Order — ECLI:EU:T:2004:133
Date: 2004-05-06
Based on: Merger Treaty (1965)
Subject matter: Staff regulations and employment conditions - EC
Concepts: Prior administrative complaint;Conditions of admissibility;Plea of illegality;Locus standi
Procedure: Staff cases - inadmissible;Action for damages - inadmissible

FÖRSTAINSTANSRÄTTENS BESLUT (femte avdelningen) den 6 maj 2004 (1) ”Personalmål – Rättsakt som går något emot – Talerätt – Tjänsteman som för talan i eget namn och inte för en fackförenings räkning – Avvisning” I mål T-34/03 André Hecq, tidigare tjänsteman vid Europeiska gemenskapernas kommission, Mondercange (Luxemburg), företrädd av L. Vogel, avocat, sökande, mot Europeiska gemenskapernas kommission, företrädd av J. Currall och V. Joris, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg, svarande, angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 4 oktober 2002, i vilket avslås ett klagomål ingivet av André Hecq, vilken för talan både i eget namn och i egenskap av ordförande för Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens, gällande flera beslut rörande personalrepresentation och resurser som kommissionen har ställt till personalens förfogande, och om ersättning för den skada som kommissionen påstås ha orsakat, FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen) sammansatt av ordföranden P. Lindh samt domarna R. García-Valdecasas och J.D. Cooke, justitiesekreterare : H. Jung, meddelar Beslut Bakgrund, förfarande och parternas yrkanden 1 Den 20 september 1974 slöt kommissionen och yrkes- och fackföreningarna ett ramavtal (nedan kallat 1974 års ramavtal) i syfte att definiera relationerna mellan sig. Syndicat des fonctionnaires internationaux et européens (nedan kallat SFIE) har skrivit under avtalet. 2 Genom beslut av tillsättningsmyndigheten av den 6 april 1997 förflyttades i tjänstens intresse André Hecq, tjänsteman vid kommissionen, till generaldirektoratet för personal och administration ”under tiden för utförandet av de uppgifter som åligger honom inom ramen för arbetet i sambandskommittén för [yrkes- och fackföreningarna] (SFIE:s politiska sekreterare)”. 3 Efter tekniska och politiska samråd antogs den 19 januari 2000 ”tillämpningsbestämmelser om samråd: nivåer, samrådsorgan och förfarande” (nedan kallade tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000) av kommissionen och majoriteten av yrkes- och fackföreningarna. 4 Den 4 april 2001 slöts ett avtal mellan kommissionens vice ordförande N. Kinnock och majoriteten av yrkes- och fackföreningarna beträffande resurser till personalrepresentation. Avtalet omfattar två bilagor, den första benämnd ”Regler om resurser till personalrepresentation från och med den 1 januari 2002” och den andra ”Förslag till avtal mellan yrkes- och fackföreningarna om fördelning av resurser till personalrepresentation, medundertecknat av GD ADMIN” (nedan gemensamt kallade avtalet om resurser av den 4 april 2001). SFIE har inte undertecknat detta avtal, vilket godkändes av kommissionen den 15 juni 2001. 5 Genom dom av den 15 november 2001 i mål T-349/00, Lebedef mot kommissionen (REGP 2001, s. I-A-225 och II-1031), ogiltigförklarade förstainstansrätten tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000, eftersom de uteslöt fackföreningen Action et défense från samrådsorganet fastän 1974 års ramavtal inte hade hävts. 6 Till följd av denna dom skickade N. Kinnock ett meddelande till kommissionen (dokument SEK(2001) 1944) i syfte att föreslå kommissionen att – häva 1974 års ramavtal med verkan från och med den 5 december 2001, med undantag av strejkbestämmelserna i bilaga 1 till avtalet, – åter anta tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000, med verkan från och med den 5 december 2001, och – bekräfta avtalet om resurser av den 4 april 2001. 7 Genom beslut av den 5 december 2001 antog kommissionen de åtgärder som föreslogs i N. Kinnocks meddelande. Detta beslut är det första av de som skall behandlas i förevarande mål. 8 Den 15 januari 2002 skickade H. Reichenbach, generaldirektör för generaldirektoratet för personal och administration, en skrivelse till André Hecq i dennes egenskap av ”SFIE:s ordförande” för att meddela att den till SFIE förflyttade sekreteraren och den tjänsteman som innehade en facklig tjänst vid SFIE skulle återinsättas vid sina ursprungliga generaldirektorat med verkan från och med den 1 februari 2002, eftersom SFIE vägrade att underteckna avtalet om resurser av den 4 april 2001. Detta beslut är det andra av de beslut som skall behandlas i förevarande mål. 9 Den 23 januari 2002 skickade S. Huber, enhetschef inom generaldirektoratet för personal och administration och ansvarig för den sociala dialogen, en skrivelse till André Hecq i dennes egenskap av ”SFIE:s politiska sekreterare” för att meddela att ”i väntan på ett eventuellt undertecknande [av SFIE av avtalet om resurser av den 4 april 2001] förfogar SFIE inte över några budgetmedel”. I skrivelsen stadgades likväl att ”stadgeenliga uppgifter (deltagande i CLP, CCP och stadgeenliga kommittéer) inte omfattas av denna åtgärd”. Detta beslut är det tredje av de beslut som skall behandlas i förevarande mål. 10 I en skrivelse av den 4 april 2002 ingav André Hecq ett klagomål enligt artikel 90.2 i Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) avseende de ”beslut, som den 15 januari 2002 respektive den 23 januari 2002 meddelades till SFIE genom André Hecq avseende indragning av alla ekonomiska och personella resurser till förmån för ovannämnda fackförening”. 11 Genom beslut av tillsättningsmyndigheten av den 21 juni 2002 förflyttades André Hecq till sitt ursprungliga direktorat med verkan från och med den 1 juli 2002. 12 Genom beslut av den 4 oktober 2002 avslog kommissionen André Hecqs klagomål. 13 Den 27 januari 2003 undertecknade sökanden i SFIE:s namn – SFIE är medlem av Alliance confédérale des syndicats libres – det nya ramavtalet om förhållandena mellan kommissionen och yrkes- och fackföreningarna, vilket ersätter 1974 års ramavtal. Det ursprungliga förslaget hade ändrats av kommissionen efter förhandlingar med yrkes- och fackföreningarna. Efter det att A. Seller hade utnämnts till SFIE:s politiska sekreterare den 7 april 2003, och till följd av Alliances begäran om att denne skulle tilldelas en facklig tjänst, tillät administrationen honom att uppehålla tjänsten som politisk sekreterare vid Alliance. Kommissionen rekryterade en sekreterare i egenskap av extraanställd som skulle ansvara för SFIE:s sekretariat i sektionen Commission Bruxelles från och med den 1 september 2003 till och med den 31 december 2003. 14 Genom ansökan, som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 februari 2003, väckte sökanden talan i förevarande mål ”i eget namn liksom i egenskap av representant för SFIE”. Genom beslut av den 3 juli 2003 i mål T-34/03, Hecq och SFIE mot kommissionen (ej publicerat i rättsfallssamlingen), avvisade förstainstansrätten (femte avdelningen) talan i den del den väcktes av SFIE, eftersom det saknades bevis för att advokatens fullmakt hade utställts av en därtill behörig företrädare för SFIE. 15 Den 24 juni 2003 gick André Hecq i pension och beviljades invaliditetspension från och med den 1 augusti 2003. 16 Genom en inlaga som inkom den 15 oktober 2003 yrkade kommissionen att talan skulle avvisas enligt artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler, och sökanden yttrade sig angående detta yrkande den 12 januari 2004. 17 Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall – pröva målet i sak, – ogiltigförklara kommissionens beslut av den 4 oktober 2002, genom vilket kommissionen avslog det klagomål som sökanden med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna ingav den 4 april 2002 och i vilket han bestred flera beslut och särskilt – kommissionens beslut av den 5 december 2001, genom vilket kommissionen hävde 1974 års ramavtal och åter godkände tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 samt bekräftade avtalet om resurser av den 4 april 2001, – de två besluten av den 15 januari och den 23 januari 2002 från generaldirektoratet för personal och administration, – i andra hand ogiltigförklara ovannämnda beslut av den 5 december 2001, den 15 januari 2002 och den 23 januari 2002, – förplikta kommissionen att betala skadestånd jämte ränta till ett belopp av 100 000,00 euro, och – förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i sin helhet. 18 Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall – avvisa talan, och – fastställa rättegångskostnaderna enligt lag och därvid förplikta sökanden att utöver sina egna rättegångskostnader även ersätta kommissionens. Rättslig bedömning 19 Om en part har begärt att förstainstansrätten skall besluta om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan, skall enligt artikel 114 i rättegångsreglerna återstoden av förfarandet avseende invändning om rättegångshinder vara muntligt, om inte annat beslutas. I förevarande mål anser sig förstainstansrätten tillräckligt upplyst genom handlingarna i målet och beslutar att det inte finns skäl att inleda något muntligt förfarande. A – Huruvida yrkandena om ogiltigförklaring kan tas upp till sakprövning 1. Huruvida föremålet för klagomålet skiljer sig från föremålet för talan. 20 Kommissionen har hävdat att talan inte kan tas upp till sakprövning i den del den avser beslutet av den 5 december 2001, eftersom detta beslut inte uttryckligen angavs i klagomålet. 21 Förstainstansrätten erinrar om att det administrativa förfarandet enligt rättspraxis syftar till att i första hand möjliggöra en uppgörelse i godo av tvister mellan tjänstemän eller övriga anställda och administrationen. För att ett sådant förfarande skall kunna uppnå sitt syfte krävs att tillsättningsmyndigheten på ett tillräckligt exakt sätt får kännedom om den kritik som vederbörande riktar mot det omtvistade beslutet. Dessutom skall yrkandena inför gemenskapsdomstolen i personalmål ha samma föremål som de som anförts i klagomålet och endast innehålla anmärkningar som rör samma sak som de som åberopats i klagomålet. Dessa anmärkningar kan utvecklas inför denna domstol genom att grunder och argument anförs som inte nödvändigtvis förekom i klagomålet, men som har ett nära samband med detta. Eftersom det administrativa förfarandet är informellt, och de berörda vanligtvis i detta skede agerar utan hjälp av advokat, skall slutligen administrationen inte tolka klagomålen restriktivt, utan i stället utreda dem förutsättningslöst (domstolens dom av den 14 mars 1989 i mål 133/88, Del Amo Martinez mot parlamentet, REG 1989, s. 689, punkterna 9–11, och förstainstansrättens dom av den 11 september 2002 i mål T-127/00, Nevin mot kommissionen, REGP 2002, s. I‑A‑149 och s. II‑781, punkt 28). 22 Även om beslutet av den 5 december 2001 inte formellt anges i sökandens klagomål, utan endast besluten av den 15 januari och den 23 januari 2002, framgår det likväl i förevarande fall klart av ordalydelsen i klagomålet att sökanden bestrider ovannämnda besluts rättsenlighet, särskilt i den del det innebar att en del av 1974 års ramavtal hävdes (klagomålet, punkt 1), att det inrättades ett system grundat på de olika yrkes- och fackföreningarnas ”representativitet” (punkterna 2 och 3) och att systemet för beviljande av medel omdefinierades (punkt 4). Dessutom ägnades den huvudsakliga delen av kommissionens svar på klagomålet till att tillbakavisa svarandens argument avseende beslutet av den 5 december 2001, då kommissionen i det skedet på ett riktigt sätt utredde klagomålet förutsättningslöst. 23 Kommissionen kan följaktligen inte hävda att föremålet för klagomålet och föremålet för talan skiljer sig åt, varför avvisningsyrkandet inte kan bifallas på den första grunden. 2. Huruvida sökanden saknar talerätt. 24 Kommissionen har hävdat att de tre beslut som behandlas i förevarande mål, nämligen beslutet av den 5 december 2001 och skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002, inte går sökanden emot, då denne för talan i eget namn i egenskap av tjänsteman. a) Beslutet av den 5 december 2001 – Parternas argument 25 Kommissionen anser att beslutet av den 5 december 2001 inte påverkade sökandens rättsliga ställning i egenskap av tjänsteman, utan gällde relationerna mellan institutionen och personalens representationsorgan. 26 Beträffande hävningen av 1974 års ramavtal har kommissionen anfört att om avtalet medförde individuella rättigheter för tjänstemän, begränsades omfattningen av dessa rättigheter till rätten att delta i samråd i egenskap av representanter för yrkes- och fackföreningarna (domen i det ovannämnda målet Lebedef mot kommissionen, punkt 28). I motsats till i fallet med Lebedef innebar inte de tillämpningsbestämmelser som ogiltigförklarades i ovannämnda dom någon skada för sökanden, eftersom SFIE och sökanden – i egenskap av tjänsteman med uppehållande av facklig tjänst – inte var förhindrade att delta i samråden. Om sökanden inte har kunnat delta i samråd på andra anställningsorter än Bryssel på grund av att kommissionen inte längre har betalat ut reseersättning till honom för detta syfte, så beror det enligt kommissionen inte på hävningen av ramavtalet, utan endast på SFIE:s självständiga beslut att inte skriva under avtalet av den 4 april 2001, vilket är orsaken till beslutet av den 23 januari 2002 om indragning av de budgetmedel som tilldelats SFIE. 27 Beträffande tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 har kommissionen anfört att dessa bestämmelser enligt punkt 68 i förstainstansrättens ordförandes beslut av den 31 juli 2002 i mål T-191/02 R (REGP 2002, s. I-A-139 och s. II-741) varken medför skyldigheter eller rättigheter för enskilda tjänstemän, utan syftet med dem är att reglera det kollektiva förhållandet mellan administrationen och majoriteten av yrkes- och fackföreningarna. I punkt 69 i beslutet anges också att det i bestämmelserna inte föreskrivs några specifika rättigheter för de tjänstemän som deltar i samråd i egenskap av representanter för yrkes- och fackföreningarna. Kommissionen menar därför att tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 inte går sökanden emot genom att direkt, omedelbart och väsentligen påverka dennes rättsliga intressen. 28 Beträffande avtalet om resurser av den 4 april 2001 har kommissionen anmärkt att det ifrågasatta beslutet har samma innehåll som kommissionens beslut av den 15 juni 2001, genom vilket avtalet mellan vice ordföranden N. Kinnock och kommissionens yrkes- och fackföreningar om resurser till personalrepresentation från och med den 1 januari 20020 godkändes, ett avtal som ifrågasattes i det mål som resulterade i förstainstansrättens beslut av den 31 mars 2003 i mål T-226/02, Hecq mot kommissionen (REG 2003, s. II-0000). Resonemanget i punkterna 22–28 i detta beslut skall således tillämpas på förevarande mål och det skall därvid fastslås att talan skall avvisas i den del den avser det nya godkännandet av avtalet om resurser genom beslutet av den 5 december 2001. 29 Sökanden har kritiserat detta resonemang och därvid anfört att han har rätt att framföra klagomål avseende beslut som har haft en direkt inverkan på utförandet av hans arbetsuppgifter genom att de berövat honom alla materiella och mänskliga resurser och medfört indragningen av sekreterarens tjänst, så att han själv blev tvungen att punktligen ombesörja detta arbete eller betala för det med privata medel samt att han saknade möjlighet att sätta någon i hans ställe då han var sjukskriven. 30 Beträffande ståndpunkten att hävningen av 1974 års ramavtal inte påverkade hans personliga ställning fastän avtalet medförde individuella rättigheter för tjänstemännen (domen i det ovannämnda målet Lebedef mot kommissionen), har sökanden anfört att punkterna 13–17 i ramavtalet medförde individuella rättigheter betydligt mer långtgående än bara, såsom kommissionen har påstått, den principiella rätten att delta i samrådsmöten. Sålunda innebar punkt 15 i ramavtalet att de fackliga representanterna garanterades rätt till ersättning för resekostnader för att de skulle kunna delta i både samrådsmöten och förberedande möten. Kommissionen kan heller inte påstå att sökanden inte har haft ett individuellt intresse av att anföra klagomål avseende en olaglig hävning av sådana bestämmelser, eftersom det fackliga arbete som han utförde, enligt punkt 15 första stycket i 1974 års ramavtal, ”anses som del av uppgifterna” som han ansvarade för vid kommissionen i sin egenskap av tjänsteman. På samma sätt har sökanden betonat att, eftersom det i beslutet i det ovannämnda målet Lebedef mot kommissionen i punkterna 64 och 65 konstateras att ett förbud för en facklig organisation att delta i ett samråd innebär att de rättigheter som tillkommer den tjänsteman som representerar organisationen ställs på spel, måste man dra slutsatsen att en sådan tjänsteman också kan anföra klagomål avseende beslut som – genom att beröva honom nödvändiga personella och ekonomiska resurser – medför att det blir svårare eller dyrare att delta i samråden eller att dennes möjlighet att utföra sitt fackliga arbete begränsas. Sökanden anser därför att han har rätt att anföra klagomål mot hävningen av 1974 års ramavtal. 31 Av samma skäl anser sökanden att han även kan bestrida rättsenligheten av antagandet av tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000, vilka på ett grundläggande sätt förändrade deltagandevillkoren för SFIE – som han representerade vid samråden – eller rättsenligheten av avtalet om resurser av den 4 april 2001, vilket innebär en begränsning av fackföreningens verksamhet. – Förstainstansrättens bedömning 32 I förevarande mål behandlas frågan huruvida en tjänsteman som för talan i eget namn och inte för sin fackförenings räkning kan ifrågasätta rättsenligheten av en rättsakt, kommissionens beslut av den 5 december 2001, som innebar att 1974 års ramavtal hävdes, att tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 godkändes och att avtalet om resurser av den 4 april 2001 bekräftades. 33 Beträffande hävningen av 1974 års ramavtal erinrar förstainstansrätten om att avtalet är en rättsakt med allmän giltighet, som slutits mellan kommissionen och yrkes- och fackföreningarna. I domen av den 15 juli 1994 i de förenade målen T‑576/93–T-582/93, Browet m.fl. mot kommissionen (REG 1994, s. II-677, punkt 44), har förstainstansrätten slagit fast att det vid en sammantagen läsning av ramavtalets bestämmelser tydligt framgår att avtalets enda syfte är att reglera det kollektiva förhållandet mellan kommissionen och yrkes- och fackföreningarna, och att det varken skapar skyldigheter eller rättigheter för enskilda tjänstemän. I domen angavs också att 1974 års ramavtal inte behandlar individuella arbetsrelationer mellan arbetsgivare och tjänsteman utan avser det mer vidsträckta området för relationer mellan en institution och yrkes- och fackföreningarna. Det anges särskilt i punkt 42 i ovannämnda dom att det i kapitel III, punkterna 13–17 i ramavtalet, på ett mycket allmänt sätt, redogjordes för villkoren för utövande av fackliga rättigheter, bland annat de omständigheter under vilka tjänstledighet eller ledighet för fackföreningsverksamhet kan avtalas, liksom för vissa resurser som beviljats representanterna för yrkes- och fackföreningarna. 34 Härav framgår att hävningen av 1974 års ramavtal inte utgör en rättsakt som har bindande rättsverkningar som direkt och individuellt påverkar sökandens intressen genom att dennes rättsliga ställning i egenskap av tjänsteman väsentligt förändras. 35 Sökanden kan följaktligen inte i eget namn i egenskap av tjänsteman bestrida rättsenligheten av hävningen av 1974 års ramavtal, vilken endast angår kommissionen och yrkes- och fackföreningarna. 36 Denna slutsats påverkas inte av att punkt 15 i 1974 års ramavtal medför fackliga rättigheter för den tjänsteman som uppfyller flera villkor, nämligen att han är facklig representant, innehar en facklig tjänst och tillhör en fackförening som kommissionen har beviljat inträde i samrådsorganet och medgivit tilldelning av därtill knutna materiella och ekonomiska resurser. Det är under dessa omständigheter som en sådan tjänsteman, med tillämpning av punkt 15 första stycket i 1974 års ramavtal, har en rättighet som innebär att de uppgifter som denne åtar sig inom ramen för samrådet skall anses vara en del av det arbete som han ansvarar för inom kommissionen och, med tillämpning av tredje stycket i samma bestämmelse, har rätt att kunna tillerkännas ersättning för resekostnader av kommissionen för att denne skall kunna delta i samrådsmöten och förberedande möten. 37 I det sammanhanget kan en tjänsteman emellertid endast föra talan mot de individuella beslut som påverkar de fackliga rättigheter som föreskrivs i 1974 års ramavtal. Så är fallet till exempel med ett beslut där kommissionen vägrar låta en tjänsteman förflyttas till en facklig tjänst som denne är berättigad till (förstainstansrättens dom av den 14 juli 1998 i mål T-42/97, REGP, s. I‑A‑371 och s. II-1071). Detsamma skulle gälla för ett beslut av kommissionen att vägra ersätta resekostnader för en facklig förtroendeman efter det att kommissionen gentemot en fackförening åtagit sig att ersätta resekostnader för föreningens fackliga förtroendemän, då kommissionen till exempel givit ett uppdrag till en av dem, vederbörligen utsedd i detta syfte. Så skulle fallet även vara med ett kommissionsbeslut om att inte räkna tiden för en tjänstemans fackliga verksamhet som arbetstid. 38 Ingen sådan rättsakt har emellertid åberopats i förevarande mål. 39 Enligt den ordning för överklaganden som har inrättats genom artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna kan en tjänsteman endast ifrågasätta en rättsakt som går honom personligen emot, och det är endast inom denna ram som han, genom en invändning om rättsstridighet, kan göra gällande att en rättsakt med allmän giltighet inte skall tillämpas (domstolens dom av den 16 juli 1981 i mål 153/79, Bowden m.fl. mot kommissionen, REG 1981, s. 2111, punkt 13, och förstainstansrättens dom av den 22 juni 1994 i de förenade målen T-97/92 och T‑111/92, Rijnoudt och Hocken mot kommissionen, REGP 1994, s. I‑A‑159 och s. II-511, punkt 41). 40 Sökanden har således inte rätt att väcka talan i syfte att bestrida rättsenligheten av kommissionens beslut av den 5 december 2001, genom vilket kommissionen hävde 1974 års ramavtal. 41 Beträffande tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 föreskrivs inte i dessa några individuella rättigheter specifika för tjänstemän som deltar i samrådet. Bestämmelserna skapar varken skyldigheter eller rättigheter för enskilda tjänstemän. Bestämmelserna syftar endast till att reglera det kollektiva förhållandet mellan kommissionens administration och majoriteten av yrkes- och fackföreningarna. De avser inte individuella arbetsrelationer mellan arbetsgivare och tjänsteman utan endast det mer vidsträckta området för relationer mellan en institution och yrkes- och fackföreningarna (beslut i det ovannämnda målet Lebedef mot kommissionen, punkterna 67–69, och, i allmänhet beträffande ramavtalet och dess bilagor, domen i det ovannämnda målet Browet m.fl. mot kommissionen, punkt 44). 42 Dessutom kan sökandens argument avseende antagandet av tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000, nämligen påståendet att de på ett grundläggande sätt förändrar deltagandevillkoren för SFIE, som han representerade vid samråden, inte klart sägas avse individuella arbetsrelationer mellan arbetsgivare och tjänsteman, utan det mer vidsträckta området för relationer mellan en institution och yrkes- och fackföreningarna. 43 Sökanden kan följaktligen inte i eget namn i egenskap av tjänsteman bestrida rättsenligheten av kommissionens beslut av den 5 december 2001, genom vilket den antar tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000. 44 Beträffande avtalet om resurser av den 4 april 2001, vilket bekräftades genom kommissionens beslut av den 5 december 2001, har det samma innehåll som det avtal som godkändes genom kommissionens beslut av den 15 juni 2001, avseende vilket sökanden väckte den talan om ogiltigförklaring som avvisades genom förstainstansrättens beslut i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen (punkterna 22–28). 45 I beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen anges under punkterna 22 och 23 att avtalet om resurser endast tillhandahåller en allmän ram utan att enskilda tjänstemän därvid tillerkänns några individuella rättigheter. I beslutet konstaterades dessutom att kommissionens beslut att avbryta sökandens uppehållande av tjänsten inte var en direkt följd av det beslut som har ifrågasatts i förevarande mål, det vill säga kommissionens beslut av den 15 juni 2001, genom vilket avtalet om resurser av den 4 april 2001 antogs, utan av fackföreningens beslut att inte skriva under avtalet (punkterna 24–26), och att de indirekta effekterna av det ifrågasatta beslutet, bestående i indragningen av den sekreterartjänst som stått till SFIE:s förfogande och av den budget som hade tilldelats fackföreningen, inte angick sökanden, utan endast fackföreningen (punkterna 27 och 28). 46 Sökandens argument avseende bekräftelsen av avtalet om resurser av den 4 april 2001 genom kommissionens beslut av den 5 december 2001, nämligen påståendet att avtalet medför en begränsning av SFIE:s verksamhet, avser inte heller individuella arbetsrelationer mellan arbetsgivare och tjänsteman, utan det mer vidsträckta området för relationer mellan en institution och yrkes- och fackföreningarna. 47 Sökanden kan följaktligen inte i eget namn i egenskap av tjänsteman bestrida rättsenligheten av kommissionens beslut av den 5 december 2001 i den del det bekräftar avtalet om resurser av den 4 april 2001. 48 Av det ovan anförda framgår det sammanfattningsvis att sökanden inte har rätt att i sin egenskap av tjänsteman föra talan i syfte att bestrida rättsenligheten av kommissionens beslut av den 5 december 2001, genom vilket kommissionen upphävde 1974 års ramavtal samt antog tillämpningsbestämmelserna av den 19 januari 2000 och avtalet om resurser av den 4 april 2001. En sådan talan skulle bara ha kunnat väckas av SFIE, vilket inte är fallet i förevarande mål (beslutet i det ovannämnda målet Hecq och SFIE mot kommissionen). b) Skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002 – Parternas argument 49 Kommissionen har anfört att talan skall avvisas även i den del den avser skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002, eftersom dessa beslut inte riktades mot sökanden i egenskap av tjänsteman, utan i egenskap av ledare för SFIE. Kommissionen har därvid anmärkt att det i beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen (punkt 24) anges att skälet till att sökandens uppehållande av tjänsten avbröts är att SFIE beslutade att inte skriva under det avtal som är orsaken till kommissionens beslut av den 15 juni 2001. Att sökandens uppehållande av tjänsten avbröts var sålunda inte en direkt följd av skrivelsen av den 15 januari 2002, utan av SFIE:s beslut. Då denna skrivelse inte påverkade sökanden direkt och omedelbart utgör den inte en rättsakt som går honom emot. Endast kommissionens beslut av den 21 juni 2002 om att förflytta sökanden till dennes ursprungliga direktorat kan ifrågasättas. Eftersom något klagomål avseende det beslutet inte har ingivits har det emellertid vunnit laga kraft. Inte heller skrivelsen av den 23 januari 2002, genom vilken de budgetmedel som SFIE fram till dess hade haft till sitt förfogande drogs in, gick André Hecq emot i dennes egenskap av tjänsteman, eftersom – liksom det också anges i punkt 27 i beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen beträffande indragningen av sekreterartjänsten som stod till SFIE:s förfogande och av den budget som tilldelats fackföreningen – skrivelsen inte påverkade sökandens rättsliga ställning i egenskap av tjänsteman, utan SFIE:s rättsliga ställning. 50 Sökanden har kritiserat detta resonemang på den grunden att det står klart att dessa två skrivelser påverkade honom direkt och omedelbart. Genom skrivelsen av den 15 januari 2002 informerades han om kommissionens beslut att alla tjänster som uppehölls till förmån för SFIE skulle upphöra, vilket ofrånkomligen medförde att den tjänst han själv uppehöll upphörde. Beslutet av den 21 juni 2002 om att förflytta honom till hans ursprungliga direktorat utgjorde därvid endast verkställandet av det beslut som meddelades sökanden den 15 januari 2002, vilket visas genom en skrivelse av den 5 mars 2002, som skickades från H. Reichenbach till R. Verrue, generaldirektör för generaldirektoratet för informationssamhället, i syfte att informera denne om att den tjänst som André Hecq uppehöll ”[skulle] avslutas” och att han framdeles skulle återinträda vid sitt ursprungliga generaldirektorat. Även skrivelsen av den 23 januari 2002 påverkade sökanden, eftersom den medförde att han berövades alla mänskliga och materiella resurser som han hade, särskilt tack vare uppehållandet av en tjänst, och som gjorde det möjligt för honom att utföra sina fackliga arbetsuppgifter, i synnerhet med avseende på deltagande i samråden, en individuell rättighet som garanterades av ramavtalet. 51 I övrigt har sökanden hävdat att kommissionen inte kan påstå att de ovannämnda besluten endast var en följd av SFIE:s vägran att ansluta sig till de rättsakter som antogs genom kommissionens beslut av den 5 december 2001, eftersom han själv och SFIE, som han representerade vid förhandlingarna, ansåg att rättsakterna var olagliga. Att godta kommissionens resonemang skulle betyda att sökanden endast kan bestrida rättsakter som denne anser olagliga genom att godta dem. Sökanden har dessutom betonat att skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002 utgjorde repressalier från kommissionens sida, och att deras enda syfte var att sätta press på SFIE för att tvinga fackföreningen att skriva under de rättsakter som den bestred. I detta avseende har sökanden betonat att SFIE inte skrev under förrän efter ändringen av kommissionens nya förslag till ramavtal, vilket på flera punkter skilde sig från de rättsakter som antogs genom kommissionens beslut av den 5 december 2001, vilket har fått kommissionen att slutligen avstå från att verkställa flera av de beslut som har ifrågasatts i förevarande mål. – Förstainstansrättens bedömning 52 Skrivelsen av den 15 januari 2002 är ställd till André Hecq i egenskap av ”ordförande för SFIE”, i syfte att informera fackföreningen om att kommissionen, eftersom SFIE vägrade att skriva under avtalet om resurser av den 4 april 2001, måste inleda ”förfarandena för att återinsätta den förflyttade sekreteraren och den tjänsteman som uppehåller en facklig tjänst vid SFIE vid deras ursprungliga generaldirektorat med verkan från och med den 1 februari 2002”. 53 Att sökandens uppehållande av tjänsten avslutades var sålunda en följd av SFIE:s beslut att inte skriva under avtalet om resurser av den 4 april 2001, vilket bekräftades av kommissionens beslut av den 5 december 2001. Bestämmelserna som antogs genom beslutet av den 5 december 2001 innebar inte något absolut hinder för sökanden att även fortsättningsvis inneha en facklig tjänst, förutsatt särskilt att SFIE skrev under ovannämnda avtal (beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen, punkterna 24 och 25, beträffande kommissionens beslut av den 15 juni 2001). Att sökandens uppehållande av tjänsten avslutades är således inte en direkt och omedelbar följd av skrivelsen av den 15 januari 2002, utan av SFIE:s beslut. 54 Detta gäller än mer eftersom hans fackliga tjänst inte avslutades den 1 februari 2002, såsom angavs i skrivelsen av den 15 januari 2002, utan den 1 juli 2002, efter tillsättningsmyndighetens beslut av den 21 juni 2002. Sökanden skulle, med tillämpning av artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna, ha kunnat föra talan mot det individuella beslut genom vilket uppehållandet av tjänsten avbröts (beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen, punkt 29), vilket han inte gjorde. 55 Skrivelsen av den 23 januari 2002 ställdes till André Hecq i egenskap av ”SFIE:s politiske sekreterare” och dess syfte var att informera fackföreningen om att ”i väntan på ett eventuellt undertecknande [av SFIE av avtalet om resurser av den 4 april 2001] förfogar SFIE inte över några budgetmedel”. 56 Såsom förstainstansrätten i punkt 27 i beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen har angivit beträffande de indirekta effekterna av beslutet av den 15 juni 2001, genom vilket avtalet om resurser av den 4 april 2001 godkändes, påverkade emellertid indragningen av den sekreterartjänst som stod till SFIE:s förfogande och av den budget som hade tilldelats fackföreningen inte på något sätt sökandens rättsliga ställning i egenskap av tjänsteman, utan hans yrkes- och fackförenings rättsliga ställning. 57 Såsom det har påpekats i punkt 39 ovan kan en tjänsteman enligt den ordning för överklaganden som har inrättats genom artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna endast ifrågasätta en rättsakt som går honom personligen emot, och det är endast inom denna ram som han, genom en invändning om rättsstridighet, kan göra gällande att en rättsakt med allmän giltighet inte skall tillämpas. 58 Av det ovan anförda framgår att skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002 inte utgör rättsakter som har bindande rättsverkningar som direkt och omedelbart påverkar sökandens intressen genom att dennes rättsliga ställning i egenskap av tjänsteman väsentligt förändras. Sökanden har således inte rätt att i egenskap av tjänsteman väcka talan i syfte att bestrida rättsenligheten av ovannämnda skrivelser. 59 Yrkandena om ogiltigförklaring skall följaktligen avvisas. B – Huruvida yrkandena om skadestånd kan tas upp till sakprövning 60 Sökanden har i ansökan pekat på innehållet i skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2002 och det faktum att de visar på kommissionens vilja att beröva SFIE alla materiella och mänskliga resurser så länge avtalet om resurser av den 4 april 2001 inte skrevs under, och har därvid velat anföra att denna gravt diskriminerande situation har tillfogat honom och SFIE en betydande skada som han har uppskattat till 100 000,00 euro och som kommissionen skall ersätta. I sitt yttrande om invändningen om rättegångshinder har sökanden preciserat att den ifrågavarande skadan var en följd av att han berövades materiella och personella resurser som var nödvändiga för utförandet av de fackliga uppgifter som ingår som en del i hans arbete som tjänsteman. Sökanden blev sålunda tvungen att antingen utföra både sina fackliga skyldigheter och de administrativa uppgifter som vanligtvis var sekreterarens ansvar, eller personligen stå kostnaden för att anlita en sekreterare utanför kommissionen, och detta trots att han var arbetsoförmögen, vilket visats genom ett läkarintyg. 61 Kommissionen har betonat att det i talan endast hänförs till SFIE:s påstådda skada, nämligen det påstådda berövandet av alla personella och materiella resurser, något som inte påverkar sökandens personliga rättsliga ställning. Detta gäller särskilt ersättningen till den sekreterare som SFIE anlitade. Yrkandena om skadestånd kan således inte prövas i den del de har framställts av sökanden i eget namn. Kommissionen har emellertid förutsättningslöst granskat den av sökanden i klagomålet åberopade skadan, vilken skulle ha varit en följd av att André Hecq var tvungen att tillbringa många timmar på kontoret och vid samråden, då han var sjukskriven och inte kunde sätta någon i sitt ställe. Kommissionen har därvid anfört att sökanden deltog i fyra av de tjugofyra samråd som anordnades under hans sjukledighet, och att administrationen aldrig har tvingat honom till att närvara vid dessa. Kommissionen har också angivit att inte heller denna skada berör sökanden i egenskap av tjänsteman utan i egenskap av representant för SFIE. Yrkandena om skadestånd kan följaktligen inte prövas, eftersom talan har väckts av sökanden i egenskap av tjänsteman vid kommissionen. 62 Förstainstansrätten påpekar att sökanden har begärt att kommissionen skall förpliktas att betala skadestånd jämte ränta, som ”efter en måttfull uppskattning kan anges till 100 000 euro”, utan att därvid tillhandahålla uppgifter som rättfärdigar detta belopp. Det framgår emellertid av innehållet i klagomålet (punkterna 4 och 5) och ansökan (punkt 53) att skadan för vilken ersättning krävs beror på indragningen av de personella och materiella resurser som kommissionen hade ställt till SFIE:s förfogande. 63 I detta hänseende skall det, liksom har angivits ovan, anmärkas att skrivelserna av den 15 och den 23 januari 2003, som har åberopats av sökanden som orsaker till skadan, inte direkt påverkar sökanden i egenskap av tjänsteman, utan dennes fackförening. En eventuell skadeståndstalan på grundval av dessa två skrivelser kan således endast väckas av fackföreningen, och inte av en av dess medlemmar som för talan i eget namn i egenskap av tjänsteman. 64 Enligt fast rättspraxis i personalmål gäller dessutom att när en sökande väcker talan med yrkande om både ogiltigförklaring av en institutions rättsakt och skadestånd avseende den skada som har uppkommit på grund av rättsakten, skall dessa yrkanden anses ha ett så nära samband att ett avvisande av yrkandet om ogiltigförklaring skall medföra att även skadeståndsyrkandet avvisas (förstainstansrättens beslut av den 24 juni 1992 i mål T-11/90, H.S. mot rådet, REG 1992, s. II-1869, punkt 25, och förstainstansrättens dom av den 14 december 2000 i mål T-213/99, Verheyden mot kommissionen, REGP 2000, s. I‑A‑297 och s. II-1355, punkt 35). 65 Eftersom yrkandena om skadestånd har ett nära samband med yrkandena om ogiltigförklaring, vilka har avvisats, skall följaktligen även yrkandena om skadestånd avvisas. 66 Av det ovan anförda framgår att talan skall avvisas. Rättegångskostnader 67 Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I tvister mellan gemenskaperna och deras anställda skall, enligt artikel 88 i ovannämnda rättegångsregler institutionerna bära sina kostnader. Om förstainstansrätten finner att en part i onödan eller mot bättre vetande vållat motparten kostnader, kan rätten emellertid enligt ovannämnda artikel och artikel 87.3 andra stycket i ovannämnda rättegångsregler förplikta honom att ersätta dessa. 68 Förstainstansrätten anser att med hänsyn till omständigheterna i målet, och särskilt det faktum att sökanden har vidhållit sin talan trots indikationerna i beslutet i det ovannämnda målet Hecq mot kommissionen, enligt vilket den talan som han väckte i egenskap av tjänsteman vid kommissionen avvisades, skall artikel 87.3 andra stycket i förstainstansrättens rättegångsregler tillämpas. Förstainstansrätten fastslår följaktligen att sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnader. På dessa grunder fattar FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen) följande beslut 1) Talan avvisas. Sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnader. Luxemburg den 6 maj 2004. H. Jung P. Lindh Justitiesekreterare Ordförande 1 – Rättegångsspråk: franska.