния изпълнителен директор на жалбоподателя до заместник-председателя на Комисията.
3
На 5 март 2018 г. ГД Мот приема решение, съобщено на автора на първоначалното заявление за достъп (наричан по-нататък „заявителят“) с препоръчано писмо с обратна разписка и с електронно писмо, с което му предоставя частичен достъп до спорните документи (наричано по-нататък „обжалваното решение“). Освен това тя прилага към обжалваното решение копия на спорните документи, в които е заличена поверителната или защитената информация.
4
На 19 март 2018 г. заявителят подава до генералния секретариат на Комисията потвърдително заявление за достъп до спорните документи в тяхната цялост (наричано по-нататък „потвърдителното заявление за достъп“) по реда на член 7 от Регламент № 1049/2001.
5
На 20 април 2018 г. ГД Мот уведомява заявителя, че е допусната грешка при изпращането на обжалваното решение и че спорните документи не е трябвало да му бъдат съобщавани. ГД Мот иска от заявителя да не отпечатва, запазва или използва спорните документи и да унищожи изпратените му по-рано съобщения.
6
На 25 април 2018 г. ГД Мот иска от заявителя да подпише декларация, с която да се задължи, първо, да не използва, съобщава, споделя, копира и обработва копията на спорните документи, в които е заличена поверителната или защитената информация, съобщени на 5 март 2018 г., или тяхното съдържание, второ, да не оповестява съдържанието им и трето, да унищожи всички версии на спорните документи на електронен или хартиен носител. Същия ден заявителят връща собственоръчно подписаната декларация.
7
На 27 април 2018 г. от прочита на отговора на Комисията на поставени от председателя на Общия съд въпроси в образуваното преди това от жалбоподателя на 23 април обезпечително производство, което е заведено под номер T‑250/18 R и се отнася също до въпроса за оповестяването на спорните документи въз основа на предходно заявление за достъп, жалбоподателят научава за първоначалното заявление за достъп, както и че Комисията по погрешка е изпратила на заявителя копия на спорните документи, в които е заличена поверителната или защитената информация.
8
На 4 май 2018 г. се провежда среща между жалбоподателя и Комисията, на която жалбоподателят иска от нея да му предостави адресираното до заявителя електронно писмо от 5 март 2018 г., както и изпратените му същия ден документи.
9
На 23 май 2018 г. жалбоподателят повтаря в писмен вид искането си да получи копие на електронното писмо от 5 март 2018 г., както и всички документи, изпратени на заявителя, в това число спорните документи.
10
На 7 юни 2018 г. след получаване на потвърдителното заявление за достъп генералният секретар на Комисията приема решение (наричано по-нататък „решението от 7 юни 2018 г.“) (вж. т. 4 по-горе). В това решение той отказва всякакво оповестяване на спорните документи с мотива, че оповестяването им ще се отрази на висящите съдебни производства по дела T‑250/18, RATP/Комисия и T‑250/18 R, RATP/Комисия.
11
На 12 юни 2018 г. Комисията предоставя на жалбоподателя обжалваното решение, списъка с 27‑те документа, за които Комисията е установила, че са предмет на първоначалното заявление за достъп, и спорните документи, както са изпратени на заявителя.
Производство и искания на страните
12
На 6 юли 2018 г. жалбоподателят подава жалбата, предмет на настоящото производство, в секретариата на Общия съд.
13
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 11 октомври 2018 г., Комисията повдига възражение за недопустимост на основание член 130 от Процедурния правилник на Общия съд. На 24 ноември 2018 г. жалбоподателят внася становището си по това възражение.
14
В жалбата си жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение в частта, в която предоставя достъп до спорните документи,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
15
В своето възражение за недопустимост Комисията иска от Общия съд:
–
като главно искане, да обяви жалбата за отмяна за недопустима поради липса на предмет,
–
при условията на евентуалност, да обяви жалбата за отмяна за недопустима поради липса на правен интерес,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
16
В становището си по възражението за недопустимост жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отхвърли възражението за недопустимост,
–
да уважи жалбата му,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
От правна страна
17
Съгласно член 130, параграфи 1 и 7 от Процедурния правилник по искане на ответника Общият съд може да се произнесе по недопустимостта или липсата на компетентност, без да разглежда спора по същество. Тъй като в настоящия случай Комисията е поискала произнасяне по недопустимостта, Общият съд, като приема, че делото е достатъчно изяснено от доказателствата по преписката, решава да се произнесе по това искане, без да провежда докрай производството.
По допустимостта на възражението за недопустимост
18
Според жалбоподателя възражение за недопустимост поради липса на предмет може да се основе само на член 130, параграф 2 от Процедурния правилник. Тъй като във възражението си за недопустимост Комисията не се е позовала на член 130, параграф 2 от Процедурния правилник, жалбоподателят счита, че то трябва да се отхвърли като недопустимо.
19
В това отношение следва да се отбележи, че в подкрепа на възражението си за недопустимост Комисията не твърди, че предметът на жалбата е отпаднал в хода на производството, а че той не е бил налице към момента на подаването ѝ. Впрочем съгласно член 130, параграф 1 от Процедурния правилник ответникът може да поиска от Общия съд да се произнесе по недопустимостта, без да разглежда спора по същество, а липсата на предмет на жалба към момента на подаването ѝ е основание за недопустимост.
20
Освен това и при всяко положение съгласно член 129 от Процедурния правилник Общият съд служебно може във всеки един момент, след изслушване на страните, да се произнесе с мотивирано определение относно липсата на абсолютни процесуални предпоставки. Тъй като недопустимостта на жалба поради липса на предмет към датата на подаването ѝ представлява липса на абсолютна процесуална предпоставка, Общият съд може да се произнесе служебно по този въпрос.
21
Следователно жалбоподателят неправилно твърди, че възражението за недопустимост на Комисията е недопустимо.
По основателността на възражението за недопустимост
Доводи на страните
22
Главното становище на Комисията е, че жалбата трябва да се обяви за недопустима, доколкото се отнася до акт, който вече не съществува към момента на подаването ѝ. Според Комисията обжалваното решение е заменено изцяло с решението от 7 юни 2018 г., прието след потвърдителното заявление за достъп. С последното решение се установявало окончателното становище на институцията.
23
Жалбата, подадена от жалбоподателя на 6 юли 2018 г., била без предмет, тъй като с нея се искала отмяната на правен акт, който не съществува от 7 юни 2018 г., дата, на която той е заменен с решението на Комисията от същия ден, прието в отговор на потвърдителното заявление за достъп. Така, независимо от въпроса за правния интерес, самото основание за заведеното от жалбоподателя дело не било налице към момента на подаване на жалбата. Комисията счита също, че решението от 7 юни 2018 г. обезсилва напълно доводите на жалбоподателя, тъй като в посоченото решение Комисията по същество отказва изцяло достъпа до спорните документи.
24
При условията на евентуалност Комисията поддържа, че жалбата, предмет на настоящото дело, трябва да се обяви за недопустима, доколкото към момента на образуване на настоящото производство жалбоподателят няма никакъв правен интерес от отмяната на обжалваното решение, тъй като то отдавна е престанало да произвежда последици по отношение на него.
25
Комисията не отрича, че в резултат на грешка с електронно писмо от 5 март 2018 г. е изпратила на заявителя копия на спорните документи, в които е заличена поверителната или защитената информация, и че не е трябвало да прави това. Тя счита обаче, че веднага след установяването на грешката е направила всичко необходимо, за да няма тя последици за жалбоподателя. Според Комисията действията ѝ са се оказали ефикасни, тъй като заявителят се задължава писмено да не използва спорните документи и да заличи напълно всяка писмена или електронна следа за тях. Комисията счита, че жалбоподателят е бил напълно наясно със съдържанието на тези писмени задължения, тъй като от края на април 2018 г. разполагал с документа, в който са отразени.
26
При това положение Комисията счита, че жалбоподателят неправилно твърди, от една страна, че копията на спорните документи, в които е заличена поверителната или защитената информация, са достъпни erga omnes и от друга страна, че към датата на подаване на жалбата, предмет на настоящото дело, той продължава да има правен интерес, при положение че повече от два месеца преди това обжалваното решение е спряло да поражда всякакви последици по отношение на него. Според Комисията жалбоподателят твърди, но не доказва, че е „възможно“ спорните документи да са попаднали в ръцете на конкурентите му.
27
Жалбоподателят счита, че понятията „предмет на спора“ и „правен интерес“ се припокриват, доколкото правният интерес на жалбоподателя трябва да съществува с оглед на предмета на жалбата към момента на подаването ѝ, тъй като в противен случай същата би била недопустима. Поради това жалбоподателят разглежда заедно двете повдигнати от Комисията възражения за недопустимост.
28
На първо място, жалбоподателят счита, че обжалваното решение произвежда самостоятелно и конкретно правно действие. В това отношение жалбоподателят подчертава, че е автор на спорните документи и поради това материалният акт на предаването на тези документи след приемането на обжалваното решение поражда последици по отношение на него. Жалбоподателят отбелязва, че Комисията пише на заявителя с искане да не отпечатва, съхранява или обработва тези документи, които са му били изпратени по погрешка, едва седем седмици след предоставянето на спорните документи на 5 март 2018 г. Това искане от 20 април 2018 г. е допълнено на 25 април 2018 г., като още същия ден заявителят се задължава да не използва или разпространява информацията, съдържаща се в спорните документи. От тези факти жалбоподателят прави извода, че в продължение на седем седмици разпространяването на информацията, съдържаща се в спорните документи, има ефект erga omnes и трябва да бъде приравнено на „явно нарушение“, което означава, че това положение води до неблагоприятни последици, които безспорно ще продължат да засягат интересите му.
29
Според жалбоподателя обжалваното решение е произвело правни последици по отношение на него, тъй като, от една страна, декларацията на заявителя от 25 април 2018 г. не може да отмени ефекта erga omnes от оповестяването на спорните документи през седемте седмици, предхождащи поемането на съдържащото се в тази декларация задължение, и от друга страна, посочената декларация, както и решението от 7 юни 2018 г. могли да имат обвързващо действие само по отношение на Комисията и на заявителя. Според жалбоподателя през горепосочения период от седем седмици спорните документи можели да попаднат в ръцете на конкурентни оператори и да бъдат използвани в националните съдебни производства, дали повод за отправянето на преюдициални въпроси, идентични на поставените по съединени дела Mobit и Autoline Tuscany (C‑350/17 и C‑351/17). Макар да не може да прецени последиците от подобно предаване, жалбоподателят счита, че принципът на добра администрация изисква от Комисията да провери как заявителят е използвал спорните документи, за да отмени — евентуално и ако е възможно — ефекта, на практика erga omnes, от обжалваното решение. Според жалбоподателя мерките, които Комисията е предприела, за да поправи грешката си, очевидно не са годни да премахнат съобщаване, чийто ефект erga omnes се е проявил и е окончателен. Жалбоподателят счита, че фактът, че в решението от 7 юни 2018 г. Комисията решава да не оповестява спорните документи, доколкото това оповестяване би се отразило на образуваните срещу него съдебни производства по дела T‑250/18 R и T‑250/18, не само не разрешавал проблема с ефекта erga omnes от оповестяването, но потвърждавал, че оповестяването, което вече е довело до взаимодействия с посочените съдебни производства, трябва да се разглежда като източник на други взаимодействия в бъдеще. Ето защо жалбоподателят счита, че продължава да има правен интерес от отмяната на обжалваното решение.
30
На второ място, жалбоподателят счита, че решението от 7 юни 2018 г. не може да отмени и замени обжалваното решение, най-напред, защото с последното се разрешава оповестяването erga omnes на спорните документи в периода 5 март—25 април 2018 г. Обжалваното решение продължавало да произвежда правно действие, доколкото спорните документи, които са предадени от заявителя на трети лица, могат да продължат да се предават на други трети лица от законно придобилите ги първи трети лица, без решението от 7 юни 2018 г. да може да промени каквото и да било в това отношение. Жалбоподателят счита, че решението от 7 юни 2018 г. не може да отмени и замени обжалваното решение и защото решението от 7 юни 2018 г. целяло да внесе яснота в подхода на Комисията спрямо заявителя във връзка с първоначалното и потвърдителното заявление за достъп. Кореспонденцията на Комисията със заявителя от 20 и 25 април 2018 г. имала само ограничено въздействие върху бъдещи предавания на спорните документи от заявителя на трети лица, тъй като не можела по никакъв начин да повлияе на предходната употреба на тези документи от страна на заявителя или на трети лица, които и към съответния момент все още можели да ги използват.
31
На трето място, жалбоподателят счита, че дори да се приеме, че обжалваното решение е заменено с решението от 7 юни 2018 г., той ще запази правния си интерес да иска неговата отмяна. В това отношение жалбоподателят припомня, че по изключение предметът на даден спор не може да отпадне, въпреки оттеглянето или замяната на акта, чиято отмяна се иска, ако жалбоподателят запазва достатъчен правен интерес от постановяването на съдебно решение, отменящо официално този акт.
32
Жалбоподателят счита, че има правен интерес от отмяната на обжалваното решение поради следните причини:
–
първо, за да попречи на всяка бъдеща незаконосъобразност, която би засегнала интересите му чрез използването — към момента правомерно — на спорните документи в преюдициални производства. Одобряване на действията на Комисията по настоящото дело би означавало да се приеме службите ѝ по погрешка или не да предават строго поверителни документи на заявители и да „коригират“ тези действия няколко седмици по-късно с подписването на декларации, ангажиращи само Комисията и съответния заявител, и по никакъв начин третите лица,
–
второ, обжалваното решение продължавало да бъде в сила erga omnes по отношение на всички лица, получили достъп до спорните документи заради грешката на Комисията, с изключение на заявителя — адресат на решението от 7 юни 2018 г. По-специално, жалбоподателят счита, че тези документи продължават да съществуват и могат да бъдат използвани срещу него при всеки удобен повод в рамките на съдебни производства на национално равнище или на равнището на Европейския съюз. Очевидно било в негов интерес да може да иска съдът на Съюза да обяви за недействителен всеки материален акт на разпространение, който към момента позволява продължаването in aeternum на използването erga omnes на спорните документи, с което по законен, задължителен и годен за използване в съда начин да прекратят всяка възможна употреба на посочените документи в бъдеще.
Съображения на Общия съд
33
Добре е да се припомни, че актове или решения, срещу които може да се подаде жалба за отмяна по смисъла на член 263 ДФЕС, са само мерките, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение (решения от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия, 60/81, EU:C:1981:264, т. 9, от 11 ноември 2004 г., Португалия/Комисия, C‑249/02, EU:C:2004:7044, т. 35 и от 26 януари 2010 г., Internationaler Hilfsfonds/Комисия, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, т. 51).
34
За да се определи дали обжалван акт представлява решение, срещу което може да се подаде жалба за отмяна, е необходимо придържане към същността на разглеждания акт (вж. в този смисъл определение от 14 май 2012 г., Sepracor Pharmaceuticals (Ирландия)/Комисия, C‑477/11 P, непубликувано, EU:C:2012:292, т. 50 и цитираната съдебна практика).
35
Освен това следва да се припомни, че акт, който е оттеглен и заменен, отпада напълно от правния ред на Съюза. Следователно оттеглянето на даден акт обикновено има действие ex tunc (вж. в този смисъл определения от 28 май 1997 г., Proderec/Комисия, T‑145/95, EU:T:1997:74, т. 26, от 14 септември 2011 г., Италия/Комисия, T‑239/10, непубликувано, EU:T:2011:471, т. 22 и от 8 юни 2017 г., Elevolution — Engenharia/Комисия, T‑691/16, непубликувано, EU:T:2017:395, т. 28 и цитираната съдебна практика).
36
В случая след обжалваното решение заявителят внася потвърдително заявление за достъп по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 1049/2001, с което иска Комисията да преразгледа становището си. След това заявление генералният секретар на Комисията приема — по реда на член 8 от Регламент № 1049/2001 — решението от 7 юни 2018 г., с което отказва изцяло достъпа до спорните документи.
37
Следователно обжалваното решение е оттеглено и заменено с решението от 7 юни 2018 г. (вж. в този смисъл решения от 2 октомври 2014 г., Strack/Комисия, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, т. 89 и от 24 май 2011 г., NLG/Комисия, T‑109/05 и T‑444/05, EU:T:2011:235, т. 102 и цитираната съдебна практика). Доколкото обжалваното решение представлява само първо изразяване на становище от страна на Комисията, което е заменено изцяло с решението от 7 юни 2018 г., именно последното приключва процедурата и съответно има характер на решение (вж. в този смисъл решение от 16 октомври 2003 г., Co-Frutta/Комисия, T‑47/01, EU:T:2003:272, т. 30—32).
38
Така, към момента на подаване на жалбата решението от 7 юни 2018 г. вече е заменило обжалваното решение, поради което последното е отпаднало от правния ред на Съюза и съответно е спряло да произвежда действие, включително по отношение на жалбоподателя.
39
Следователно настоящата жалба е с отпаднал предмет към датата на подаването ѝ и трябва да се обяви за недопустима.
40
Различните доводи, изтъкнати от жалбоподателя, не поставят под въпрос това заключение.
41
Безспорно, постановено е, че предметът на жалба за отмяна може да не отпадне, ако актът, чиято отмяна се иска, е оттеглен в хода на производството и въпреки това жалбоподателят запазва достатъчен правен интерес от постановяването на съдебно решение, отменящо този акт (вж. в този смисъл решения от 7 юни 2007 г., Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 47 и 50—52 и от 27 септември 2002 г., Tideland Signal/Комисия, T‑211/02, EU:T:2002:232, т. 48 и 49 и определение от 14 септември 2011 г., Италия/Комисия, T‑239/10, непубликувано, EU:T:2011:471, т. 23).
42
В случая обаче жалбата на жалбоподателя е с отпаднал предмет още в момента на подаването ѝ (вж. т. 38 по-горе).
43
Освен това, доколкото жалбоподателят твърди, че отмяната на обжалваното решение ще позволи да се избегнат бъдещи проявления на незаконосъобразността, която се твърди, че го опорочава, следва да се отбележи, че всяка твърдяна от жалбоподателя незаконосъобразност е тясно свързана с конкретните обстоятелства по настоящото дело и същият не е доказал в достатъчна степен риска от тяхно проявление в бъдеще. Напротив, поведението, описано в точки 5 и 6 по-горе, което Комисията възприема след погрешното оповестяване на спорните документи, доказва, че рискът подобно оповестяване да се повтори в бъдеще, не е доказан.
44
Впрочем, доколкото жалбоподателят счита, че запазва правния си интерес, тъй като, ако не бъде отменено, обжалваното решение ще продължи да бъде в сила erga omnes освен по отношение на заявителя — адресат на решението от 7 юни 2018 г., налага се изводът, че тази преценка е неправилна. Както е посочено в точка 37 по-горе, обжалваното решение е заменено с решението от 7 юни 2018 г. Следователно не може да се твърди, че обжалваното решение остава в сила по отношение на лица, различни от заявителя, след приемането на решението от 7 юни 2018 г.
45
Накрая, доколкото жалбоподателят обосновава правния си интерес с частичното оповестяване на спорните документи след приемането на обжалваното решение, следва да се отбележи, че отмяната на обжалваното решение не дава възможност за възстановяване на предишното положение. Всъщност, макар решение на Общия съд, с което е отменено обжалваното решение, да има действие erga omnes, поради абсолютната сила на пресъдено нещо, и по този начин да го заличава с обратна сила по отношение на всички правни субекти (вж. в този смисъл решение от 1 юни 2006 г., P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия, C‑442/03 P и C‑471/03 P, EU:C:2006:356, т. 43 и цитираната съдебна практика), подобна отмяна не премахва настъпилите вече последици от оповестяването на спорните документи след приемането на посоченото решение. Съответно отмяната на обжалваното решение няма да премахне последиците от оповестяването на спорните документи, тъй като узнаването на информацията от всички прочели я лица е незабавно и необратимо. Следователно отмяната на обжалваното решение не може да донесе полза на жалбоподателя.
46
Решението на Общия съд да отхвърли като недопустима жалбата за отмяна на обжалваното решение поради липса на предмет, обаче не засяга възможността жалбоподателят да предяви иск за обезщетение, ако счита, че е увреден от изпълнението на обжалваното решение. Всъщност съгласно принципа на самостоятелност на способите за съдебна защита страна може да се защити, като предяви иск за обезщетение, без при това никоя разпоредба да я принуждава да иска отмяната на увреждащия я незаконосъобразен акт (вж. в този смисъл решения от 14 септември 1999 г., Комисия/AssiDomän Kraft Products и др., C‑310/97 P, EU:C:1999:407, т. 59 и от 28 февруари 2018 г., Vakakis kai Synergates/Комисия, T‑292/15, EU:T:2018:103, т. 30).
47
От всички изложени по-горе съображения следва, че жалбата трябва да се отхвърли като недопустима.
По съдебните разноски
48
Комисията счита, че жалбоподателят трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски, защото, от една страна, жалбата е недопустима и от друга страна, към момента на подаването ѝ той е трябвало да знае, че предаването на спорните документи след допусната грешка не поражда никакви последици, че е подадено потвърдително заявление за достъп и че след това заявление Комисията е щяла да приеме решение, което ще отчита надлежно интересите му.
49
Жалбоподателят счита, че Комисията трябва да бъде осъдена да заплати всички съдебни разноски, тъй като възражението ѝ за недопустимост трябва да се отхвърли и тъй като в заключението си по съединени дела Mobit и Autolinee Toscane (C‑350/17 и C‑351/17, EU:C:2018:869) генералният адвокат Saugmandsgaard Øe отхвърля тълкуването на Комисията относно обхвата на Регламент (ЕО) № 1370/2007 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2007 година относно обществените услуги за пътнически превоз с железопътен и автомобилен транспорт и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 1191/69 и (ЕИО) № 1107/70 на Съвета (ОВ L 315, 2007 г., стр. 1).
50
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
определи:
1)
Отхвърля жалбата като недопустима.
2)
Осъжда Régie autonome des transports parisiens (RATP) да заплати съдебните разноски.
Съставено в Люксембург на 14 май 2019 година.
Секретар
E. Coulon
Председател
S.Frimodt Nielsen
(
*1
)	Език на производството: френски.