Information;Order — ECLI:EU:T:2022:658
Date: 2022-10-07
Language of the case: Czech
Court formation: Eighth Chamber
Subject matter: Public health
Procedure: Action for annulment - inadmissible

USNESENÍ TRIBUNÁLU (osmého senátu) 7. října 2022(*) „Žaloba na neplatnost – Nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2021/2288 – Nařízení (EU) 2021/953 – Digitální certifikát EU COVID – Volný pohyb osob – Omezení – Nedostatek bezprostředního dotčení – Nepřípustnost“ Ve věci T‑103/22, ON, zastoupený D. Mimrovou, advokátkou, žalobce, proti Evropské komisi, zastoupené E. Montaguti a M. Salykovou, jako zmocněnkyněmi, žalované, TRIBUNÁL (osmý senát), při poradě ve složení J. Svenningsen, předseda, C. Mac Eochaidh a J. Laitenberger (zpravodaj), soudci, vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon, s přihlédnutím k písemné části řízení, vydává toto Usnesení 1 Žalobou podanou na základě článku 263 SFEU se žalobce, ON, domáhá zrušení nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2021/2288 ze dne 21. prosince 2021, kterým se mění příloha nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2021/953, pokud jde o dobu uznávání certifikátů o očkování vydaných ve formátu digitálního certifikátu EU COVID uvádějícím dokončení základní očkovací řady (Úř. věst. 2021, L 458, s. 459, dále jen „napadené nařízení“). Právní otázky 2 Článek 129 jednacího řádu Tribunálu stanoví, že na návrh soudce zpravodaje může Tribunál kdykoli bez návrhu po vyslechnutí hlavních účastníků řízení rozhodnout usnesením s odůvodněním o tom, zda jsou splněny nepominutelné podmínky řízení. 3 V projednávaném případě má Tribunál věc za dostatečně objasněnou na základě písemností obsažených ve spise a vysvětlení podaných účastníky řízení v průběhu písemné části řízení, a v souladu s uvedeným článkem proto rozhodne, aniž by pokračoval v řízení. 4 Článek 263 čtvrtý pododstavec SFEU stanoví, že „[k]aždá fyzická nebo právnická osoba může za podmínek uvedených v prvním a druhém pododstavci podat žalobu proti aktům, které jsou jí určeny nebo které se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti právním aktům s obecnou působností [proti nařizovacím aktům], které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření“. 5 Prvně uvedená hypotéza se v projednávané věci neuplatní, protože napadené nařízení není žalobci určeno ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Pokud jde o druhou a třetí hypotézu, které jsou v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU uvedeny, je nutno konstatovat, že pro účely aktivní legitimace obě předpokládají bezprostřední dotčení žalobce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Telefónica v. Komise, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, bod 19). 6 Co se týče bezprostředního dotčení žalobce, je třeba připomenout, že tato podmínka vyžaduje splnění dvou kumulativních kritérií, a to zaprvé aby zpochybňované opatření vyvolávalo bezprostřední účinky na právní postavení jednotlivce a zadruhé aby jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou posuzovací pravomoc, a naopak aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z právní úpravy Evropské unie, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy (rozsudek ze dne 13. října 2011, Deutsche Post a Německo v. Komise, C‑463/10 P a C‑475/10 P, EU:C:2011:656, bod 66, a usnesení ze dne 8. února 2019, Front Polisario v. Rada, T‑376/18, nezveřejněné, EU:T:2019:77, bod 27). 7 První kritérium podmínky týkající se „bezprostředního dotčení“ zejména znamená, že dané opatření musí mít bezprostřední účinky na právní postavení fyzické nebo právnické osoby, která hodlá podat žalobu podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. Takové kritérium tedy musí být posuzováno pouze z hlediska právních účinků opatření, přičemž jeho případné politické účinky nemají na toto posouzení vliv (rozsudek ze dne 3. prosince 2020, Région de Bruxelles-Capitale v. Komise, C‑352/19 P, EU:C:2020:978, bod 64). 8 V dané souvislosti již Tribunál rozhodl, jak uznává žalobce v replice, že nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2021/953 ze dne 14. června 2021 o rámci pro vydávání, ověřování a uznávání interoperabilních certifikátů o očkování, o testu a o zotavení v souvislosti s onemocněním COVID-19 (digitální certifikát EU COVID) za účelem usnadnění volného pohybu během pandemie COVID-19 (Úř. věst. 2021, L 211, s. 1), v původním znění, pouze stanoví společný rámec pro vydávání, ověřování a uznávání interoperabilních certifikátů o očkování, o testu a o zotavení v rámci pandemie covidu-19 a nevyvolává ve vztahu k evropským občanům žádné závazné právní účinky. Toto nařízení totiž pro účely výkonu práva na volný pohyb neukládá povinnost očkovat se proti onemocnění covidu-19 nebo se podrobit testování ani povinnost být držitelem certifikátu o očkování, testu nebo zotavení (usnesení ze dne 29. dubna 2022, Abenante a další v. Parlament a Rada, T‑527/21, nezveřejněné, EU:T:2022:278, body 20 až 22). 9 Napadené nařízení přitom přináší do nařízení 2021/953 pouze změnu nedotýkající se jeho podstaty a nemění jeho základní charakteristiky, konkrétně obecný mechanismus uznávání certifikátů COVID-19. Napadené nařízení totiž změnou jediného ustanovení, a to bodu 1 písm. h) přílohy nařízení 2021/953, pouze stanoví pro certifikáty uvádějící dokončení základní očkovací řady standardní dobu uznávání v trvání 270 dnů. 10 Napadené nařízení sice sjednocuje dobu uznávání certifikátů o očkování v jednotlivých členských státech, avšak v souladu s čl. 5 odst. 5 nařízení 2021/953 jsou členské státy povinny uznat za týchž podmínek certifikáty o očkování vydané jinými členskými státy v souladu s nařízením 2021/953, pouze pokud se rozhodly uznat potvrzení o očkování, aby mohly upustit od omezení volného pohybu, která samy zavedly. 11 Jakákoli povinnost předkládat potvrzení o očkování coby podmínka pro vstup na území členského státu nebo pobyt na něm přitom nadále vychází pouze z vnitrostátního práva dotyčného členského státu. Totéž platí pro důsledky, které členské státy případně spojují s neplatností certifikátů o očkování po uplynutí doby uznávání v trvání 270 dnů ode dne podání poslední dávky základní očkovací řady. 12 Vzhledem k tomu, že důsledky spojené s certifikáty o očkování, jejichž platnost je napadeným nařízením stanovena na 270 dnů ode dne podání poslední dávky základní očkovací řady, jsou stanoveny prostřednictvím opatření přijatých každým členským státem, jemuž rovněž přísluší určit důsledky spojené s neplatností těchto certifikátů, nelze tedy mít za to, že by napadené nařízení mělo bezprostřední účinky na právní postavení žalobce. 13 Takový závěr není zpochybněn ostatními skutečnostmi, o nichž se žalobce zmiňuje. 14 Zaprvé napadené nařízení neobsahuje žádnou, ani nepřímou povinnost nechat se očkovat posilující dávkou po uplynutí doby uznávání v trvání 270 dnů ode dne podání poslední dávky základní očkovací řady. Jakákoli povinnost předkládat po uplynutí této doby uznávání potvrzení o podání posilující dávky coby podmínka pro vstup na území členského státu nebo pobyt na něm by mohla mít právní základ pouze ve vnitrostátním právu dotyčného členského státu. 15 Zadruhé ani napadené nařízení, ani nařízení 2021/953 neukládají členským státům povinnost požadovat na vnitrostátní úrovni certifikáty o očkování jako podmínku pro vstup do restaurací či do jiných prostor společenského života na jejich území. 16 Zatřetí skutečnost, že některé členské státy přijaly vnitrostátní právní úpravu úzce provázanou s nařízením 2021/953 – ať už z důvodu, že je v ní certifikát o očkování využit pro jiné účely, než jaké sleduje toto nařízení, nebo z důvodu, že se tato právní úprava ukazuje být automaticky dotčena změnou provedenou napadeným nařízením – nijak neznamená, že by zavedení standardní doby uznávání prostřednictvím napadeného nařízení vyvolávalo bezprostřední účinky na právní postavení žalobce. 17 Podmínka bezprostředního dotčení žalobce tudíž není v projednávané věci splněna. 18 Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba projednávanou žalobu odmítnout jako nepřípustnou pro nedostatek aktivní legitimace. 19 Je však třeba poukázat na to, že odmítnutí této žaloby pro nepřípustnost nemůže omezit právo žalobce na účinný soudní prostředek nápravy. Smlouva o FEU totiž v článcích 263 a 277 a dále v článku 267 zavedla úplný systém procesních prostředků a řízení určený k zajištění přezkumu legality unijních aktů (rozsudky ze dne 23. dubna 1986, Les Verts v. Parlament, 294/83, EU:C:1986:166, bod 23, ze dne 25. července 2002, Unión de Pequeños Agricultores v. Rada, C‑50/00 P, EU:C:2002:462, bod 40, a ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 92). 20 Fyzické nebo právnické osoby, včetně žalobce, které z důvodu podmínek přípustnosti žaloby na neplatnost nemohou přímo napadnout unijní akty s obecnou působností, jsou tedy oprávněny napadnout před vnitrostátními soudy opatření přijatá členskými státy ve vazbě na napadené nařízení, přičemž se budou dovolávat neplatnosti tohoto nařízení a přimějí vnitrostátní soudy, aby se na základě článku 267 SFEU obrátily na Soudní dvůr s předběžnou otázkou týkající se platnosti tohoto nařízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. května 2019, Pebagua v. Komise, C‑204/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:425, body 67 a 68, a ze dne 4. prosince 2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo v. Komise, C‑342/18 P, nezveřejněný, EU:C:2019:1043, bod 63 a citovaná judikatura). K nákladům řízení 21 Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. 22 Vzhledem k tomu, že žalobce neměl ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí. Z těchto důvodů TRIBUNÁL (osmý senát) rozhodl takto: 1) Žaloba se odmítá jako nepřípustná. 2) ON ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí. V Lucemburku dne 7. října 2022. Vedoucí soudní kanceláře Předseda E. Coulon J. Svenningsen * Jednací jazyk: čeština.