Judgment;Summary — ECLI:EU:C:2023:347
Date: 2023-04-27
Language of the case: German
Court formation: Sixth Chamber
Subject matter: Approximation of laws;Social Policy;Free movement of workers;Fundamental rights;Charter of Fundamental Rights
Procedure: Reference for a preliminary ruling
Origin: Germany

Překlad C-192/22 – 1 
Věc C-192/22 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce 
Datum doručení: 
11. března 2022 
Předkládající soud: 
Bundesarbeitsgericht (Německo) 
Datum předkládacího rozhodnutí: 
12. října 2021 
Žalobce, odvolatel a navrhovatel v řízení o opravném prostředku „Revision“: 
FI 
Žalovaná, odpůrkyně a odpůrkyně v řízení o opravném prostředku 
„Revision“: 
Bayerische Motoren Werke AG 
      
BUNDESARBEITSGERICHT (Spolkový pracovní soud, Německo) 
[omissis] 
USNESENÍ 
[omissis] 
ve věci 
FI 
žalobce, odvolatele a navrhovatele v řízení o opravném prostředku „Revision“, 
[omissis] 
Bayerische Motoren Werke AG 
žalované, odpůrkyně a odpůrkyně v řízení o opravném prostředku „Revision“, 
CS 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 12. ŘÍJNA 2021 – VĚC C-192/22 
 
2  
devátý senát Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) rozhodl 
po jednání ze dne 12. října 2021 takto [omissis]: 
Soudnímu dvoru Evropské unie se na základě článku 267 Smlouvy o 
fungování Evropské unie (SFEU) předkládají následující otázky: 
1. Brání článek 7 směrnice 2003/88/ES nebo čl. 31 odst. 2 Listiny 
základních práv Evropské unie výkladu takového vnitrostátního 
ustanovení, jako je § 7 odst. 3 Bundesurlaubsgesetz (spolkový zákon o 
dovolené), podle něhož dosud nevyčerpaný nárok pracovníka na 
placenou dovolenou za kalendářní rok, který vznikl během pracovní 
fáze pracovního poměru na částečný úvazek z důvodu věku, zaniká ve 
fázi pracovního volna uplynutím referenčního roku nebo k pozdějšímu 
datu?   
V případě záporné odpovědi na tuto otázku: 
2. Brání článek 7 směrnice 2003/88/ES nebo článek 31 odst. 2 Listiny 
základních práv Evropské unie výkladu takového vnitrostátního 
ustanovení, jako je § 7 odst. 3 Bundesurlaubsgesetz, podle něhož 
dosud nevyčerpaný nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok 
pracovníka, který v průběhu referenčního roku přejde z pracovní fáze 
do fáze pracovního volna v rámci pracovního poměru na částečný 
úvazek z důvodu věku, zaniká uplynutím referenčního roku nebo 
k pozdějšímu datu, jestliže zaměstnavatel - aniž předtím splnil své 
povinnosti v oblasti součinnosti pro využití nároku na dovolenou – 
schválil pracovníkovi na základě jeho žádosti celou dovolenou za 
kalendářní rok za období bezprostředně předcházející fázi pracovního 
volna, avšak k využití nároku na dovolenou nemohlo dojít – 
přinejmenším částečně – z důvodu, že se pracovník stal po schválení 
dovolené neschopným práce z důvodu nemoci?   
Odůvodnění 
1 Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 odst. 1 směrnice 
Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých 
aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 2003, L 88, s. 9; Zvl. vyd. 05/04, s. 
381), jakož i čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen 
„Listina“). 
A. Předmět věci v původním řízení 
2 Žalobce požaduje po žalované mj. náhradu za 2 ⅔ pracovních dnů zákonné 
minimální dovolené z roku 2016. 
3 Žalobce byl u žalované zaměstnán od 7. ledna 1986 do 30. září 2019. Dohodou ze 
dne 5. prosince 2012 se strany dohodly, že jejich pracovněprávní vztah bude 
BAYERISCHE MOTOREN WERKE 
 
3 
pokračovat ve formě pracovního poměru na částečný úvazek z důvodu věku v 
rámci blokového modelu. Následně se strany dohodly na pracovní fázi od 1. února 
2013 do 31. května 2016 a na fázi pracovního volna od 1. června 2016 do 30. září 
2019. Žalovaná přiznala žalobci na období od 4. do 25. května 2016 na jeho 
příslušnou žádost třináct pracovních dnů, tedy celou dovolenou za rok 2016. V 
období od 11. do 31. května 2016 byl žalobce v pracovní neschopnosti z důvodu 
nemoci. Žalovaná jej předtím nevyzvala, aby čerpal dovolenou, ani jej 
neinformovala, že nevyžádaná dovolená může propadnout uplynutím 
kalendářního roku nebo období převoditelnosti. 
4 Ve své žalobě se žalobce mimo jiné domáhá náhrady za 2 ⅔ pracovních dnů 
zákonné minimální dovolené. Má za to, že dovolená nepropadla, jelikož jej 
žalovaná včas neupozornila na riziko ztráty dovolené. Žalovaná uvedla, že nárok 
na dovolenou z roku 2016 zanikl ke dni 31. března 2017. 
5 Soudy nižší instance žalobu zamítly. Prostřednictvím opravného prostředku 
„Revision“ se žalobce nadále domáhá svého žalobního návrhu. 
B. Relevantní ustanovení vnitrostátního práva 
6 Bundesurlaubsgesetz (spolkový zákon o dovolené), který se použije na pracovní 
poměr mezi stranami, stanoví mimo jiné: 
„§ 7 
Doba čerpání, převoditelnost a náhrada za nevyčerpanou dovolenou 
1) Při stanovení doby čerpání dovolené je třeba zohledňovat přání 
pracovníka, pakliže tomu nebrání potřeba zohlednit naléhavé provozní 
potřeby či přání jiných pracovníků, pokud jde o dovolenou, která mají 
ze sociálního hlediska přednost. Dovolenou je třeba poskytnout v 
případě, že o ni pracovník požádá v návaznosti na opatření lékařské 
péče nebo rehabilitaci. 
2) […] 
3) Dovolená musí být poskytnuta a vyčerpána v běžném kalendářním 
roce. Převedení dovolené do následujícího kalendářního roku je 
přípustné pouze tehdy, ospravedlňují-li to naléhavé provozní důvody 
nebo osobní důvody na straně zaměstnance. V případě převodu 
dovolené musí být dovolená poskytnuta a vyčerpána během prvních tří 
měsíců následujícího kalendářního roku. Na žádost zaměstnance se 
však částečná dovolená, na kterou vznikl nárok podle § 5 odst. 1 písm. 
a), převede do následujícího kalendářního roku. 
4) Nelze-li dovolenou zcela nebo zčásti poskytnout z důvodu ukončení 
pracovního poměru, musí být proplacena.“ 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 12. ŘÍJNA 2021 – VĚC C-192/22 
 
4  
C. Relevantní ustanovení unijního práva 
7 Směrnice 2003/88/ES zní ve výtažcích takto: 
„Článek 7 
„Dovolená za kalendářní rok 
1) Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník 
nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů 
v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými 
vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi. 
2) Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit 
finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“ 
8 Listina základních práv Evropské unie mimo jiné uvádí: 
„Článek 31 
Slušné a spravedlivé pracovní podmínky 
[…] 
2) Každý pracovník má právo na stanovení maximální přípustné pracovní 
doby, na denní a týdenní odpočinek a na každoroční placenou 
dovolenou.“ 
D. Vnitrostátní judikatura 
9 I. Podle § 1 a § 3 odst. 1 BUrlG vzniká zákonem stanovená minimální 
dovolená za kalendářní rok, který je referenčním rokem, a musí být podle § 7 odst. 
3 první věty BUrlG poskytnuta a vyčerpána v běžném kalendářním roce. Převod 
dovolené do následujícího kalendářního roku je podle § 7 odst. 3 druhé věty 
BUrlG přípustný pouze tehdy, pokud to ospravedlňují naléhavé provozní důvody 
či osobní důvody na straně zaměstnance. V případě převodu musí být dovolená 
podle § 7 odst. 3 třetí věty BUrlG poskytnuta a čerpána zásadně v prvních třech 
měsících následujícího kalendářního roku, jinak zanikne. Od 23. listopadu 1996, 
kdy uplynula lhůta pro provedení první směrnice 93/104/ES o pracovní době,  
musí být unijní právo zohledňováno při výkladu a použití § 7 odst. 3 BUrlG. 
Výklad tohoto ustanovení tedy závisí na výkladu článku 7 směrnice 2003/88/ES, 
jakož i čl. 31 odst. 2 Listiny. Bundesarbeitsgericht (spolkový pracovní soud) 
doposud vykládal ustanovení Bundesurlaubsgesetz v souladu s rozsudky Soudního 
dvora konformně se směrnicí ve dvou ohledech: 
10 1. V návaznosti na rozsudek Soudního dvora ze dne 6. listopadu 2018 (C-
684/16, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften) k článku 7 
směrnice 2003/88/ES a k čl. 31 odst. 2 Listiny uznal Bundesarbeitsgericht 
BAYERISCHE MOTOREN WERKE 
 
5 
(spolkový pracovní soud), že na základě konformního výkladu § 7 BUrlG s 
článkem 7 směrnice 2003/88/ES zaniká nárok na zákonem stanovenou minimální 
dovolenou v zásadě na konci kalendářního roku (§ 7 odst. 3 první věta BUrlG) 
nebo přípustné doby převoditelnosti (§ 7 odst. 3, druhá a čtvrtá věta BUrlG) pouze 
tehdy, pokud zaměstnavatel předtím umožnil pracovníkovi využít jeho nárok na 
dovolenou a pracovník přesto dovolenou z vlastní vůle nevyčerpal.  
11 a) Podle konformního výkladu § 7 odst. 1 první věty BUrlG přísluší 
zaměstnavateli, aby se ujal iniciativy za účelem naplnění nároku na dovolenou. 
Časové omezení nároku na dovolenou stanovené v § 7 odst. 3 BUrlG v zásadě 
předpokládá, že zaměstnavatel konkrétně a zcela transparentně zajistí, aby 
pracovník skutečně mohl čerpat svou placenou dovolenou za kalendářní rok. Za 
tímto účelem musí pracovníka, případně i formálně, vyzvat, aby svou dovolenou 
vyčerpal, a jasně a včas mu sdělit, že uplynutím daného kalendářního roku nebo 
období převoditelnosti dovolená propadne, pokud o ni nepožádá (BAG 19. února 
2019 – 9 AZR 423/16 – bod 39 a násl., BAGE 165, 376). Kromě toho nesmí 
zaměstnavatel pracovníkovi bránit v čerpání dovolené ani jiným způsobem 
(rozsudek ze dne 29. listopadu 2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, bod 50). 
12 b) Nesplnil-li zaměstnavatel své povinnosti v oblasti součinnosti, přičte se 
dovolená, která nepropadla k 31. prosinci referenčního roku, k nároku na 
dovolenou, který vznikne k 1. lednu roku následujícího. Stejně jako pro nově 
vzniklý nárok na dovolenou platí pro uvedený nárok pravidla v § 7 odst. 1 první 
větě a odst. 3 BUrlG. Zaměstnavatel proto může zamezit neomezené kumulaci 
nároků na dovolenou za vícero let tím, že v průběhu referenčního roku dodatečně 
dostojí svým povinnostem v oblasti součinnosti ohledně dovolené z minulých let. 
Pokud pracovník v takovém případě nevyužije nashromážděný nárok na 
dovolenou v průběhu referenčního roku, ačkoli takovou možnost měl, zaniká 
dovolená na konci kalendářního roku nebo (přípustného) období převoditelnosti 
(BAG 19. února 2019 - 9 AZR 423/16 – bod 44, BAGE 165, 376). 
13 2. Navíc rozhodl Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) s ohledem 
na judikaturu Soudního dvora ze dne 20. ledna 2009 (rozsudek ze dne 20. Ledna 
2009, Schultz-Hoff a další, C-350/06 a C-520/06, EU:C:2009:18, body 43 a 49; a 
ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C-214/10, EU:C:2011:761, body 28, 38 a 44; 
potvrzený rozsudkem ze dne 29. listopadu 2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, 
body 55 a násl., a naposledy rozsudkem ze dne 25. června 2020, Varhoven 
kasatsionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA, C-762/18 a C-37/19, 
EU:C:2020:504, bod 71 a násl.), že zákonná dovolená podle § 7 odst. 3 BUrlG 
nezaniká, pokud pracovník není schopen pracovat z důvodu nemoci až do konce 
referenčního roku nebo období převoditelnost a není tedy možné, aby ji čerpal. 
Zachovaný nárok na dovolenou se v tomto případě připočítává k nároku na 
dovolenou vzniklému v následujícím roce, a je tedy opět časově omezený podle § 
7 odst. 3 BUrlG (BAG, 7 srpna 2012 - 9 AZR 353/10, bod 23 a bod 32 a násl., 
BAGE 142, 371). 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 12. ŘÍJNA 2021 – VĚC C-192/22 
 
6  
14 II. Podobně jako Soudní dvůr má Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní 
soud) za to, že pokud pracovník neměl možnost čerpat dovolenou, může k zániku 
nároku na dovolenou dojít pouze výjimečně, existují-li zvláštní okolnosti 
odůvodňující ztrátu dovolené (viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Varhoven 
kasatsionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca, C-762/18 a C-37/19, 
EU:C:2020:504, bod 73 a násl.). Podle judikatury senátu se o takové zvláštní 
okolnosti nejedná, pokud pracovník nemohl čerpat dovolenou z důvodu, že 
zaměstnavatel nesplnil svou povinnost pracovníka náležitě vyzvat a poučit (BAG, 
19. února 2019 - 9 AZR 423/16, bod 39 a násl., BAGE 165, 376) nebo mu jinak 
zabránil ve využití jeho nároku na dovolenou (podrobně viz BAG, 19. února 2019 
- 9 AZR 321/16, bod 55 a násl.; 21. května 2019 - 9 AZR 579/16 50; 22. října 
2019 – 9 AZR 98/19 – bod 28). Soudní dvůr však rozhodl, že možnost 
pracovníka, který se nachází v pracovní neschopnosti během několika po sobě 
jdoucích referenčních období, nashromáždit nároky na placenou dovolenou za 
kalendářní rok může být omezena, pokud vnitrostátní právní předpisy nebo 
zvyklosti stanoví období převoditelnosti v délce patnácti měsíců, po jehož 
uplynutí nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok zaniká (viz naposledy 
rozsudek ze dne 25. června 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika 
Bulgaria a Iccrea Banca, C-762/18 a C-37/19, EU:C:2020:504, bod 71 a násl.). Na 
základě konformního výkladu § 7 odst. 3 BUrlG se směrnicí proto v případě 
trvající pracovní neschopnosti zaniká dovolená patnáct měsíců po skončení 
referenčního roku (viz BAG, 18. března 2014 – 9 AZR 669/12, bod 14). 
E. Nezbytnost rozhodnutí Soudního dvora Evropské unie a vysvětlení 
předběžných otázek 
15 Za těchto podmínek je pro vyřešení sporu zapotřebí, aby Soudní dvůr objasnil, zda 
unijní právo umožňuje zánik nároku na dovolenou po uplynutí referenčního roku 
nebo případně delšího období i tehdy, pokud pracovník přejde z pracovní fáze do 
fáze pracovního volna v rámci svého pracovního poměru na částečný úvazek 
z důvodu věku, aniž v plném rozsahu vyčerpal dovolenou za tentýž kalendářní 
rok. Jedná se konkrétně o to, zda unijní právo brání propadnutí dovolené, pokud 
zaměstnavatel sice nesplnil svou povinnost vyzvat pracovníka k čerpání dovolené 
a poučit jej, ale poskytl mu na jeho žádost zbývající dovolenou, a k využití celého 
nároku na dovolenou nemohlo dojít pouze proto, že se pracovník stal po 
poskytnutí dovolené práce neschopným. Senát nemůže o této otázce rozhodnout, 
aniž by se obrátil na Soudní dvůr, který je podle článku 267 SFEU pověřen 
závazným výkladem unijního práva. 
I. Vysvětlení první předběžné otázky 
16 1. Senát si nejprve klade otázku, zda článek 7 směrnice 2003/88/ES nebo 
čl. 31 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie brání výkladu takového 
vnitrostátního právního ustanovení, jako je § 7 odst. 3 BUrlG, podle něhož dosud 
nevyčerpaný nárok pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok, který 
BAYERISCHE MOTOREN WERKE 
 
7 
vznikl během pracovní fáze pracovního poměru na částečný úvazek z důvodu 
věku, zaniká ve fázi pracovního volna uplynutím referenčního roku nebo 
k pozdějšímu datu. 
17 2. Soudní dvůr odůvodnil svou judikaturu, že čl. 7 odst. 1 směrnice 
2003/88/ES nebrání výkladu vnitrostátních právních ustanovení nebo zvyklostí, 
které prostřednictvím období převoditelnosti v délce patnácti měsíců omezují 
možnost pracovníka, který je po dobu několika po sobě následujících referenčních 
období práce neschopný, kumulovat nároky na takovouto dovolenou, především 
důvodem ochrany zaměstnavatele před rizikem přílišného nakumulování období 
nepřítomnosti pracovníka a obtíží, které z toho mohou vyplývat pro organizaci 
práce (rozsudek ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C-214/10, EU:C:2011:761, bod 
39, viz také rozsudek ze dne 29. listopadu 2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, 
bod 55). Podle názoru senátu předkládajícího soudu neodůvodňují tyto úvahy 
samy o sobě ztrátu dovolené v případech tzv. blokového částečného úvazku 
z důvodu věku, v němž pracovník vykonává práci pouze v tzv. pracovní fázi a je 
zproštěn povinnosti vykonávat práci v následné fázi pracovního volna.  
18 a) Pokud zaměstnanec přejde z pracovní fáze do fáze pracovního volna svého 
pracovního poměru na částečný úvazek z důvodu věku, nedochází k tomu, že by  
kumuloval další dovolenou. Podle judikatury Bundesarbeitsgericht (Spolkový 
pracovní soud) nemá pracovník za dobu, kdy se nachází ve fázi pracovního volna 
– bez ohledu na dobu jejího trvání – žádný zákonný nárok na dovolenou na  
zotavenou (srov. BAG 24. září 2019 - 9 AZR 481/18 – bod 26, BAGE 168, 70). 
19 b) Obtíže, které mohou vyplynout z následného poskytnutí dovolené, se ve 
sporné situaci nevyskytují. Pokud pracovník ukončil pracovní fázi, nemůže již z 
právních důvodů až do skončení pracovního poměru skutečně nárokovat žádnou 
dovolenou. Vzhledem k tomu, že pracovní smlouva na částečný úvazek z důvodu 
věku zprošťuje pracovníka povinnosti vykonávat práci ve fázi pracovního volna, 
neexistuje v tomto období žádná pracovní povinnost, z níž by zaměstnavatel mohl 
pracovníka uvolnit poskytnutím dovolené (viz BAG, 24. září 2019 – 9 AZR 
481/18, bod 50, BAGE 168, 70). 
20 c) Pokud by dovolená vzniklá během pracovní fáze, kterou již nelze čerpat 
v období pracovního volna, nepropadla v souladu s vnitrostátními právními 
předpisy nebo zvyklostmi na konci referenčního roku případně na konci období 
převoditelnosti, musela by být při skončení pracovního poměru proplacena. 
21 3. Bez ohledu na tyto úvahy se senát přiklání k názoru, že pracovněprávní 
ujednání o částečném úvazku z důvodu věku zakládá zvláštní okolnosti, které 
umožňují zánik dovolené po uplynutí referenčního roku, v němž končí pracovní 
fáze a kdy mohla být dovolená vyčerpána, nebo rozhodného období 
převoditelnosti podle § 7 odst. 3 BUrlG.  V každém případě je tomu tak tehdy, 
pokud zaměstnavatel splnil své povinnosti v oblasti součinnosti v souvislosti 
s čerpáním a poskytnutím dovolené tím, že pracovníka vyzval, případně i 
formálně, aby svou dovolenou do konce pracovní fáze vyčerpal, a jasně a včas jej 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 12. ŘÍJNA 2021 – VĚC C-192/22 
 
8  
upozornil, že dovolená během fáze pracovního volna zanikne ke konci 
kalendářního roku nebo období převoditelnosti, pokud o ni pracovník včas 
nepožádá. 
22 a) Uzavřením takové dohody strany v rámci své smluvní volnosti, která jim 
přísluší, určí dobu, ve které může být pracovníkovi poskytnuta dovolená. Dohoda 
o pracovním volnu, která byla nedílnou součástí dohody o částečném úvazku 
z důvodu věku, byla také v projednávané věci jediným faktorem, který zapříčinil 
nemožnost žalované poskytnout žalobci dovolenou po jeho uzdravení. 
23 b) Při zvažování protichůdných zájmů je třeba vzít v úvahu i skutečnost, že se 
pracovník zpravidla může vyhnout propadnutí nároku na dovolenou nabytého v 
pracovní fázi tím, že si dovolenou skutečně vybere před nástupem do fáze 
pracovního volna.   
24 c) Konečně pouhý předpoklad, že zákonná minimální dovolená zaniká bez 
ohledu na zvláštnosti pracovního poměru na částečný úvazek z důvodu věku, 
umožňuje konzistentní další vývoj ustanovení o propadnutí dovolené podle § 7 
odst. 1 a odst. 3 BUrlG, která jsou utvářena unijním právem. Kdyby unijní právo  
bránilo propadnutí nároků na dovolenou ve fázi pracovního volna, zvýhodnilo by 
to pracovníky na částečný úvazek z důvodu věku, jejichž pracovní smlouva na 
částečný úvazek stanoví fázi pracovního volna, která skončí více než 15 měsíců 
po skončení kalendářního roku, v němž došlo k přechodu z pracovní fáze do fáze 
pracovního volna, oproti pracovníkům, kteří by z důvodu trvající nemoci pozbyli 
svých nároků na dovolenou k 31. březnu druhého roku následujícího po 
referenčním roce. To by představovalo hodnotící rozpor, jelikož pracovníci, kteří 
nenesou odpovědnost za překážku plnění smlouvy v podobě pracovní 
neschopnosti, by se nacházeli v méně příznivé situaci, než pracovníci na částečný 
úvazek z důvodu věku, kteří si překážku plnění smlouvy sami významně přivodili 
tím, že si sjednali částečný úvazek z důvodu věku.  
25 Otázka předložená Soudnímu dvoru je relevantní pro rozhodnutí sporu. Pokud by 
unijní právo zakazovalo propadnutí nároků na dovolenou, které vznikly během 
fáze pracovního volna, během uvedené fáze, byl by opravný prostředek 
„Revision“ opodstatněný. Jeho nárok na dovolenou za rok 2016 by nezanikl před 
skončením pracovního poměru, který připadá na 30. září 2019, takže by mu 
žalovaná musela poskytnout náhradu podle § 7 odst. 4 BUrlG. Pokud by naopak 
unijní právo propadnutí nároku umožňovalo, závisel by úspěch opravného 
prostředku na odpovědi na druhou předběžnou otázku. 
III. Vysvětlení druhé předběžné otázky 
26 Pokud by Soudní dvůr na první předběžnou otázku odpověděl záporně, vyvstává v 
projednávané věci otázka, zda článek 7 směrnice 2003/88/ES a čl. 31 odst. 2 
Listiny za okolností uvedených v první otázce brání výkladu takového 
vnitrostátního ustanovení, jako je § 7 odst. 3 BUrlG, podle něhož v popsané 
situaci zaniká dosud nevyčerpaný nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok 
BAYERISCHE MOTOREN WERKE 
 
9 
uplynutím referenčního roku nebo k pozdějšímu datu, pokud zaměstnavatel - aniž 
předtím splnil své povinnosti v oblasti součinnosti při realizaci nároku na 
dovolenou – poskytl pracovníkovi na základě jeho žádosti celou dovolenou za 
kalendářní rok za období bezprostředně předcházející začátku doby pracovního 
volna, ale k využití nároku na dovolenou nemohlo po jejím schválení - alespoň 
zčásti – dojít, jelikož byl pracovník z důvodu nemoci v pracovní neschopnosti.  
27 1. Účelem povinností v oblasti součinnosti je umožnit pracovníkovi svobodně se 
rozhodnout při znalosti všech relevantních okolností o tom, zda a během jakého 
období svou dovolenou využije (viz BAG, 19. února 2019 – 9 AZR 423/16 – bod 
40, BAGE 165, 376). Její včasné využití zajišťuje, aby pracovník mohl využít 
možnost, kterou mu poskytuje § 7 odst. 1 první věta 1 BUrlG, určit dobu čerpání 
dovolené a v případě potřeby čerpat od prvního pracovního dne dlouhodobě 
rozvrženou a naplánovanou dovolenou (viz BAG, 7. září 2021 – 9 AZR 3/21 (A) – 
bod 27, s odkazem na rozsudek ze dne 22. listopadu 2011, KHS, C‑ 214/10, 
EU:C:2011:761, bod 38). Tento účel nebrání v takovém případě, jako je 
projednávaná věc, nutně propadnutí nároku na dovolenou. 
28 a) Zaměstnavatel se zpravidla nemůže dovolávat časového omezení a zániku 
nároku na dovolenou, pokud nesplnil své povinnosti vyzvat a informovat, jelikož 
srozuměný pracovník by v případě, že by byl vyzván a informován, zpravidla 
požádal o dovolenou včas před jejím propadnutím (rozsudek ze dne 6. listopadu 
2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C-684/16, 
EU:C:2018:874, body 45 a 46). 
29 b) Jiná situace nastane, pokud k žádoucímu výsledku, tedy k poskytnutí 
dovolené zaměstnavatelem v souladu se žádostí před okamžikem propadnutí, 
dojde nezávisle na tom, zda zaměstnavatel nesplnil povinnosti v oblasti 
součinnosti. V takovém případě neodradilo neposkytnutí součinnosti 
zaměstnavatele při realizaci dovolené pracovníka, aby požádal o dovolenou a – 
tak jako v projednávané věci, kdy pracovní neschopnost z důvodu nemoci nastala 
až později - dovolenou vyčerpal před jejím propadnutím. Popsaná situace 
nepředstavuje situaci, v níž by pracovník mohl být odrazen od uplatňování svých 
práv vůči svému zaměstnavateli, jelikož nárokování těchto práv jej může vystavit 
opatřením zaměstnavatele, která mohou mít vliv na pracovněprávní vztah v 
neprospěch tohoto pracovníka (rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Max-Planck-
Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C-684/16, EU:C:2018:874, body 
41 et 42). V projednávané věci podal žalobce včas před začátkem období 
pracovního volna žádost o poskytnutí dovolené od 4. do 25. května 2016, které 
žalovaná vyhověla. Kdyby žalobce nebyl od 11. května 2016 do 31. května 2016 v 
pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, mohl by dovolenou skutečně čerpat 
nejen v rozsahu 4 pracovních dnů, ale v plném rozsahu, tedy 13 pracovních dnů, 
včetně zbývající části zákonné dovolené v rozsahu 2 ⅔ pracovních dnů. 
30 c) V konečném důsledku platí totéž pro období od vstupu do fáze pracovního 
volna. I když by při splnění povinností vyzvat a informovat nemohl být dosažen 
jejich účel, kterým je umožnit pracovníkovi rozhodnout se svobodně při znalosti 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 12. ŘÍJNA 2021 – VĚC C-192/22 
 
10  
všech relevantních okolností, o tom, zda svou dovolenou využije (viz BAG, 19. 
února 2019 – 9 AZR 423/16 – bod 40, BAGE 165, 376), chybí příčinná souvislost 
mezi opomenutím zaměstnavatele a propadnutím dovolené (viz BAG, 7. července 
2020 – 9 AZR 401/19 (A) – bod 26, BAGE 171, 231). Jakmile pracovník nastoupí 
do fáze pracovního volna, není příčinou propadnutí dovolené jednání 
zaměstnavatele, ale pouze uvolnění pracovníka z pracovních povinností. Za těchto 
podmínek není zaměstnavateli, který nesplnil své povinnosti, zakázáno, aby se 
dovolával časového omezení a zániku nároku na dovolenou.  
31 2. Judikatura Soudního dvora dosud podle všeho jednoznačně neobjasnila, 
jaký dopad má pracovní neschopnost z důvodu nemoci na minimální dovolenou 
zaručenou unijním právem, pokud k ní dojde až poté, co zaměstnavatel 
pracovníkovi na jeho žádost schválil čerpání dovolené. Senát se v tomto ohledu 
táže, která strana nese v takovém případě riziko propadnutí dovolené. Na jedné 
straně je třeba zohlednit skutečnost, že pracovník, aniž měl obavy, že bude 
zaměstnavatelem znevýhodněn v případě, že požádá o dovolenou, využil svou 
dovolenou, a že pod obecné životní riziko smluvního partnera patří ztráta jeho 
nároků v důsledku překážky čerpání. Na straně druhé by i v takovém případě, o 
jaký se jedná v projednávané věci, mohlo být riziko přičítáno zaměstnavateli, 
neboť nelze obecně vyloučit, že by si pracovník naplánoval svou dovolenou jinak, 
kdyby jej zaměstnavatel včas informoval o možnosti, že nebude možné, aby si 
dovolenou vybral během období pracovního volna, a že dovolená propadne 
uplynutím kalendářního roku.  
32 3. V případě, že Soudní dvůr odpoví na první předběžnou otázku záporně, je 
pro vyřešení sporu relevantní druhá předběžná otázka. V projednávané věci 
žalovaná poskytla žalobci na jeho žádost dovolenou od 4. května 2016 do 25. 
května 2016, aniž jej předem vyzvala k čerpání dovolené a upozornila na 
skutečnost, že dovolená, o kterou si nepožádá, může uplynutím kalendářního roku 
nebo období převoditelnosti propadnout. Žalobce nastoupil na dovolenou dne 4. 
května 2016. Pokud by unijní právo za popsaných okolností umožňovalo 
propadnutí dovolené, byl by opravný prostředek „Revision“, který podal žalobce - 
s ohledem na zákonnou minimální dovolenou - neúspěšný. Pokud by článek 7 
směrnice 2003/88/ES a čl. 31 odst. 2 Listiny propadnutí dovolené zakazovaly, 
muselo by být opravnému prostředku „Revision“ vyhověno. 
[omissis]