Opinion of the Advocate General — ECLI:EU:C:2023:820
Date: 2023-10-26
Language of the case: German
Subject matter: Principles, objectives and tasks of the Treaties;Data protection
Procedure: Reference for a preliminary ruling
Origin: Germany

Anonymizované znění 
Překlad C-182/22 - 1 
Věc C-182/22 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce 
Datum doručení: 
10. března 2022 
Předkládající soud: 
Amtsgericht München (Německo) 
Datum předkládacího rozhodnutí: 
3. března 2022 
Žalobce: 
JU 
Žalovaná: 
Scalable Capital GmbH 
      
Amtsgericht München (Obvodní soud v Mnichově) 
[omissis] Ve věci 
JU, [omissis] – žalobce – 
[omissis] proti 
Scalable Capital GmbH, [omissis] Mnichov – žalované –  
[omissis] jejímž předmětem je bolestné 
Soudní dvůr Evropské unie se tímto žádá, aby rozhodl o předběžných otázkách. 
Žádost se předkládá společně s žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce vztahující 
se k dalšímu řízení vedenému předkládajícím soudem [omissis], jejíž znění je až 
na záhlaví totožné. 
CS 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 3. BŘEZNA 2022 – VĚC C-182/22 
 
2  
Anonymizované znění 
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce 
Soudnímu dvoru Evropské unie se předkládají k rozhodnutí níže uvedené 
předběžné otázky týkající se výkladu obecného nařízení o ochraně osobních údajů 
[nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679]: 
1. Musí být článek 82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů vykládán v 
tom smyslu, že nárok na náhradu újmy nemá, i pokud jde o stanovení jeho výše, 
sankční povahu, že zejména nemá obecnou odrazující funkci ani odrazující funkci 
vůči konkrétní osobě, nýbrž pouze funkci kompenzační a případně satisfakční? 
2.a Je pro účely stanovení výše nároku na náhradu nemajetkové újmy třeba 
vycházet z toho, že nárok na náhradu této újmy má i funkci individuální satisfakce 
– v projednávané věci se tím rozumí soukromý zájem poškozeného na tom, aby 
bylo potrestáno jednání, které mu újmu způsobilo, nebo má nárok na náhradu 
újmy pouze funkci kompenzační – čímž se v tomto případě rozumí funkce 
spočívající v kompenzaci vzniklé újmy? 
2.b.1. Pakliže se má za to, že nárok na náhradu nemajetkové újmy má jak 
kompenzační, tak i  satisfakční funkci: Je při stanovení jeho výše třeba vycházet z 
toho, že kompenzační funkce má přednost před satisfakční funkcí z podstaty věci, 
nebo alespoň přednost vyplývající ze vztahu pravidla a výjimky? Znamená to, že 
satisfakční funkce přichází v úvahu pouze v případě úmyslného nebo hrubě 
nedbalostního protiprávního jednání? 
2.b.2. Pakliže nárok na náhradu nemajetkové újmy nemá satisfakční funkci: 
Hodnotí se při stanovení výše tohoto nároku v rámci posouzení okolností, které 
přispěly ke vzniku újmy, jako závažnější pouze úmyslná nebo hrubě nedbalostní 
porušení předpisů o ochraně údajů? 
3. Je v zájmu správného pojetí náhrady nemajetkové újmy při stanovení její 
výše třeba vycházet z pořadí přednosti vyplývajícího z podstaty věci nebo alespoň 
ze vztahu pravidla a výjimky, podle kterého je újma pociťovaná v souvislosti s 
narušením údajů považována za méně závažnou než újma a bolest, které jsou 
pociťovány v souvislosti s újmou na zdraví? 
4. Může vnitrostátní soud v případě, že lze mít za to, že újma skutečně vznikla, 
s ohledem na její nedostatečnou závažnost přiznat náhradu, která je z materiálního 
hlediska jen nepatrná, a může být tedy poškozenou stranou nebo všeobecně 
vnímána jako pouze symbolická? 
5. Je v zájmu správného pojetí náhrady nemajetkové újmy při posuzování 
jejích následků třeba mít za to, že ke krádeži identity ve smyslu bodu 75 
odůvodnění obecného nařízení o ochraně osobních údajů dochází teprve v 
okamžiku, kdy pachatel skutečně převezme identitu subjektu údajů, tj. když se v 
nějaké formě vydává za subjekt údajů, nebo taková krádež identity spočívá již v 
tom, že pachatelé mezitím disponují údaji, díky nimž lze subjekt údajů 
identifikovat? 
SCALABLE CAPITAL 
 
3 
Anonymizované znění 
Odůvodnění 
A. Výše uvedené otázky se předkládají na základě dvou do značné míry 
podobných věcí, ve kterých má předkládající soud rozhodnout. 
K první věci [omissis]: Žalobce si založil účet v aplikaci pro obchodování, za jejíž 
provoz odpovídá žalovaná, a vložil na něj požadovanou minimální částku ve výši 
několika tisíc eur. Účet cenných papírů spravoval robotický poradce, a 
z uskutečněných obchodů tak nebylo možné vyčíst profil žalobce z hlediska jeho 
ochoty podstupovat riziko. Byly u něj však uloženy některé osobní údaje, které 
byly nezbytné pro ověření totožnosti žalobce, zejména jméno, datum narození, 
adresa a e-mailová adresa používaná pouze pro účely zvláště chráněných zájmů. 
Uložena byla rovněž digitálně uchovávaná kopie průkazu totožnosti. Je nesporné, 
že k těmto údajům a údajům o samotném účtu získali přístup neznámí pachatelé. 
Žalobce byl osobně vyslechnut a vypověděl, jak danou situaci vnímal. Soud má v 
každém případě za to, že citlivost „ztracených“ údajů je vyšší než nevýznamná, a 
domnívá se, že v zásadě přichází v úvahu nárok na náhradu újmy podle článku 82 
obecného nařízení o ochraně osobních údajů. 
K druhé z věcí, v nichž má soud rozhodnout [omissis]: Jedná se o stejný případ 
porušení ochrany údajů, při němž opět došlo k neoprávněnému přístupu k 
osobním údajům žalobce, zejména jeho jménu, datu narození, adrese, e-mailové 
adrese, kopii průkazu totožnosti a údajům vztahujícím se k účtu. Žalobce nebyl 
dosud vyslechnut, a nebyla tak učiněna zjištění ohledně jeho vnímání dané 
situace. I v tomto případě má soud za to, že citlivost „ztracených“ údajů je vyšší 
než nevýznamná, a domnívá se, že v zásadě přichází v úvahu nárok na náhradu 
újmy podle článku 82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů. 
B. Odůvodnění relevantnosti pro vydání rozhodnutí: Předkládající soud řeší 
výkladové otázky ohledně výše nároku na náhradu újmy, který by měl být 
přiznán, přičemž stanovení jeho výše závisí na zodpovězení předkládaných 
otázek. Předkládající soud si je přitom vědom toho, že stanovení výše nároku je 
rozhodnutím založeným na zvážení jednotlivých prvků dané věci a vyžaduje 
nezbytně její celkové posouzení, a tudíž rozhodnutí vycházející z okolností dané 
věci. Předkládající soud nežádá Soudní dvůr Evropské unie o to, aby sám tyto 
aspekty zvážil. Předkládající soud se spíše v zájmu jednotného pojetí této normy 
v rámci celé Evropy dotazuje, jaký význam mají v zásadě jednotlivá hlediska 
uplatňovaná při příslušném uvážení a jaký je jejich vzájemný vztah, a to 
s ohledem na níže uvedené: 
1. Předkládající soud vychází z předpokladu, že režim náhrady újmy podle článku 
82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů není sankční povahy, a při 
stanovení výše náhrady újmy proto nehraje žádnou roli otázka, zda existuje 
obecný zájem na tom, aby bylo do budoucna účinně zamezeno opakování 
takových případů tím, že budou od takového jednání odrazováni ať už obecně 
obdobní správci údajů, nebo konkrétně žalovaná. K tomuto účelu slouží pouze 
režim sankcí, který je stanoven v obecném nařízení o ochraně osobních údajů a 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 3. BŘEZNA 2022 – VĚC C-182/22 
 
4  
Anonymizované znění 
dostatečně naplňuje zájem na ukládání sankcí. Občanskoprávní soud se tudíž 
nemusí a ani nesmí zabývat otázkami systémové ochrany údajů formou účinného 
odrazení od protiprávního jednání, a hlediska odrazení od protiprávního jednání 
nehrají tedy při stanovení výše náhrady újmy žádnou roli. 
Ve vnitrostátním právu totiž existují jednoznačné judikaturní tendence uplatňovat 
při stanovení výše náhrady nemajetkové újmy přednostně hlediska „účinného 
odrazení“ od protiprávního jednání, a tudíž přinejmenším nepřikládat prvořadý 
význam faktickým následkům pro danou osobu a charakteristice ztracených údajů. 
Landgericht München I (Zemský soud v Mnichově I), který je vůči 
předkládajícímu soudu nadřízeným a rovněž odvolacím soudem, tak ve věci 
s podobným skutkovým stavem přiznal v prvním stupni bolestné ve výši 2 500 eur 
(rozsudek ze dne 9. prosince 2021, sp. zn. 31 O 16606/20, který dosud nenabyl 
právní moci) s ohledem na „odrazující účinek náhrady újmy zamýšlený 
zákonodárcem“. Ve stejném případě narušení ochrany údajů [v případě, který je 
výše popsán jako první] navrhl oproti tomu předkládající soud s ohledem na 
vylíčenou subjektivní újmu smírné vypořádání ve výši 250 eur, a to na základě 
věrohodného předpokladu, že v konečném rozhodnutí bude náhrada újmy 
stanovena v této výši. Již samotné odhady toho, co má představovat přiměřenou 
náhradu nemajetkové újmy, se tak v případě prakticky stejného skutkového stavu 
liší [desetinásobně]. Žalující strana [omissis] vyčíslila požadovaný nárok na 
5 000 eur, tj. na dvacetinásobek částky, kterou předkládající soud dosud zvažoval 
poškozenému přiznat. Ztrátou údajů je dotčeno několik desítek tisíc osob, a je 
tudíž zřejmé, že pro žalovanou je zásadní, v jakých řádech se bude výše náhrady 
pohybovat. 
Vzhledem k článku 82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů se 
předkládající soud domnívá, že je v zásadě chybné stanovit výši náhrady 
nemajetkové újmy na základě hledisek účinného odrazení od protiprávního 
jednání, a to i s ohledem na rozhodnutí Soudního dvora Evropské unie ve věci C-
407/14 (Arjona Camacho v. Securitas Seguridad España), rozsudek ze dne 17. 
prosince 2015, jehož závěry lze přenést na tento případ. V uvedené věci Soudní 
dvůr v otázce provedení směrnice, jejíž faktickou účinnost mělo zajistit 
vnitrostátní právo, rozhodl, že nelze mít za to, že náhrada škody má sankční 
povahu, pokud vnitrostátní právo neobsahuje institut represivní náhrady škody. 
Soud pak chápe obecné nařízení o ochraně osobních údajů v tom smyslu, že i toto 
nařízení v zásadě rozlišuje mezi sankčním režimem a režimem náhrady újmy, a 
proto ani článek 82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů nemá s ohledem 
na systematiku nařízení sankční povahu. Evropské právo však žádnou represivní 
náhradu škody nestanoví a umožňuje postihnout protiprávní jednání jen uložením 
trestní sankce. Zavedení represivní náhrady škody je vyhrazeno evropským 
zákonodárným orgánům, které tak neučinily. 
Při neexistenci příslušného zákonného ustanovení pak podle názoru 
předkládajícího soudu nelze mít ani za to, že by náhrada újmy měla mít sankční 
povahu, a sankční povaha by neměla být zohledňována ani jako jedno z hledisek 
uplatňovaných v rámci příslušného uvážení. Již samotná domněnka sankční 
SCALABLE CAPITAL 
 
5 
Anonymizované znění 
povahy při stanovení výše náhrady nemajetkové újmy není slučitelná s výhradou 
zákona, která platí i v evropském právu. Rozhodující kritéria pro soudní 
rozhodnutí musí být stanovena zákonem, třebaže jejich zvážení pak může být 
otázkou každého jednotlivého případu. Judikatura sice může formulovat kritéria 
na základě platného práva, tato kritéria však nesmějí být konstruována bez vztahu 
k příslušným zákonům. Odrazení od protiprávního jednání, tedy zamezení tomuto 
jednání do budoucna prostřednictvím již uložené sankce, však nemá kompenzační, 
nýbrž pouze sankční povahu. Náhrada škody, která je odůvodňována i odrazením 
od protiprávního jednání, představuje také represivní náhradu škody. Podle 
předkládajícího soudu představuje předpoklad, že náhrada újmy má mít odrazující 
povahu, vzhledem k platnému evropskému právu myšlenkovou konstrukci soudů, 
které se na ni odvolávají. 
Předpoklad, že náhrada újmy má mít sankční povahu, má naopak za následek, – a 
to i v případě, že je tento aspekt zohledňován pouze jako jeden z prvků 
příslušného uvážení – že sankce nejsou stanoveny na základě jednoznačných 
kritérií, a tudíž v přiměřené výši, přinejmenším pak v takovém případě, jako je 
případ dotčený v projednávané věci. V důsledku toho, že je porušením ochrany 
údajů postižen velký počet osob, je tato náhrada újmy znásobena právě 
předpokládanou sankční povahou, kterou však pak jednotlivý soud nemusí být 
nutně schopen přesně vyhodnotit. Již z podstaty věci nemůže jednotlivý soud 
stanovit sankci, která by byla úměrná příslušnému protiprávnímu jednání, pokud 
toto jednání spočívá v porušení ochrany údajů, jímž byl dotčen vysoký počet 
poškozených, a daný soud má přitom rozhodnout pouze o újmě způsobené jedné 
osobě. Je zjevné, že porušení právních předpisů, jímž bylo dotčeno 10 000 osob, 
není z hlediska postižitelnosti deset tisíckrát závažnější než porušení, jíž byla 
dotčena pouze jedna osoba. Myšlenka, že by celková sankce měla být 
odstupňována směrem dolů až po sankci za jednotlivý případ porušení, na níž je 
založen předpoklad, že se při stanovení výše náhrady újmy uplatňuje takovéto 
hledisko, naopak nevyhnutelně postrádá vztah přiměřenosti k celkovému porušení, 
a takový postup by byl tudíž nepřiměřená a svévolný. 
Podle názoru předkládajícího soudu je součástí výkladu i úvaha, že přiznávání 
peněžitých částek, které již nemají žádnou přiměřenou souvislost s individuálně 
pociťovanou újmou poškozeného, by mohlo vést ke komercializaci, třeba v 
podobě výrazného nárůstu počtu žalob vyznačujících se využitím právních 
technologických nástrojů, který by stát již ze systémového hlediska nebyl schopen 
řešit navýšením počtu osob s pravomocí o daných věcech rozhodnout. 
Rozhodování státu v občanskoprávních sporech, a tedy i správné pojetí norem 
upravujících náhradu škody či újmy, je zaměřeno na individuálně vedené spory, a 
jiná než individuální hlediska jsou tudíž systému cizí a musí i nadále zůstat bez 
významu, má-li být zachována funkce individuálně zaměřeného výkonu 
spravedlnosti. Při výkladu článku 82 obecného nařízení o ochraně osobních údajů 
tak existuje i vyšší než individuální zájem vnitrostátního a evropského 
společenství, a to zájem na tom, aby nevznikaly zavádějící podněty pro neúměrně 
vysoký počet žalob. Je naopak zjevné, že hájení kolektivních zájmů by mělo být 
vyhrazeno řízení, které vede stát jakožto zástupce tohoto společenství, v tomto 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 3. BŘEZNA 2022 – VĚC C-182/22 
 
6  
Anonymizované znění 
případě tedy sankčnímu řízení vedenému státem, v němž stát vystupuje jako 
žalobce. 
O tom, že odrazení od protiprávního jednání uložením peněžité sankce naplňuje 
pouze kolektivní zájem, pak svědčí, přinejmenším ve vnitrostátním právu, i níže 
uvedené skutečnosti: I jednotlivec se může při splnění zákonných podmínek 
domáhat toho, aby bylo do budoucna upuštěno od protiprávního jednání, a 
k vynucení tohoto požadavku může použít hrozbu uložení sankce ze strany státu; 
může tedy odrazení od protiprávního jednání dosáhnout individuálně. Ani v tomto 
případě však pokuta za porušení požadavku na upuštění od protiprávního jednání 
nenáleží osobě oprávněné z tohoto požadavku, nýbrž státu. Sankce jako taková, 
která má odradit od protiprávního jednání, tj. samotná platba, nemá povahu platby 
přinášející prospěch oprávněné osobě. Předkládající soud se domnívá, že totéž 
platí i pro evropské právo. 
2. Soud ve svých úvahách vychází na základě vnitrostátního práva z toho, že pro 
účely náhrady nemajetkové újmy lze ve vztahu k jednotlivému poškozenému vzít 
v úvahu dva aspekty, a sice funkci kompenzace a funkci satisfakce. 
U bolestného jako typického případu nemajetkové újmy lze tyto funkce ve 
vnitrostátním právu stručně popsat tak, že „kompenzace“ slouží k náhradě již 
vzniklých a předvídatelných budoucích následků a „satisfakce“ k tomu, aby daný 
poškozený dosáhl odčinění „křivdy“, tj. aby mu byly nejen kompenzovány 
příslušné následky, ale aby byla také napravena příčina, která z hlediska 
poškozeného nenaplňuje předpoklady pro vznik odpovědnosti. V tomto ohledu 
může mít náhrada nemajetkové újmy i z individuálního hlediska aspekt, který je 
vlastní sankci. V tomto smyslu pak i „satisfakce“ slouží ke kompenzaci osobní 
potřeby poškozeného „oplatit“ vzniklou újmu, méně archaicky řečeno ke zmírnění 
pochopitelného hněvu vyvolaného vzniklou újmou a pocitu nutnosti dosáhnout 
odplaty, a to postižením majetku, tj. finanční sankcí uloženou odpovědné osobě. V 
německém právu pak taková satisfakční funkce hraje z hlediska určení výše 
bolestného do značné míry podružnou úlohu, protože z pohledu nezúčastněné 
osoby jsou již vzniklé i budoucí následky mnohem důležitější než příčiny v 
minulosti. V případě bolestného má satisfakce pouze modulační, a tedy podružnou 
funkci. 
[omissis] [Obecné poznámky týkající se porušení práv na ochranu osobnosti, 
například práva na ochranu vyobrazení vlastní osoby. Konkrétní vztah k 
předkládaným otázkám není patrný.] 
Soud má za to, že satisfakční funkci by neměl být přisuzován žádný právní 
význam. Nakonec již samotná myšlenka, že individuálně pociťovanou satisfakci 
by mělo zajišťovat rozhodnutí státu, je zásadním nepochopením smyslu 
odškodnění podle občanského práva. Přiznání náhrady újmy neslouží k satisfakci 
poškozeného, tedy k tomu, aby dosáhl potrestání protiprávního jednání. [omissis] 
[Podrobnější vysvětlení, které zachází až do oblasti právní filozofie a není patrně 
nezbytné k pochopení předběžných otázek.] 
SCALABLE CAPITAL 
 
7 
Anonymizované znění 
Při takovémto pojetí neslouží přiznání náhrady nemajetkové újmy podle 
občanského práva k tomu, aby bylo potrestáno protiprávní jednání, ale je jím 
kompenzován pocit újmy umocněný například úmyslnou povahou daného jednání, 
protože ze subjektivního pohledu je rozdíl – rozdíl pochopitelný pro nezúčastněné 
osoby, a tudíž rozdíl, který lze zobjektivnit – v tom, zda je protiprávní jednání 
třeba prohlásit například za úmyslné nebo zda ho lze prohlásit za neúmyslné. 
Takovou oprávněnost dojmu lze na rozdíl od dojmu samotného posoudit na 
základě objektivních kritérií, v tom smyslu, že dojem musí „přiměřeně“ souviset s 
rozpoznatelnou příčinou. To odráží skutečnost, že cílem celého právního systému 
je zobjektivnit dojem účastníků sporu ohledně toho, zda jsou v právu, jako 
oprávněný, či neoprávněný. „Satisfakci“ samu o sobě pak zobjektivnit nelze, a 
neměla by tedy být brána v úvahu jako kritérium. Vzhledem k irelevanci 
„satisfakční funkce“ se přihlíží přednostně k okolnostem, které zobjektivnit lze, 
jako je citlivost údajů, rozsah ztráty údajů, rozpoznatelné následky, hrozící rizika 
dalšího zneužití již ohrožených údajů atd. 
I v takovém případě je však třeba zodpovědět otázku, jak lze z hlediska výše 
náhrady vyčíslit „oprávněný“ hněv a jakou váhu je mu třeba přisuzovat. 
Předkládající soud má za to, že pokud osoba, která je povinna zajišťovat ochranu 
údajů, nejedná úmyslně nebo s hrubou nedbalostí, není „oprávněné“ vnímat toto 
jednání jako zvlášť nežádoucí porušení, a proto je při stanovení výše náhrady 
újmy třeba zohlednit pouze důsledky, které je beztak třeba zjistit a které jsou 
srovnatelné s jinými případy [omissis]. 
3. Třetí otázka vyplývá z toho, že v německém právu neexistují žádné pevně 
stanovené katalogy  náhrady škody či újmy, ale její příslušná výše se určuje podle 
aspektů daného případu. V důsledku velkého množství jednotlivých rozhodnutí a 
snaze soudů zachovat jejich srovnatelnost však vznikají pásma určující, co je z 
hlediska srovnatelnosti výše odškodnění směrem nahoru i dolů ještě přijatelné, a 
co již přijatelné není, a to s ohledem na význam a závažnost jednotlivých hledisek. 
Díky velkému množství jednotlivých rozhodnutí tak alespoň existuje referenční 
rámec, který umožňuje určit přibližnou výši náhrady ve formě určitého rozmezí. 
Ve vztahu k pásmu určujícímu výši nároku na bolestné lze tedy v základních 
rysech vyčíst přibližnou výši odškodnění. Nárok na bolestné ve výši 5 000 eur, 
kterého se jako odškodnění domáhá žalující strana, by byl například oprávněný v 
případě traumatického poranění mozku, zlomeniny nosní kosti, zlomeniny pažní 
kosti, které poškozený utrpěl v důsledku dopravní nehody a které si vyžádaly 
operaci a pracovní neschopnost v délce bezmála pěti měsíců, a v dalších 
případech, kdy by mělo protiprávní jednání podobné následky. Velké množství 
rozhodnutí vedlo k určité možnosti systematizace. Ve vnitrostátním právu 
neexistují meritorní rozhodnutí týkající se porušení práv na ochranu osobnosti, 
která by bylo možné vztáhnout na daný skutkový stav, jelikož podle německého 
práva zakládají nároky na odškodnění jen zvláště závažná porušení práv na 
ochranu osobnosti. Taková referenční rozhodnutí neexistují ani ve vztahu k věcem 
týkajícím se porušení ochrany osobních údajů, jelikož většina rozhodnutí je 
k tomuto účelu nezpůsobilá, protože přiznává – podle názoru předkládajícího 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 3. BŘEZNA 2022 – VĚC C-182/22 
 
8  
Anonymizované znění 
soudu chybně – náhradu újmy na základě hledisek založených na odrazení od 
protiprávního jednání. 
Pro rozhodnutí v projednávané věci se jeví jako podstatné toto: [V zájmu 
zohlednění rozdílné závažnosti příslušného protiprávního jednání] považuje 
předkládající soud za žádoucí, aby při přiznání náhrady nemajetkové újmy za 
porušení ochrany údajů nebyla přiznána náhrada v takové výši jako v případě 
bolestného za újmu na zdraví. 
a. To vyplývá jednak již z uplatnění základních společných kritérií, jako je 
trvání pociťované újmy a míra osobního postižení v každodenním životě, které 
pak v případě porušení předpisů na ochranu údajů již z faktického hlediska 
zpravidla představují menší subjektivně pociťovanou újmu. Zpravidla [omissis] 
lze předpokládat, a lze se tedy „oprávněně“ domnívat, že ztrátou údajů je 
poškozený subjektivně dotčen v zásadě menší měrou než újmou na zdraví. 
b. Předkládající soud má navíc za to, že existuje značný rozdíl vyplývající 
z podstaty věci. Vychází přitom z předpokladu, že v případě újmy na zdraví je 
vnímání bolesti a subjektivní narušení sebeobrazu, které utrpěl poškozený, 
z podstaty věci nebo alespoň zpravidla prožíváno mnohem bezprostředněji, jelikož 
ve srovnání s tím lze nehmotné, pouze subjektivní obavy ovládat prostřednictvím 
emoční sebekontroly (v případě zdravé emocionality) mnohem snadněji než 
vnímání bolesti, a proto je třeba je zpravidla hodnotit jako méně zatěžující. Bolesti 
jsou navíc spojeny s tělesným omezením a potřebou se uzdravit, a představují tak 
rovněž újmu, kterou lze zobjektivnit a která není ze své povahy ryze subjektivní. 
Újma na zdraví se přitom právě na základě těchto hledisek zřetelně odlišuje od 
čistě subjektivní, a tedy nehmotné újmy na nehmotném právním statku, a vyvstává 
tudíž otázka, zda se takovéto referenční stanovení výše náhrady újmy nejeví jako 
chybné z toho důvodu, že příslušné právní statky nelze v zásadě srovnávat. Je 
zjevné, že právo na zachování nedotknutelnosti vlastních údajů a právo na 
zachování tělesné nedotknutelnosti nejsou zcela totožné. 
Předkládající soud se přesto domnívá, že je srovnávat lze, už proto, že jakákoli 
nehmotná újma, která není zpeněžitelná, může být vyčíslena jen na základě 
všeobecné srozumitelnosti subjektivně pociťované újmy. Porušení ochrany údajů 
a újma na zdraví se sice liší v tom ohledu, že porušení ochrany údajů nelze 
„zhojit“, ale jak porušení ochrany údajů, tak újma na zdraví jsou vnímány jako 
zatěžující. Bolesti a tělesná omezení jsou pak oproti tomu zpravidla prožívány 
bytostněji, a tudíž intenzivněji, a jsou tedy „objektivně" závažnější – ve smyslu, 
jaká by taková újma byla z hlediska nezúčastněné osoby. V případě odpovídající 
citlivosti údajů a narušení sociální sítě poškozeného může sice poškozený vnímat 
zneužití údajů tíživěji než prostou újmu na zdraví, ale při podobné intenzitě 
vnímaného poškození by byla ztráta údajů podle názoru předkládajícího soudu 
méně závažná, jelikož poškozený pociťuje pouze újmu, nikoli však bolest. 
4. Čtvrtá otázka vychází z toho, že podle německého vnitrostátního práva se 
rozlišuje mezi normami, které zakládají odpovědnost, a normami, které stanoví 
SCALABLE CAPITAL 
 
9 
Anonymizované znění 
rozsah této odpovědnosti. Odpovědnost pak sice může být založena, ale v 
důsledku příslušného rozsahu odpovědnosti může být náhrada škody teoreticky 
stanovena ve výši 0 eur. V projednávané věci to určitou roli hraje, jelikož popsaná 
subjektivní újma podle dojmu vyplývajícího z osobního slyšení žalobce v [prvně 
popsaném případě] byla z osobního hlediska málo závažná, a už jen z tohoto 
důvodu vyvstávají otázky přiznání jen nepatrného odškodnění, a tudíž jeho „pouze 
symbolické povahy“. Částka 250 eur se přitom jeví jako pouze symbolická jen 
z pohledu privilegované osoby, a proto vyvstává otázka, zda zamezení tomu, aby 
náhrada škody měla „pouze symbolickou povahu“, vůbec představuje právně 
relevantní argument. 
Předkládající soud má za to, že není úkolem občanskoprávního soudu vyčíslit v 
penězích nehmotné hodnoty na základě příliš abstraktní, a tudíž nepoužitelné a 
svévolné „symbolické hodnoty“. Soud naopak považuje za zjevné, že v případě 
nepatrné újmy nelze vycházet z minimální částky jakožto symbolické dolní 
hranice, a je tudíž možné stanovit i takové odškodnění, které je z hlediska 
představ žalující strany o náhradě třeba považovat za úplný nebo prakticky úplný 
neúspěch v řízení. 
5. Pátá otázka vychází z toho, že z vyjádření stran je zřejmé jejich rozdílné 
chápání toho, co se rozumí krádeží identity, na čemž do určité míry závisí 
posouzení následků. 
Podle názoru soudu dojde ke krádeži identity teprve v okamžiku, kdy daná osoba 
použije neoprávněně získané údaje k tomu, aby se vydávala za poškozeného. 
C. Poznámky: 
1. Předkládající soud se domnívá, že „funkce rovnocennosti“, která je 
vyjádřena v rozhodnutích Soudního dvora Evropské unie, a „funkce 
kompenzace“, která je předpokládána v tomto případě, mají totožný význam, 
neboť „kompenzace“ má navodit stav, který je „rovnocenný“ pomyslnému stavu, 
který by existoval, kdyby k újmě nedošlo. 
2. Předkládající soud má za to, že předkládané otázky tematicky souvisejí 
s předběžnými otázkami, které položil Oberster Gerichtshof der Österreichischen 
Republik (ÖOGH) (Nejvyšší soud Rakouské republiky) ve svém usnesení ze dne 
15. dubna 2021 [omissis], ale nejsou s nimi totožné. 
ŽÁDOST O ROZHODNUTÍ O PŘEDBĚŽNÉ OTÁZCE ZE DNE 3. BŘEZNA 2022 – VĚC C-182/22 
 
10  
Anonymizované znění 
[omissis]Příloha – Relevantní právní předpisy 
[V příloze A je uvedeno znění bodů 75, 76, 85, 86, 146, 148 a 149 odůvodnění 
obecného nařízení o ochraně osobních údajů.] 
B. Příslušná ustanovení vnitrostátního práva 
§ 249 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník) – povaha a rozsah 
náhrady škody 
(1) Osoba povinná k náhradě škody je povinna obnovit stav, který by existoval 
v případě, že by nenastaly okolnosti zakládající nárok na náhradu škody. 
(2) Existuje-li povinnost k náhradě škody z důvodu újmy na zdraví nebo 
poškození věci, je poškozený oprávněn požadovat namísto obnovení stavu 
finanční odškodnění ve výši k tomu nezbytné. [omissis] 
§ 253 Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník) – nemajetková újma 
(1) Náhradu jiné než majetkové újmy v penězích lze požadovat pouze v 
případech stanovených zákonem. 
(2) Má-li být poskytnuta náhrada škody z důvodu újmy na těle, zdraví, svobodě 
nebo sexuálním sebeurčení, lze spravedlivou náhradu v penězích požadovat i z 
důvodu újmy, která není majetkovou újmou. 
§ 287 Zivilprozessordnung (občanský soudní řád) – zjištění rozsahu a výše 
škody; výše nároku 
(1) Vedou-li účastníci řízení spor o tom, zda vznikla škoda a o výši škody nebo 
příslušné náhrady, rozhodne o tom soud podle vlastního uvážení po posouzení 
všech okolností. [...] 
[omissis]