Judgment;Summary — ECLI:EU:C:2022:356
Date: 2022-05-05
Language of the case: Czech
Court formation: Seventh Chamber
Subject matter: Social Policy
Procedure: Reference for a preliminary ruling
Origin: Czechia

Anonymizovaná verze 
 C-101/21 – 1 
Věc C-101/21 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce 
Datum doručení:  
18. února 2021 
Předkládající soud:  
Nejvyšší správní soud (Česká republika) 
Datum předkládacího rozhodnutí:  
11. února 2021 
Žalobce:  
HJ 
Žalovaný:   Ministerstvo práce a sociálních věcí 
      
[OMISSIS] U S N E S E N Í 
Nejvyšší správní soud rozhodl [OMISSIS] v právní věci žalobce: HJ, [OMISSIS] 
proti žalovanému: Ministerstvo práce a sociálních věcí, [OMISSIS] proti 
rozhodnutí žalovaného ze dne 4. 6. 2019, [OMISSIS] v řízení o kasační stížnosti 
žalobce proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 11. 6. 2020, čj. 15 Ad 
10/2019-27, 
t a k t o: 
I. Soudnímu dvoru Evropské unie se předkládá následující předběžná otázka: 
Brání článek 2 ve spojení s článkem 12 písm. a) a c) směrnice 
Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008, 
o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, 
takové vnitrostátní judikatuře, dle níž ředitel obchodní společnosti není 
považován za „zaměstnance“ pro účely uspokojení mzdových nároků 
dle směrnice 2008/94/ES jen z toho důvodu, že ředitel jako zaměstnanec 
je současně členem statutárního orgánu téže obchodní společnosti? 
CS 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 11. 2. 2021 – VĚC C-101/21 
2  
Anonymizovaná verze 
[OMISSIS]O d ů v o d n ě n í: 
I. Předmět řízení 
[1] Žalobce (dále jen „stěžovatel“) je předseda představenstva a bývalý 
zaměstnanec společnosti AA. Pro tuto společnost (a její právní předchůdkyně) 
pracoval již od roku 2010. Původně ve společnosti působil jen jako zaměstnanec 
na pozici projektanta. V září 2017 byl zvolen předsedou statutárního orgánu 
(představenstva) společnosti AA. Stěžovatel uzavřel se společností smlouvu 
o výkonu této funkce, dle které ale neměl za výkon funkce nárok na odměnu. 
Krátce poté uzavřel stěžovatel se společností ještě dodatek ke své (původní) 
pracovní smlouvě, dle které měl jako zaměstnanec nárok na mzdu. Tento dodatek 
upravil v pracovní smlouvě s účinností od října 2017 druh vykonávané práce na 
„ředitel společnosti“. Blíže nebyl druh vykonávané práce v pracovní smlouvě 
vymezen. 
[2] Společnost AA se v roce 2018 dostala do platební neschopnosti. Stěžovatel 
proto požádal Úřad práce České republiky – krajskou pobočku pro hl. m. Prahu 
o uspokojení mzdových nároků dle zákona č. 118/2000 Sb., o ochraně 
zaměstnanců při platební neschopnosti zaměstnavatele. Domáhal se uspokojení 
nároků za měsíce červenec až září 2018, které neuspokojila společnost AA jako 
jeho tehdejší zaměstnavatel. 
[3] Úřad práce žádost dle § 9 odst. 6 zákona 118/2000 Sb. zamítl, jelikož 
stěžovatele nepovažoval za zaměstnance ve smyslu § 3 písm. a) tohoto zákona. 
Dle Úřadu práce [OR 2] se tedy zákon na stěžovatele vůbec nevztahoval. 
Stěžovatel se následně odvolal k žalovanému, který závěry Úřadu práce potvrdil 
a odvolání zamítl. 
[4] Úřad práce i žalovaný založili svá rozhodnutí na tom, že v období července 
až září 2018 stěžovatel vykonával funkci předsedy představenstva a současně dle 
pracovní smlouvy působil jako zaměstnanec společnosti na pozici ředitele 
společnosti. Na obou pozicích vykonával stejnou činnost – obchodní vedení 
společnosti. Jako členovi statutárního orgánu společnosti mu proto nemohl 
zároveň vzniknout pracovní poměr ke společnosti. 
[5] Stěžovatel proti rozhodnutí žalovaného podal žalobu k městskému soudu. 
Městský soud vyšel v rozsudku z judikatury českých soudů k tzv. souběhu funkcí, 
tedy souběhu funkce člena statutárního orgánu a zároveň zaměstnance společnosti. 
Podle této judikatury může obchodní korporace se členem svého statutárního 
orgánu uzavřít smlouvu o výkonu činnosti, která spadá do působnosti statutárního 
orgánu podle zákona (včetně obchodního vedení). Takovou smlouvu je možné 
podřídit režimu zákoníku práce. Není však možné, aby tímto způsobem vznikl 
pracovní poměr mezi obchodní korporací a členem jejího statutárního orgánu. 
Člen statutárního orgánu nebude na základě takové smlouvy zaměstnancem 
obchodní korporace, protože jeho činnost nebude ve vztahu k obchodní korporaci 
naplňovat definici závislé práce podle zákoníku práce. 
HJ 
  3 
Anonymizovaná verze 
[6] Stěžovatel v řízení před městským soudem tvrdil, že v posuzovaném období 
pro společnost pracoval jako stavbyvedoucí a projektový manažer. Vykonával 
tedy činnosti, které nebyly jen obchodním vedením společnosti. Městský soud 
nicméně jeho argumentaci nepovažoval za přesvědčivou. Naopak, městský soud 
shledal, že stěžovatel v období červenec až září 2018 na základě pracovní 
smlouvy se společností AA skutečně vykonával obchodní vedení společnosti jako 
její ředitel. Zároveň byl ve stejné době předsedou představenstva společnosti, do 
jehož působnosti obchodní vedení společnosti dle zákona spadá. Mezi společností 
a stěžovatelem proto nemohl existovat vztah nadřízenosti a podřízenosti, který je 
typický pro závislou práci. Ani městský soud proto nepovažoval stěžovatele za 
zaměstnance ve smyslu § 3 písm. a) zákona 118/2000 Sb. a jeho žalobu zamítl. 
[7] Pro účely předložení předběžné otázky je důležité zdůraznit, že se městský 
soud nezabýval tím, zda měl stěžovatel či jeho blízcí příbuzní jakoukoliv 
majetkovou účast na společnosti AA, jejím obchodním závodu či provozovně. 
Městský soud též nezkoumal, zda se stěžovatel dopustil jakéhokoliv konkrétního 
pochybení vedoucího k platební neschopnosti společnosti. Městský soud pouze 
obecně uvedl, že (dle nezávazné preambule smlouvy o výkonu funkce) stěžovatel 
byl do funkce předsedy představenstva zvolen za účelem odvrácení úpadku či jiné 
nepříznivé hospodářské situace společnosti. Vyslovil také názor, že zákon 
č. 118/2000 Sb. nebyl přijat, aby napravoval újmu, kterou v důsledku vlastního 
neúspěšného obchodního vedení utrpěli členové statutárního orgánu 
zaměstnavatele v platební neschopnosti. 
[8] Proti rozsudku městského soudu podal stěžovatel kasační stížnost 
k Nejvyššímu správnímu soudu. Namítá mj., že ho členství v představenstvu 
společnosti neopravňovalo k samostatnému řízení společnosti ani k jejímu 
samostatnému vedení. Představenstvo totiž rozhoduje ve sboru, většinou hlasů. Již 
proto je závěr o souběhu pracovněprávního vztahu se vztahem obchodním 
nesprávný. Městský soud prý rovněž nesprávně posoudil uzavření dodatku 
k pracovní smlouvě a dostatečně nepřihlédl k tomu, že pracovní poměr stěžovatele 
se společností AA trval již před jeho zvolením do představenstva. 
[9] Žalovaný navrhuje kasační stížnost zamítnout. [OR 3] 
II. Použitelné právo Evropské unie a vnitrostátní právní úprava 
[10] Čl. 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 
22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti 
zaměstnavatele stanoví, že: 
Tato směrnice se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definice pojmů 
„zaměstnanec“, „zaměstnavatel“, „odměna“, „nabytá práva“ a „nabývaná 
práva“. 
[11] Podle čl. 12 směrnice 2008/94/ES: 
Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 11. 2. 2021 – VĚC C-101/21 
4  
Anonymizovaná verze 
a) přijmout nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání; 
b) odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 
nebo záruční povinnost podle článku 7, pokud se zjistí, že splnění 
povinnosti není důvodné v důsledku zvláštních vztahů mezi 
zaměstnancem a zaměstnavatelem a společných zájmů vyjádřených 
v tajně dohodě mezi nimi; 
c) odmítnout nebo omezit povinnost uhradit pohledávky podle článku 3 
nebo záruční povinnost podle článku 7 v případě, že zaměstnanec byl 
sám nebo společně se svými blízkými příbuznými vlastníkem podstatné 
části podniku nebo provozovny zaměstnavatele a měl značný vliv na 
činnosti tohoto podniku nebo provozovny. 
[12] Zákon č. 118/2000 Sb., o ochraně zaměstnanců při platební neschopnosti 
zaměstnavatele, implementuje do českého práva směrnici 2008/94/ES. Podle § 3 
písm. a) zákona č. 118/2000 Sb. se pro účely tohoto zákona „zaměstnancem“ 
rozumí: 
fyzická osoba, s níž zaměstnavatel sjednal pracovní poměr, dohodu 
o provedení práce za podmínek stanovených zvláštním právním předpisem 
nebo dohodu o pracovní činnosti, na základě kterých jí vznikly v rozhodném 
období mzdové nároky nevyplacené zaměstnavatelem. 
[13] Podle § 2 odst. 3 zákona č. 118/2000 Sb. se zákon nevztahuje: 
na zaměstnance, který byl v rozhodném období zaměstnancem 
zaměstnavatele, který je v platební neschopnosti, a současně v tomto 
rozhodném období byl jeho statutárním orgánem nebo členem jeho 
statutárního orgánu a měl u tohoto zaměstnavatele nejméně poloviční 
majetkovou účast. 
[14] Podle § 6 zákona č. 262/2006 Sb., zákoník práce, se „zaměstnancem“ 
rozumí: 
fyzická osoba, která se zavázala k výkonu závislé práce v základním 
pracovněprávním vztahu. 
[15] Podle § 2 odst. 1 zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce, je pak „závislou 
prací“: 
práce, která je vykonávána ve vztahu nadřízenosti zaměstnavatele 
a podřízenosti zaměstnance, jménem zaměstnavatele, podle pokynů 
zaměstnavatele a zaměstnanec ji pro zaměstnavatele vykonává osobně. 
[OR 4] [16] Důsledky tzv. souběhu funkcí člena statutárního orgánu a zároveň 
zaměstnance obchodní korporace nejsou v českém právu zákonem výslovně 
upraveny. Dlouhodobě je však dotváří judikatura českých soudů, především pak 
HJ 
  5 
Anonymizovaná verze 
Nejvyššího soudu. Podstatou judikatury k souběhu funkcí byl názor, že člen 
statutárního orgánu obchodní korporace nesmí vykonávat činnost, která přísluší 
statutárnímu orgánu, v pracovněprávním vztahu. Pracovní smlouvy nebo jiné 
smlouvy uzavřené v pracovněprávních vztazích s takovou osobou na tuto činnost 
prohlašoval Nejvyšší soud za neplatné pro rozpor se zákonem. 
[17] Postupem času Nejvyšší soud svůj přístup částečně zjemnil. Pracovní 
smlouvy prohlašoval za neplatné, pouze pokud podle nich měli zaměstnanci 
vykonávat stejnou činnost jako ve funkci členů statutárního orgánu. Stejnou 
činnost jako členové statutárního orgánu podle tohoto výkladu vykonávali typicky 
generální ředitelé společností. Oproti tomu náplň pozic výrobně-technického 
náměstka generálního ředitele nebo obchodního ředitele již byla pro Nejvyšší soud 
dostatečně odlišná od činnosti statutárního orgánu. Smlouvy na tyto pozice tedy 
ponechal v platnosti a členové statutárních orgánů se na jejich základě považovali 
za zaměstnance svých společností (srov. rozsudky ze dne 4. 5. 2016, sp. zn. 21 
Cdo 2310/2015, a ze dne 24. 2. 2015, sp. zn. 21 Cdo 496/2014). 
[18] Proti judikatuře Nejvyššího soudu v případech vykonávání „stejné činnosti“ 
na základě pracovní smlouvy se však postavil Ústavní soud v nálezu ze dne 13. 9. 
2016, sp. zn. I. ÚS 190/15. Ústavní soud zdůraznil, že zákaz uzavírání těchto 
smluv – tedy omezení soukromoprávního jednání – není v českém právu upraven 
zákonem. Byl dovozen až soudy, které však mohou právo dotvářet jen v omezené 
míře. Ústavní soud proto podrobil tento způsob dotváření práva (jdoucí proti 
zájmům soukromých osob) obzvláště přísnému ústavnímu přezkumu. 
[19] Ústavní soud odmítl dosavadní argumentaci Nejvyššího soudu, že činnost 
spadající do působnosti statutárního orgánu obchodní korporace není možné 
vykonávat v pracovněprávním vztahu či v režimu podřízeném zákoníku práce. 
Zdůraznil, že zákoník práce výslovně nezakazuje členovi statutárního orgánu 
vykonávat činnost, která přísluší statutárnímu orgánu, v pracovněprávním vztahu. 
V takovém případě se mají podobné smlouvy vykládat především podle úmyslu 
stran. Výklad má respektovat jejich právo na svobodné jednání a zásadu, že 
smlouvy je třeba dodržovat. Ústavní soud též odmítl způsob, kterým soudy 
odůvodňovaly zákaz souběhu funkcí s pomocí práva obchodních korporací. 
Odkázal mimo jiné na to, že člen statutárního orgánu může část svých oprávnění 
k obchodnímu vedení delegovat na jiné osoby, včetně zaměstnanců společnosti. 
Rozsah takového pověření je přitom v zásadě vnitřní věcí společnosti. Dosavadní 
praxi Nejvyššího soudu při odůvodňování rozhodnutí, ve kterých prohlašoval 
smlouvy za neplatné, označil za nedostatečnou. Rozhodl, že soudy mohou 
prohlásit tyto smlouvy za neplatné jen v případě, že přednesou „obzvláště 
přesvědčivé argumenty“ pro takový postup. 
[20] V reakci na rozhodnutí Ústavního soudu pozměnil Nejvyšší soud v rozsudku 
ze dne 11. 4. 2018, sp. zn. 31 Cdo 4831/2017, věc MIDESTA, svou dosavadní 
judikaturu. Dle současného výkladu tak již výše zmíněné smlouvy nejsou 
automaticky považovány za neplatné a smluvní strany mohou (v určitém rozsahu) 
smlouvu podřídit režimu zákoníku práce. Nejvyšší soud však nadále trvá na tom, 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 11. 2. 2021 – VĚC C-101/21 
6  
Anonymizovaná verze 
že při tzv. souběhu funkcí člen statutárního orgánu nemůže být považován za 
zaměstnance obchodní korporace. Nejvyšší soud tento výklad zdůvodňuje tím, 
že je to právě statutární orgán a jeho členové, kdo řídí činnost obchodní 
korporace. Člen statutárního orgánu tak nemůže ani na základě pracovní smlouvy 
vykonávat činnosti spadající do náplně jeho funkce (tj. do působnosti statutárního 
orgánu) ve vztahu nadřízenosti a podřízenosti dle pokynů obchodní korporace. 
Tento pozměněný výklad však dosud Ústavní soud přímo nepřezkoumával. 
[OR 5] [21] Na tuto argumentaci Nejvyšší soud navázal v rozsudku ze dne 10. 
10. 2019, sp. zn. 21 ICdo 173/2017, ve kterém se zabýval právě výkladem § 3 
písm. a) zákona č. 118/2000 Sb. Dle tohoto rozsudku nemůže být statutární orgán 
obchodní korporace, který měl uzavřenou pracovní smlouvu pro činnost, která se 
obsahově překrývala s náplní činnosti statutárního orgánu, považován za 
„zaměstnance“ pro účely tohoto zákona. Nejvyšší soud v této věci obecně odkázal 
i na čl. 2 odst. 2 směrnice 2008/94/ES, blíže se však směrnicí a zejména 
judikaturou Soudního dvora ke směrnici nezabýval. 
III. Rozbor předkládané předběžné otázky 
[22] V nynější věci řeší soud otázku, zda vnitrostátní judikatura, dle které nelze 
člena statutárního orgánu akciové společnosti, který zároveň na základě pracovní 
smlouvy působí ve stejné společnosti na pozici ředitele společnosti, považovat za 
zaměstnance ve smyslu § 3 písm. a) zákona č. 118/2000 Sb., není v rozporu s čl. 2 
ve spojení s čl. 12 směrnice 2008/94/ES. Stručněji řečeno, soud zamýšlí vyjasnit, 
zda takový souběh funkcí člena statutárního orgánu a ředitele může sám o sobě 
vyloučit žadatele o uspokojení mzdových nároků z ochranného režimu 
stanoveného touto směrnicí. 
[23] Z níže podaných důvodů dospěl Nejvyšší správní soud k potřebě předložit 
předběžnou otázku Soudnímu dvoru. 
[24] Soudní dvůr při interpretaci směrnice 2008/94/ES i její předchůdkyně, 
směrnice 80/987/EHS, dlouhodobě chrání jejich sociální cíl – zabezpečit 
minimální standard ochrany všem zaměstnancům v případě platební neschopnosti 
zaměstnavatele (např. rozsudky Andersson, C-30/10, EU:C:2011:66, bod 25, nebo 
Tümer, C-311/13, EU:C:2014:2337, bod 37). Členské státy proto mohou vyloučit 
určité osoby z této ochrany jen ve specifických případech určených směrnicí 
(srov. např. rozsudky Wagner Miret, C-334/92, EU:C:1993:945, bod 14, van 
Ardennen, C-435/10, EU:C:2011:751, bod 39, nebo opět Tümer, bod 37). 
[25] Pro nynější věc je podstatné, že se tyto závěry vztahují i na způsob, kterým 
členské státy definují pojem „zaměstnanec“. Směrnice 2008/94/ES v čl. 2 
odst. 2 uvádí, že se nedotýká vnitrostátního práva, pokud jde o definici tohoto 
pojmu. Prostor pro uvážení, který mají členské státy při definici „zaměstnance“, 
ale není neomezený. Členské státy nemohou výraz „zaměstnanec“ definovat podle 
vlastní volby tak, že by byl ohrožen sociální cíl uvedené směrnice (rozsudky ve 
věci van Ardennen, body 27 a 34, a ve věci Tümer, bod 42). Osoby, kterým 
HJ 
  7 
Anonymizovaná verze 
vnitrostátní právní úprava přiznává zpravidla postavení zaměstnanců, nemohou 
být zbaveny ochrany, kterou uvedená směrnice stanoví v případě platební 
neschopnosti zaměstnavatele (rozsudek ve věci Tümer, bod 45). 
[26] Nynější věc je do určité míry podobná situaci právě ve věci Tümer. Pokud 
by stěžovatel nebyl zároveň členem představenstva společnosti AA, nic by 
nebránilo tomu, aby byl na základě pracovní smlouvy považován za jejího 
zaměstnance. Na tom nic nemění ani to, že by se jeho náplň práce překrývala 
s působností představenstva společnosti. České právo by v takovém případě 
považovalo osoby v postavení stěžovatele za zaměstnance. Právě kvůli souběhu 
funkcí během posuzovaného období červenec až září 2018 však stěžovatel za 
zaměstnance považován není. Ve věci Tümer vylučoval určitou skupinu osob – 
cizince neoprávněně pobývající v Nizozemsku – z definice pojmu „zaměstnanec“ 
přímo nizozemský zákon o zaměstnanosti (srov. rozsudek ve věci Tümer, bod 17). 
V projednávaném případě [OR 6] tato výluka výslovně v zákoně uvedena není. 
Z logiky a systematiky zákoníku práce dovodily tuto výluku až české soudy. 
Takovou situací se Soudní dvůr zatím nezabýval. 
[27] Městský soud v nynější věci, stejně jako Nejvyšší soud ve výše citované 
věci 21 ICdo 173/2017, vyloučil zaměstnance z ochranného režimu směrnice 
2008/94/ES pouze s odkazem na jeho souběh funkcí člena představenstva 
společnosti (tedy statutárního orgánu) a ředitele společnosti. Člen statutárního 
orgánu totiž dle městského soudu nemůže ani na základě pracovní smlouvy 
vykonávat činnosti spadající do náplně jeho funkce (tj. do působnosti statutárního 
orgánu) ve vztahu nadřízenosti a podřízenosti dle pokynů obchodní společnosti. 
Nejvyšší správní soud má ale za to, že takový výklad může být v rozporu 
s podmínkami pro vyloučení zaměstnance stanovené směrnicí. 
[28] Dle Nejvyššího správního soudu není možné výše popsaný souběh funkcí 
bez dalšího označit za „zneužití“ dle čl. 12 písm. a) směrnice. Případné vyloučení 
nároku pro zneužití musí být totiž objektivně odůvodněno a představovat opatření 
nezbytné k tomu, aby se zabránilo zneužívání (rozsudek ve věci Robledillo Núñez, 
C-498/06, EU:C:2008:109, bod 44). Obecná presumpce zneužití je v takových 
případech nepřípustná. Ani vedoucího pracovníka společnosti, která se dostala do 
platební neschopnosti, nelze bez konkrétních poznatků o případném zneužití práva 
vyloučit z ochrany poskytované směrnicí (srov. stanovisko generální advokátky 
Julianne Kokott ve věci Hampshire, C-17/17, EU:C:2018:287, body 64 a 65, 
a následně rozsudek v téže věci, EU:C:2018:674, bod 47). 
[29] Stejně tak nelze bez dalšího podřadit souběh funkcí pod výjimku v čl. 12 
písm. c) směrnice. Stěžovatel měl jako předseda představenstva bezpochyby 
podstatný vliv na činnost společnosti, nebylo však prokázáno, že by měl 
jakoukoliv majetkovou účast na společnosti. Teprve při současném splnění obou 
podmínek v čl. 12 písm. c) směrnice je možné připustit, že zaměstnanec mohl být 
odpovědný za platební neschopnost společnosti (rozsudek Andersson, body 24 
a 27). 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 11. 2. 2021 – VĚC C-101/21 
8  
Anonymizovaná verze 
[OMISSIS]