Judgment;Information — ECLI:EU:C:2025:331
Date: 2025-05-08
Language of the case: Bulgarian
Court formation: Seventh Chamber
Subject matter: Intellectual, industrial and commercial property
Procedure: Action for failure to fulfil obligations - successful
Origin: Bulgaria

РЕШЕНИЕ НА СЪДА (седми състав) 8 май 2025 година(*) „ Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 258 ДФЕС — Директива (ЕС) 2019/789 — Авторско право и сродни права — Правила във връзка с упражняването на авторското право и сродните му права, приложими за определени онлайн предавания на излъчващите организации и за препредаването на телевизионни и радиопрограми — Липса на транспониране и на съобщаване на мерките за транспониране — Член 260, параграф 3 ДФЕС — Имуществени санкции — Осъдително искане за заплащане на еднократна сума “ По дело C‑198/23 с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 258 и член 260, параграф 3 ДФЕС на 28 март 2023 г., Европейска комисия, представлявана от Цв. Георгиева и J. Samnadda, ищец, срещу Република България, представлявана от Цв. Митова и С. Русева, ответник, СЪДЪТ (седми състав), състоящ се от: M. Gavalec, председател на състава, Z. Csehi (докладчик) и F. Schalin, съдии, генерален адвокат: A. Rantos, секретар: A. Calot Escobar, предвид изложеното в писмената фаза на производството, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото Решение 1 С исковата си молба Европейската комисия моли Съда: – да установи, че като не е приела необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива (ЕС) 2019/789 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за установяване на правила във връзка с упражняването на авторското право и сродните му права, приложими за определени онлайн предавания на излъчващите организации и за препредаването на телевизионни и радиопрограми и за изменение на Директива 93/83/ЕИО на Съвета (ОВ L 130, 2019 г., стр. 82), и като не ги е съобщила на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 12 от Директивата, – да осъди Република България да заплати на Комисията еднократно платима сума, съответстваща на по-високата от следните две суми: – дневна сума от 1 800 евро, умножена по броя дни между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в Директивата, и деня, в който нарушението е отстранено, или, при липса на отстраняване на нарушението, деня, в който е постановено решение по настоящото производство, – минималната еднократно платима сума от 504 000 евро, – в случай че неизпълнението на задълженията по първото тире продължава до датата на постановяване на съдебното решение по настоящото производство, да осъди Република България да заплаща на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 10 800 евро на ден за всеки ден забава от датата на постановяване на съдебното решение по настоящото производство, докато тази държава не изпълни задълженията си в съответствие със същата директива, – да осъди Република България да заплати съдебните разноски. Правна уредба Директива 2019/789 2 Съображения 1 и 26 от Директива 2019/789 гласят: „(1) С цел да се допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар е необходимо да се предвиди по-широкото разпространение в държавите членки на телевизионни и радиопрограми, които произхождат от други държави членки, в интерес на потребителите в целия [Европейски съюз], като се улесни лицензирането на авторското право и сродните му права върху произведения и други закриляни обекти, включени в излъчването на определени видове телевизионни и радиопрограми. Телевизионните и радиопрограми са важен инструмент за насърчаване на културното и езиковото многообразие, социалното сближаване и за увеличаване на достъпа до информация. […] (26) Доколкото целите на настоящата директива, а именно насърчаване на трансграничното предоставяне на спомагателни онлайн услуги за определени видове програми и улесняване на препредаването на телевизионни и радиопрограми с произход от други държави членки, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради обхвата и последиците могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 от Договора за Европейския съюз. […] Настоящата директива се отнася само за упражняването на определени права за препредаване в степента, необходима за опростяване на лицензирането на авторското право и сродните му права във връзка с тези услуги, и за телевизионни и радиопрограми с произход от други държави членки“. 3 Член 1 от Директива 2019/789, озаглавен „Предмет“, гласи: „С настоящата директива се установяват правила, които имат за цел да подобрят трансграничния достъп до по-голям брой телевизионни и радиопрограми, като улесняват уреждането на правата за предоставянето на онлайн услуги, които са спомагателни спрямо излъчванията на определени видове телевизионни и радиопрограми, както и за препредаването на телевизионни и радиопрограми. С нея също така се установяват правила за предаването на телевизионни и радиопрограми чрез процеса на пряко въвеждане“. 4 Член 4 от тази директива се отнася до „[у]пражняване[то] на правата при препредаване от правоносители, различни от излъчващите организации“. 5 Член 12 от посочената директива, озаглавен „Транспониране“, предвижда: „1. Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 7 юни 2021 г. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби. Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки. 2. Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива“. Директива (ЕС) 2019/790 6 Член 17 от Директива (ЕС) 2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (ОВ L 130, 2019 г., стр. 92), озаглавен „Използване на защитено съдържание от доставчици на онлайн услуги за споделяне на съдържание“, гласи в параграф 10 следното: „Считано от 6 юни 2019 г. Комисията, в сътрудничество с държавите членки, организира диалози със заинтересованите страни за обсъждане на най-добрите практики за сътрудничество между доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание и правоносителите. Комисията, в консултация с доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, правоносителите, сдруженията на ползвателите и други съответни заинтересовани страни и като взема предвид резултатите от диалозите със заинтересованите страни, издава насоки за прилагането на настоящия член, по-специално по отношение на сътрудничеството, посочено в параграф 4. Когато се обсъждат най-добрите практики, се обръща специално внимание, наред с другото, на необходимостта от баланс между основните права и използването на изключения и ограничения. За целите на диалога със заинтересованите страни сдруженията на ползвателите имат достъп до подходяща информация от доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание относно функционирането на техните практики във връзка с параграф 4“. Досъдебната процедура и производството пред Съда 7 Тъй като към датата на изтичане на срока за транспониране на Директива 2019/789, а именно 7 юни 2021 г., не получава от Република България никаква информация за приемането на необходимите за съобразяване с тази директива разпоредби, на 23 юли 2021 г. Комисията изпраща на посочената държава членка официално уведомително писмо. 8 С писмо от 20 септември 2021 г. Република България посочва, че транспонирането е в ход. По-специално тя уточнява, че проектът на закон за транспониране на Директива 2019/789 е публикуван за обществено обсъждане. 9 При липсата на последващо съобщение, свързано с транспонирането на тази директива, на 19 май 2022 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, с което я приканва да приеме в срок от два месеца след получаването му необходимите мерки, за да се съобрази с посочената директива. 10 На 18 юли 2022 г. Република България отговаря на това становище, заявявайки, че посоченият по-горе законопроект е бил представен за обществено обсъждане през септември и октомври 2021 г. и че към момента на отговора ѝ е бил на етап неформална политическа координация, преди внасянето му в Народното събрание. 11 Преценявайки, че тази държава членка все още не е изпълнила задълженията си, на 15 февруари 2023 г. Комисията решава да предяви пред Съда настоящия иск. 12 На 1 декември 2023 г. Комисията е уведомена за публикувания и влязъл в сила на същата дата Закон за изменение и допълнение на Закона за авторското право и сродните му права (ДВ, бр. 100 от 1 декември 2023 г.). 13 С писмено изявление от 24 януари 2024 г. Комисията уведомява Съда, че с този закон транспонирането на Директива 2019/789 може да се счита за пълно. Вследствие на това тази институция, от една страна, оттегля искането си за налагане на периодична имуществена санкция, и от друга страна, уточнява по размер искането си за осъждане на Република България да заплати еднократна сума, посочвайки в това отношение сума от 1 630 800 евро. 14 Република България не представя становище по това изявление на Комисията от 24 януари 2024 г. 15 С решение на председателя на Съда от 8 февруари 2024 г. производството по настоящото дело е спряно до постановяването на решение по дело C‑147/23. След постановяването на решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346), производството по настоящото дело е възобновено с решение на председателя на Съда от същия ден. По иска По неизпълнението на задължения по смисъла на член 258 ДФЕС Доводи на страните 16 Комисията припомня, че съгласно член 288, трета алинея ДФЕС държавите членки са длъжни да приемат необходимите разпоредби, за да осигурят транспонирането на директивите в националния си правен ред в определените от тези директиви срокове, и да съобщават незабавно тези разпоредби на Комисията. 17 Тази институция уточнява, че наличието на неизпълнение на тези задължения трябва да се преценява с оглед на положението в държавата членка към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище, което е изпратила на същата. 18 В случая Република България не е приела посочените разпоредби, нито е уведомила Комисията за приемането на такива преди изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 19 май 2022 г. 19 Република България признава, че към момента на изтичането на този срок не е транспонирала Директива 2019/789 във вътрешния си правен ред, но посочва различни трудности, обосновали забавата при приемането на мерките за транспониране. 20 В това отношение тя най-напред посочва като непреодолима сила два фактора, които я поставили в абсолютна обективна невъзможност да транспонира Директива 2019/789 в определения срок. 21 Тези фактори били, от една страна, глобалната пандемия от COVID‑19, довела до обявяването на извънредна обстановка в страната шестнадесет пъти в периода от 13 март 2020 г. до 31 март 2022 г., и от друга страна, националната политическа криза, предизвикана от разпускането на четири последователни състава на Народното събрание и последователното съставяне на четири нови правителства между април 2021 г. и февруари 2023 г. 22 По-нататък, Република България поддържа, че Комисията е приела Насоките във връзка с член 17, параграф 10 от Директива 2019/790 (наричани по-нататък „Насоките във връзка с член 17 от Директива 2019/790“) едва на 4 юни 2021 г., тоест само три дни преди изтичането на срока за транспониране на тази директива. Тъй като сроковете за транспониране на Директива 2019/789 и на Директива 2019/790 изтичат на една и съща дата и съответно мерките за транспониране на тези директиви трябва да бъдат съобщени в едни и същи срокове, Република България посочва, че е решила да транспонира двете директиви, приемайки един-единствен закон, което наложило обединяване на първоначално разработените два проектозакона. Тази държава членка уточнява, че съгласно националната ѝ правна уредба въпросите, които спадат към една и съща област, се уреждат от един, а не от няколко нормативни акта. 23 Накрая, при условията на евентуалност Република България твърди, че искът е частично неоснователен, тъй като текстове от действащото законодателство, в сила преди 7 юни 2021 г., вече отчасти транспонират предписанията на Директива 2019/789. В това отношение тя подробно излага съществуващите национални разпоредби, нотифицирани през системата Themis, които според нея транспонират частично членове 4—9 от посочената директива. 24 В писмената си реплика Комисията възразява, че с нито един от доводите си Република България не може да оправдае неизпълнението на задълженията си за транспониране. 25 На първо място, Комисията смята, че доводът, изведен от късното публикуване на насоките във връзка с член 17 от Директива 2019/790, трябва да се отхвърли като неотносим. Според тази институция Директиви 2019/789 и 2019/790 не са свързани и имат различно приложно поле, като първата представлява секторна мярка, а втората е хоризонтална. Никоя от разпоредбите на Директива 2019/790 не засягала и не влияела по какъвто и да е начин върху транспонирането на Директива 2019/789 в определения срок. 26 На второ място, Комисията изтъква, че в случая глобалната пандемия от COVID‑19 не е непреодолима сила. Тя подчертава, че позоваване на непреодолима сила е допустимо само ако това извънредно обстоятелство не поставя под въпрос целта на съответното законодателство, и цитира в това отношение решение от 26 септември 2013 г., ÖBB-Personenverkehr (C‑509/11, EU:C:2013:613, т. 49—51). Освен това според нея Република България не е обяснила по какъв начин трудностите, породени от тази пандемия, са представлявали непреодолима пречка за администрацията ѝ при транспонирането на тази директива, нито е посочила какви мерки са били предприети за преодоляването на тези трудности. 27 Освен това държавите членки можели да се позовават на непреодолима сила само за периода, необходим за преодоляване на пречките, произтичащи от въпросното положение (решение от 8 юни 2023 г., Комисия/Словакия (Право на прекратяване без заплащане на такса), C‑540/21, EU:C:2023:450, т. 81). Забавянето, на което се позовава Република България, не било строго пропорционално на необходимостта от справяне с трудностите, свързани с въпросната пандемия, като се има предвид че е продължило доста след 31 март 2022 г. — датата, на която приключва последната извънредна обстановка, свързана с COVID‑19 в България. 28 На трето място, Комисията отбелязва, че трудностите, на които се позовава Република България, свързани с многократното разпускане на Народното събрание и последователните смени на правителства, са трудности, имащи отношение към вътрешния правен ред на тази държава членка, които съгласно постоянната практика на Съда не могат да обосноват забавяне на транспонирането на Директива 2019/789. 29 На четвърто място, Комисията посочва, че макар транспонирането на дадена директива да може да се осигури чрез вътрешноправни норми, които вече са в сила, държавите членки трябва да приемат конкретен акт за транспониране на тази директива, ако същата предвижда задължение за тях да я посочат в текста на разпоредбите, с които се транспонира, или при официалното публикуване на въпросните разпоредби. В това отношение тя отбелязва, че за съществуващите национални мерки, с които според Република България частично се транспонира Директива 2019/789, така или иначе не е било съобщено с необходимата степен на прозрачност и в тях не се съдържа позоваване на тази директива. Следователно не можело да се счита, че те са конкретен акт за транспониране, дори Комисията да бе преценила — а в случая тя не е направила това — че представляват актове за частично транспониране. 30 В писмената си дуплика Република България изтъква, че глобалната пандемия от COVID‑19 е засегнала цялостния живот и работа в България и света. Тази пандемия възпрепятствала процеса на изготвяне на законите между началото на 2020 г. и май 2023 г. Макар епидемиологичната обстановка във връзка с COVID‑19 да приключва в България на 31 март 2022 г., предвид продължителността на законодателната процедура не било възможно да се очаква Директива 2019/789 да бъде транспонирана веднага след края на тази пандемия. 31 Що се отнася до въпроса дали действащото българско законодателство транспонира частично Директива 2019/789, Република България оспорва довода на Комисията, че различните закони, които позволявали да се изпълнят предвидените в тази директива задължения, не са нотифицирани с необходимата степен на прозрачност. Тя поддържа, че между 25 и 30 май 2023 г. е нотифицирала през системата Themis шест закона, посочени в приложение Д.1 към писмената ѝ дуплика. Съображения на Съда 32 Съгласно член 12, параграф 1 от Директива 2019/789 държавите членки е трябвало да въведат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с нея, най-късно до 7 юни 2021 г. и незабавно да уведомят Комисията за това. Тази разпоредба също така предвижда, че когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на директивата или то се извършва при официалното им публикуване, като условията и редът на позоваване се определят от държавите членки. По-нататък, по силата на член 12, параграф 2 от тази директива държавите членки е трябвало да съобщят на Комисията текста на тези разпоредби. 33 Съгласно постоянната съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения трябва да се преценява с оглед на положението в съответната държава членка към момента на изтичане на определения в мотивираното становище на Комисията срок и последващи промени не се вземат предвид от Съда (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 15, и от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 28 и цитираната съдебна практика). 34 Освен това Съдът многократно е посочвал, че държавите членки трябва при всички положения да приемат конкретен акт за транспониране на дадена директива, ако тази директива изрично предвижда задължение за тях да я посочат в текста на разпоредбите, с които тя се транспонира, или при официалното публикуване на въпросните разпоредби (решение от 16 юли 2020 г., Комисия/Ирландия (Борба с изпирането на пари), C‑550/18, EU:C:2020:564, т. 31 и цитираната съдебна практика). 35 В случая на 19 май 2022 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, с което я приканва в срок от два месеца, считано от получаването му, да се съобрази с посочените в него задължения. 36 Видно от преписката, с която разполага Съдът, към момента на изтичането на този срок Република България не е приела никакви мерки за транспониране на Директива 2019/789 и a fortiori не е съобщила на Комисията за такива мерки. 37 При все това главното искане на Република България е настоящият иск да бъде отхвърлен, за което тя излага три съображения. Първото съображение е свързано с наличието на непреодолима сила поради настъпването на глобалната пандемия от COVID‑19, довела до обявяването на извънредна обстановка в България шестнадесет пъти, от 13 март 2020 г. до 31 март 2022 г. Второто съображение, също основано на наличието на непреодолима сила, е свързано с четирите разпускания на Народното събрание между април 2021 г. и февруари 2023 г., и накрая, третото съображение — с късното публикуване, на 4 юни 2021 г., на Насоките на Комисията във връзка с член 17 от Директива 2019/790. При условията на евентуалност тази държава членка моли искът да бъде частично отхвърлен, по съображение че част от действащото национално законодателство, в сила преди 7 юни 2021 г., вече е съобразено с предписанията на Директива 2019/789. 38 На първо място следва да се разгледа главното искане. В това отношение, първо, е уместно да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика, макар да не предполага абсолютната невъзможност за изпълнение на произтичащите от правото на Съюза задължения, понятието за непреодолима сила все пак изисква съответното неизпълнение да се дължи на извънредни, непредвидими и външни за позоваващия се на него обстоятелства, чиито последици не са могли да бъдат избегнати въпреки положената дължима грижа, като позоваване на непреодолима сила освен това може да се прави само за периода, необходим за отстраняване на тези затруднения (решение от 8 юни 2023 г., Комисия/Словакия (Право на прекратяване без заплащане на такса), C‑540/21, EU:C:2023:450, т. 81 и цитираната съдебна практика). 39 Следва да се подчертае, че глобалната пандемия от COVID‑19, на която се позовава Република България, считано от 13 март 2020 г., се случва в срока за транспониране на Директива 2019/789, обхващащ периода от 6 юни 2019 г. до 7 юни 2021 г. 40 Доводът за настъпването на глобалната пандемия от COVID‑19, довела до обявяването на извънредна обстановка в България шестнадесет пъти, от 13 март 2020 г. до 31 март 2022 г., може само да бъде отхвърлен, тъй като не е доказано, нито дори се твърди, че тази пандемия обяснява цялото забавяне, с което тази държава членка е транспонирала Директива 2019/789. Всъщност посочената държава членка е транспонирала изцяло Директива 2019/789 едва на 1 декември 2023 г., тоест повече от година и осем месеца след 31 март 2022 г. — датата, на която според нея приключва последната извънредна обстановка в България. 41 От друга страна, в това отношение следва да се припомни, че ако смяташе, че последиците от глобалната пандемия от COVID‑19, засегнала цялата територия на Съюза, са били такива, че да попречат на държавите членки да изпълнят задълженията си по дадена директива, законодателят на Съюза щеше да удължи срока за нейното транспониране (вж. в този смисъл решение от 14 март 2024 г., Комисия/Ирландия (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑439/22, EU:C:2024:229, т. 73). 42 Второ, доводът за четирите последователни разпускания на Народното събрание, който Република България изтъква в подкрепа на твърдението, че е налице абсолютна обективна невъзможност да се изпълнят изискванията на член 12 от Директива 2019/789, може само да бъде отхвърлен с оглед на постоянната практика на Съда, съгласно която положения или практики, съществуващи във вътрешния правен ред на държава членка, не могат да са оправдание за неспазването на задълженията и сроковете, произтичащи от директивите на Съюза, нито следователно за късното или непълното транспониране на тези директиви (решение от 13 януари 2021 г., Комисия/Словения (ПФИ II), C‑628/18, EU:C:2021:1, т. 79 и цитираната съдебна практика). 43 Трето, трябва да се обяви за неотносим доводът за късното публикуване на Насоките във връзка с член 17 от Директива 2019/790, тъй като независимо от датата на публикуването им е достатъчно да се отбележи, че те се отнасят не до Директива 2019/789, а до Директива 2019/790. Следователно този довод няма никаква връзка с настоящия иск за установяване на неизпълнение от страна на Република България на задълженията ѝ по Директива 2019/789. Впрочем обстоятелството, че тази директива предвижда същия срок за транспониране като Директива 2019/790, е без значение. 44 На второ място, направеното при условията на евентуалност искане за частично отхвърляне на иска, по съображение че действащото национално законодателство вече е отчасти съобразено с предписанията на Директива 2019/789, трябва да се отхвърли на основание на съдебната практика, спомената в точка 34 от настоящото решение. Впрочем Съдът също така е постановил, че обстоятелството, че правото на държавата членка, действало преди влизането в сила на дадена директива, вече е било съобразено с тази директива, не е достатъчно, за да изключи задължението на тази държава членка изцяло да я транспонира в правния си ред, нито следователно за да оправдае подобно неизпълнение на задължения (решение от 14 март 2024 г., Комисия/Латвия (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑454/22, EU:C:2024:235, т. 42). 45 Всъщност следва да се припомни, че разпоредбите на директивите трябва да се прилагат с неоспорима задължителна сила, с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност, което налага, ако съответната директива цели да създаде права за частноправните субекти, правоимащите лица да могат да се запознаят с правата си в пълния им обем (решение от 12 май 2022 г., U.I. (Косвен митнически представител), C‑714/20, EU:C:2022:374, т. 59 и 60). 46 Освен това, както бе припомнено в точка 33 от настоящото решение, наличието на неизпълнение на задължения трябва да се преценява с оглед на положението в държавата членка към момента на изтичането на определения в мотивираното становище на Комисията срок, а последващи промени не се вземат предвид от Съда. 47 В това отношение от писмената защита и от писмената дуплика на Република България е видно, че към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 19 май 2022 г., тази държава членка не е приела необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива 2019/789. Според Република България едва през май 2023 г. някои национални мерки, за които счита, че фактически осигуряват частично транспониране на тази директива, са били отделно съобщени в базата данни Themis. 48 От това следва, че противно на поддържаното на Република България, Комисията не се е основала на някаква презумпция, за да установи наличието на твърдяното неизпълнение на задължения, тъй като, видно от преписката, с която разполага Съдът, към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 19 май 2022 г., тази държава членка не е приела необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива 2019/789, и съответно не е съобщила на Комисията тези разпоредби. 49 Следователно Република България не е изпълнила задълженията си по член 12 от Директива 2019/789. По искането, представено на основание член 260, параграф 3 ДФЕС Доводи на страните 50 Комисията припомня, че Директива 2019/789 е приета съгласно обикновената законодателна процедура и следователно попада в приложното поле на член 260, параграф 3 ДФЕС. Преценявайки, че в случая условията за прилагане на тази разпоредба са изпълнени, Комисията, на основание на посочената разпоредба, иска от Съда да осъди Република България да заплати еднократна сума. 51 При определянето на размера на тази имуществена санкция Комисията се основава на общите принципи, посочени в точка 2 от Съобщение 2023/C 2/01 на Комисията, озаглавено „Финансови санкции при производства за установяване на нарушение“ (ОВ C 2, 2023 г., стр. 1, наричано по-нататък „съобщението от 2023 г.“), и по-специално на метода на изчисляване, съдържащ се в точки 3 и 4 от това съобщение. По-конкретно, тази институция посочва, че определянето на въпросната имуществена санкция трябва да се основава на тежестта на нарушението, неговата продължителност и необходимостта да се гарантира, че санкцията има възпиращо действие по отношение на бъдещи нарушения. 52 Що се отнася, първо, до коефициента за тежест, който е от 1 до 20, Комисията припомня, че в съответствие с точка 3.2.2 от съобщението от 2023 г. систематично прилага коефициент за тежест 10 в случаите на пълно неизпълнение на задължението за съобщаване на мерките за транспониране на директива, тъй като всяка липса на транспониране на директива и на съобщаване на тези мерки има същата степен на тежест независимо от естеството на разпоредбите на съответната директива. 53 Второ, Комисията посочва, че за целите на изчисляването на еднократно платимата сума продължителността на неизпълнението се равнява на броя дни, през които нарушението продължава. Тази продължителност се изчислява в съответствие с точка 4.2.1 от съобщението от 2023 г. Въпросният брой дни съответства на броя дни между деня, който следва изтичането на срока за транспониране на съответната директива, и деня, в който нарушението е преустановено. В случая Комисията уточнява, че периодът, който трябва да се вземе предвид, е периодът от 8 юни 2021 г., доколкото срокът за транспониране на Директива 2019/789 е изтекъл на 7 юни 2021 г., до 30 ноември 2023 г., доколкото Законът за изменение и допълнение на Закона за авторското право и сродните му права е влязъл в сила на 1 декември 2023 г. 54 Трето, Комисията отбелязва, че съгласно точки 3.4 и 4.2.2 от съобщението от 2023 г. възпиращото действие на санкцията предвид платежоспособността на съответната държава членка се изразява чрез фактора „n“, определен за всяка държава членка в точка 3 от приложение I към това съобщение. Тя излага новия метод за изчисляване на фактора „n“, който вече се основава предимно на брутния вътрешен продукт (БВП) на държавите членки за две трети от изчислението, а второстепенно — на тяхното население за една трета от изчислението. Съгласно точка 3 от приложение I към съобщението от 2023 г. факторът „n“ за Република България е 0,18. 55 Поради това в искането си от 24 януари 2024 г. Комисията предлага да се възприеме коефициент за тежест 10 и да се приложи фактор „n“ от 0,18. Резултатът от тези два елемента да се умножи по фиксираната сума за еднократно платимата сума, определена в точка 2 от приложение I към това съобщение, а именно 1 000 евро, което съответства на сумата от 1 800 евро, която в съответствие с точка 4.2.1 от посоченото съобщение да се умножи по броя дни, през които е продължило нарушението. В случая Комисията посочва, че дните, през които е продължило нарушението, от 8 юни 2021 г., денят, следващ изтичането на срока за транспониране на Директива 2019/789, до 30 ноември 2023 г., когато неизпълнението на задължения е преустановено, са 906. Затова тя иска да се определи еднократно платима сума в размер на 1 630 800 евро. 56 Република България моли Съда да отхвърли искането за финансова санкция, а при условията на евентуалност — да намали размера на исканата еднократно платима сума. Тази държава членка счита по същество, че предложеният размер е явно несъразмерен спрямо тежестта на твърдяното неизпълнение на задължения и че в случая прилагането на коефициент за тежест 10 не е обосновано, тъй като по този въпрос Комисията просто препраща към съобщението от 2023 г. 57 За целта Република България отново препраща, от една страна, към доводите, свързани с глобалната пандемия от COVID‑19 и вътрешната политическа ситуация, и от друга страна, към факта, че множество разпоредби на Директива 2019/789 вече са били транспонирани с действащото национално законодателство. Тя поддържа по-специално, че частичното транспониране на тази директива не застрашава пряко човешкото здраве и не причинява вреди на околната среда, нито води за Съюза до загуба на собствени ресурси. Фактът, че посочената директива е най-малкото частично транспонирана, намалявал вредата за частните и обществените интереси, а следователно и тежестта на допуснатото неизпълнение на задължения. За това неизпълнение съответно било оправдано да се приложи коефициент за тежест 1. 58 В писмената си реплика Комисията изтъква, що се отнася до коефициента за тежест, най-напред, че всяка липса на транспониране на директива и на съобщаване на мерките за транспониране на тази директива е еднакво сериозна и че коефициентът за тежест не би следвало да зависи от естеството на въпросната директива. Ако Съдът все пак реши да вземе предвид значението на нетранспонираните разпоредби от правото на Съюза, тя припомня, че Директива 2019/789 цели да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар, за културното и езиковото многообразие в трансграничен контекст, за социалното сближаване и за достъпа до информация и затова предвижда по-широкото разпространение в държавите членки на телевизионни и радиопрограми от други държави членки чрез улесняване на лицензирането на авторското право и сродните му права върху произведения и други закриляни обекти, включени в излъчването на определени видове телевизионни и радиопрограми. 59 По-нататък, щом като не са ѝ били съобщени като мерки за транспониране на тази директива, националните разпоредби, които Република България посочва, били ирелевантни при определянето на коефициента за тежест. 60 Накрая, Република България не само не транспонирала посочената директива в определения срок, но и не била в състояние да посочи график или евентуална дата за приемането на мерките за транспониране. В това отношение Комисията припомня точка 79 от решение от 16 юли 2020 г., Комисия/Ирландия (Борба с изпирането на пари) (C‑550/18, EU:C:2020:564), в която Съдът е приел, че макар държавата членка да е сътрудничила на Комисията по време на досъдебната процедура и да е я държала в течение за напредъка в транспонирането на съответната директива, възпираща мярка като налагането на санкция под формата на еднократно платима сума е необходима, за да може наистина да се предотврати повторението на аналогични нарушения. За разлика от фактите в основата на това решение, в случая не била налице такава степен на сътрудничество. 61 В писмената си дуплика Република България по същество отбелязва, че налагането на финансова санкция би могло да има отрицателно въздействие върху качеството на транспонирането, предвид това че държавите членки се стараят на всяка цена да транспонират директивите в определените срокове. Поради това следваният от Комисията подход би бил в разрез с принципа на пропорционалност, закрепен в член 5, параграф 4 ДЕС. Той би бил в противоречие и с предвиденото в член 4, параграф 3 ДЕС задължение за лоялно сътрудничество. 62 Освен това решението на Комисията да иска систематично заплащането на еднократна сума, без да мотивира това искане съобразно обстоятелствата във всеки отделен случай, противоречало на съдебната практика, съгласно която налагането на санкция под формата на еднократно платима сума не трябва да е автоматично, а да зависи от конкретните обстоятелства. Съображения на Съда – По прилагането на член 260, параграф 3 ДФЕС 63 Член 260, параграф 3, първа алинея ДФЕС предвижда, че когато сезира Съда с иск по силата на член 258 ДФЕС, тъй като счита, че съответната държава членка не е изпълнила задължението си да съобщи за разпоредбите, чрез които се транспонира директива, приета съгласно определена законодателна процедура, Комисията може, ако счете за уместно, да определи размера на еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция, която тази държава трябва да заплати, и която според нея е съобразена с обстоятелствата. Съгласно втора алинея от посочения член 260, параграф 3, ако установи, че има неизпълнение на горепосоченото задължение, Съдът може да наложи на тази държава членка да заплати еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция в рамките на размера, определен от Комисията, като задължението за плащане влиза в сила на датата, определена в решението на Съда. 64 След като, видно от точка 36 и 48 от настоящото решение, е установено че към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 19 май 2022 г., Република България нито е приела, нито съответно е съобщила на Комисията законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за транспонирането във вътрешното ѝ право на разпоредбите на Директива 2019/789, така установеното неизпълнение на задължения попада в приложното поле на член 260, параграф 3 ДФЕС. 65 Следва впрочем да се припомни, че целта, преследвана с механизма по член 260, параграф 3 ДФЕС, е не само да се насърчат държавите членки в най-кратък срок да преустановят неизпълнение, което при липсата на такава разпоредба вероятно би продължило, но и да се облекчи и ускори процедурата по налагане на имуществени санкции в случаите на неизпълнение на задължението за съобщаване на националните разпоредби за транспониране на директива, приета в съответствие със законодателната процедура (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 57 и цитираната съдебна практика). 66 За постигането на тази цел член 260, параграф 3 ДФЕС предвижда налагането на имуществена санкция по-специално под формата на еднократно платима сума. 67 Осъждането да се заплати еднократна сума почива на преценката какви са последиците за частните и обществените интереси от това, че съответната държава членка не е изпълнила задълженията си, особено когато неизпълнението е продължило дълъг период от време (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 59 и цитираната съдебна практика). 68 Комисията мотивира естеството и размера на исканата имуществена санкция, като взема предвид насоките, които е приела, например в своите съобщения, и които, макар да не обвързват Съда, допринасят за гарантирането на прозрачността, на предвидимостта и на правната сигурност в дейността ѝ (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 60 и цитираната съдебна практика). 69 В случая Комисията се основава на съобщението от 2023 г., за да обоснове искането за осъждане на Република България да заплати еднократна сума, както и за да определи нейния размер. – По целесъобразността да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума 70 Според постоянната съдебна практика, за да прецени възможността да наложи имуществена санкция, Съдът е длъжен по всяко дело в зависимост от обстоятелствата по случая, с който е сезиран, както и в зависимост от степента на убеждаване и възпиране, която той счита за необходима, да определи подходящи имуществени санкции с цел по-специално да предотврати повторни нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, т. 62 и цитираната съдебна практика). 71 В настоящия случай следва да се приеме, че макар Република България да си е сътрудничила със службите на Комисията през цялата досъдебна процедура и да им е предоставяла информация за причините, поради които е била възпрепятствана да осигури транспонирането на Директива 2019/789 във вътрешното право, това, че към момента на изтичането на определения в мотивираното становище от 19 май 2022 г. срок изобщо не са съобщени необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби за транспонирането на тази директива, показва, че за да може наистина да се предотврати повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая, е необходима възпираща мярка като налагането на санкция под формата на еднократно платима сума (вж. в този смисъл решение от 29 февруари 2024 г., Комисия/Ирландия (Аудио-визуални медийни услуги), C‑679/22, EU:C:2024:178, т. 73 и цитираната съдебна практика). 72 Съдът е постановил също така, че искова молба, с която се иска налагането на санкция под формата на еднократно платима сума, не може да бъде отхвърлена като несъразмерна само поради това че има за предмет неизпълнение на задължения, което, макар да е продължило във времето, е преустановено към момента на разглеждане на фактите от Съда (решения от 16 юли 2020 г., Комисия/Ирландия (Борба с изпирането на пари), C‑550/18, EU:C:2020:564, т. 77, и от 13 януари 2021 г., Комисия/Словения (ПФИ II), C‑628/18, EU:C:2021:1, т. 70). 73 В случая неизпълнението на задължения е преустановено след датата на приключване на писмената фаза на настоящото производство. 74 Що се отнася до изтъкнатите от Република България причини, които давали основание да се отхвърли искането за определяне на еднократно платима сума, а именно глобалната пандемия от COVID‑19 и вътрешната политическа ситуация, достатъчно е да се припомни, че както следва от точки 40—42 от настоящото решение, тази държава членка не е доказала, че тези две причини могат да се квалифицират като непреодолима сила. 75 Ето защо на Република България следва да бъде наложена санкция под формата на еднократно платима сума. – По размера на еднократно платимата сума 76 Съгласно член 260, параграф 3 ДФЕС единствено Съдът е компетентен да налага имуществена санкция на държава членка. В производствата по тази разпоредба обаче Съдът разполага само с ограничено право на преценка, тъй като, ако установи неизпълнение, той е обвързан от предложенията на Комисията, що се отнася до естеството на имуществената санкция, която може да наложи, и пределния ѝ размер (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 67 и цитираната съдебна практика). 77 Следва да се отбележи, че при упражняването на правото си на преценка, което в това отношение е ограничено от предложенията на Комисията, Съдът следва да определи размера на еднократно платимата сума — допустима съгласно член 260, параграф 3 от ДФЕС санкция за държавата членка — по такъв начин, че той да бъде, от една страна, съобразен с обстоятелствата, а от друга страна, съразмерен на извършеното нарушение. Сред релевантните фактори в това отношение са по-конкретно обстоятелства като тежестта на установеното неизпълнение на задължения, периодът, през който то продължава, и платежоспособността на съответната държава членка (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 68 и 87 и цитираната съдебна практика). 78 В рамките на това право на преценка насоки като съобщенията на Комисията, които прогласяват като индикативни правила математически променливи, не обвързват Съда, но допринасят за гарантиране на прозрачността, предвидимостта и правната сигурност в дейността на самата Комисия, когато тази институция прави предложения до Съда (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 69 и цитираната съдебна практика). 79 Що се отнася, на първо място, до тежестта на установеното неизпълнение на задължения, следва да се припомни, че задължението за приемане на разпоредби за осигуряване на пълното транспониране на директива и задължението за съобщаването им на Комисията представляват съществени задължения на държавите членки за гарантиране на пълната ефективност на правото на Съюза и че следователно неизпълнението на тези задължения трябва да се разглежда като несъмнено тежко нарушение (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 72 и цитираната съдебна практика). 80 Съдът обаче е постановил, че автоматичното прилагане на един и същ коефициент за тежест във всички случаи на липса на пълно транспониране на директива и съответно на неуведомяване за мерките за транспониране на тази директива по необходимост е пречка за съобразяването на размера на имуществените санкции с обстоятелствата, характеризиращи нарушението, и за налагането на пропорционални санкции. По-специално, като презумира, че нарушението на задължението за съобщаване на мерките за транспониране на директива трябва да се счита за нарушение с една и съща тежест, независимо от конкретната директива, Комисията не е в състояние да съобрази имуществените санкции в зависимост от последиците от неизпълнението на това задължение за частните и обществените интереси, както предвижда точка 3.2.2 от съобщението от 2023 г. (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 76 и 77). Вследствие на това Комисията не може да се освободи от задължението си да преценява във всяка държава членка и за всеки конкретен случай последиците от установеното нарушение за частните и обществените интереси, просто като автоматично приложи коефициент за тежест при определянето на имуществените санкции, отчитайки евентуалните смекчаващи или утежняващи обстоятелства (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 79). 81 В случая, за да прецени тежестта на неизпълнението на задължения, Съдът трябва да вземе предвид съдържанието на Директива 2019/789 и последиците, които има за частните и обществените интереси неизпълнението на тази директива. 82 В това отношение следва да се подчертае, че видно от член 1 във връзка със съображения 1 и 26 от Директива 2019/789, тя има за цел да насърчи трансграничното предоставяне на спомагателни онлайн услуги за определени видове програми и да улесни препредаването на телевизионни и радиопрограми с произход от други държави членки. Тази директива съответно има за цел да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и за постигането ѝ предвижда по-широкото разпространение в държавите членки на телевизионни и радиопрограми, които произхождат от други държави членки, чрез улесняване на лицензирането на авторското право и сродните му права върху произведения и други закриляни обекти, включени в излъчването на определени видове телевизионни и радиопрограми. Директива 2019/789 следователно допринася за процъфтяването на културата в трансграничен контекст и съответно е важно средство за насърчаване на културното и езиковото многообразие и социалното сближаване. Тя също така дава възможност да се увеличи достъпът до информация. 83 Така с оглед на засегнатите частни и обществени интереси, споменати в предходната точка от настоящото решение, неизпълнението от Република България на задължението да приеме разпоредби, чрез които да се осигури пълното транспониране на Директива 2019/789, и на задължението да съобщи на Комисията тези разпоредби, трябва да се разглежда като несъмнено тежко нарушение. 84 Република България обаче поддържа в писмената си защита — а Комисията не опровергава твърдо тезата ѝ — че част от изискванията на Директива 2019/789, и в частност предвидените в членове 4—9 от нея, вече се прилагат в България чрез действащото законодателство, в сила преди 7 юни 2021 г. 85 При това положение следва да се констатира, че Комисията не е доказала, че последиците от установеното в случая неизпълнение на задължения за частните и обществените интереси са толкова отрицателни, колкото при пълната липса на транспониране на Директива 2019/789. Доколкото Комисията изтъква, че това национално законодателство не следва да се взема предвид при преценката на коефициента за тежест, тъй като тя не е била уведомена за същото, достатъчно е да се констатира, че този довод е ирелевантен, тъй като липсата на съобщаване няма никакво отражение върху факта, че съществуването на посоченото законодателство има въздействие върху тези интереси (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 92). 86 Това не променя факта, че самата Република България признава, че националните разпоредби, частично транспониращи членове 4—9 от Директива 2019/789, са разпръснати в различни актове в българския правен ред и не съдържат, противно на изискваното от член 12, параграф 1 от Директива 2019/789, изрично посочване на тази директива. 87 Както обаче следва от съдебната практика, цитирана в точка 45 от настоящото решение, изискването за правна сигурност налага, ако съответната директива цели да създаде права за частноправните субекти, правоимащите лица да могат да се запознаят с правата си в пълния им обем. В случая, тъй като в член 4 от Директива 2019/789 се урежда упражняването, от носителите на изключителното право на публично разгласяване, на правата за препредаване, липсата на конкретни и ясни правила в това отношение е пречка за ефективната защита на тези правоносители и следователно може да постави под въпрос еднаквото и ефективно прилагане на това право в областите, обхванати от тази директива. 88 Следователно по съображенията, изложени в точки 84—87 от настоящото решение, липсата на пълно транспониране на Директива 2019/789 може да се разглежда само като несъмнено тежко нарушение. 89 На второ място, що се отнася до продължителността на нарушението, установено е, от една страна, че към момента на изтичането на срока за транспониране, предвиден в член 12, параграф 1 от Директива 2019/789, а именно 7 юни 2021 г., Република България не е приела необходимите законови, подзаконови или административни разпоредби, за да осигури транспонирането на тази директива, и съответно не е и съобщила тези разпоредби на Комисията и от друга страна, че тази държава членка е транспонирала посочената директива едва на 1 декември 2023 г. — датата на влизане в сила на Закона за изменение и допълнение на Закона за авторското право и сродните му права. При това положение неизпълнението на задължения е продължило от 8 юни 2021 г. до 30 ноември 2023 г. и броят дни, през които нарушението продължава, съответно е 906, което е значително. 90 На трето място, що се отнася до платежоспособността на Република България, от постоянната съдебна практика следва, че — без да се засяга възможността Комисията да предлага финансови санкции, които се основават на множество критерии, за да може по-специално да се запази разумно разграничаване между различните държави членки — за да се прецени платежоспособността на съответната държава членка и да се определят достатъчно възпиращи и пропорционални санкции, така че наистина да се предотврати повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая, като решаващ фактор трябва да се вземе предвид БВП на тази държава (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 81). 91 В това отношение Съдът многократно е постановявал, че следва да се вземат предвид актуалните данни за БВП на държавата членка към датата, на която Съдът разглежда фактите (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 82). 92 Както обаче следва от решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 82—86), в метода за изчисляване на фактора „n“ не следва да се отчита демографски критерий според предвидените в точки 3.4 и 4.2 от съобщението от 2023 г. ред и условия. 93 С оглед на тези съображения и предвид правото на преценка, признато на Съда в член 260, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че когато налага санкция под формата на еднократно платимата сума, Съдът не може да определя надвишаващ посочения от Комисията размер, следва да се приеме, че за да може наистина да се предотврати повторението на нарушения, аналогични на произтичащото от неспазването на член 12 от Директива 2019/789 и засягащи пълната ефективност на правото на Съюза, е необходимо да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума, която да бъде в размер на 1 000 000 евро. По съдебните разноски 94 Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Република България и последната е загубила делото, Република България трябва да бъде осъдена да понесе, освен направените от нея съдебни разноски, и тези на Комисията. По изложените съображения Съдът (седми състав) реши: 1) Като до изтичането на определения в мотивираното становище на Европейската комисия от 19 май 2022 г. срок не е приела всички необходими законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива (ЕС) 2019/789 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за установяване на правила във връзка с упражняването на авторското право и сродните му права, приложими за определени онлайн предавания на излъчващите организации и за препредаването на телевизионни и радиопрограми и за изменение на Директива 93/83/ЕИО на Съвета, и съответно като не е съобщила на Комисията тези разпоредби, Република България не е изпълнила задълженията си по член 12 от тази директива. 2) Осъжда Република България да заплати на Европейската комисия еднократна сума в размер на 1 000 000 евро. 3) Осъжда Република България да понесе, освен направените от нея съдебни разноски, и тези на Европейската комисия. Gavalec Csehi Schalin Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 8 май 2025 година. Секретар Председател на състава A. Calot Escobar M. Gavalec * Език на производството: български.