Order;Information — ECLI:EU:C:2022:232
Date: 2022-03-25
Language of the case: Bulgarian
Court formation: Eighth Chamber
Subject matter: External relations;Principles, objectives and tasks of the Treaties;Anti-discrimination;Fundamental rights;Non-discrimination on grounds of nationality;Charter of Fundamental Rights
Procedure: Reference for a preliminary ruling
Origin: Bulgaria

ОПРЕДЕЛЕНИЕ
Дата: 28.09.2021 Град: София
Специализиран наказателен съд 14 състав
В закрито заседание в следния състав: Председател: Иво Хинов
Съдебни заседатели: 1. Михаил Висонов
2. Ваня Пенчева
като разгледа наказателно дело от общ характер № 1733 по описа за 2020 година 
установи следното:
1. Запитващата юрисдикция се затруднява да прецени как следва да 
формулира едно бъдещо преюдициално запитване по наказателно дело, което по 
своето естество изисква установяване на фактите по делото - а именно изисква 
установяване на деянието на подсъдимите от фактическа страна.
Причина за тези затруднения е националният правен ред, който не допуска 
установяване на тези фактически обстоятелства в акт, различен от присъдата (или 
друг акт по същество). Допълнителна причина е транспониране на института на 
чл.267 ДФЕС в националния закон, което води до тълкуването му в съответствие с 
националните правни традиции.
Така националното право не допуска задаване на преюдициално запитване, в 
което запитващата юрисдикция приема за извършено определено деяние на 
подсъдимите. А това е нужно, за да се зададе въпрос за тълкуване на приложимата 
материална правна норма в правото на ЕС.
Възникват въпросите как правото на ЕС регулира този проблем и дали 
националното правно разрешение му противоречи.
2. Преюдициални въпроси:
1) Съответно ли е на правото на ЕС, вкл на чл.4 ал.З ДЕС, 
транспониране в националния закон на нормата на чл.267 ДФЕС?
2) Чл.267 ДФЕС, чл.94 ал.1 б.“а“ от Процедурния правилник 
на Съда и т.13 от Препоръките допускат ли по наказателно дело 
задаване на преюдициално запитване, в което запитващата 
юрисдикция приема за настъпили определени факти, относими 
към деянието на подсъдимите, ако преди това тя е събрала всички 
относими доказателства и е изслушала страните?
3) При положителен отговор - съответна ли е на чл.267 ДФЕС 
и на чл.47 ал.2 от Хартата национална съдебна практика, 
съобразно която при това положение запитващата юрисдикция 
изразява предварително становище и следва да се самоотведе.
4) Съответен ли е на чл.23 от Статута на Съда, чл.18 ДФЕС и 
чл.21 ал.2 от Хартата национална правна уредба - чл.486 ал.5 НПК
1
— съобразно която при задаване на преюдициално запитване 
запитващият съд изпраща копие от него на звеното, 
осъществяващо процесуално представителство на Република 
България пред Съда на Европейския съюз.
3. Приложимо право иа ЕС
Договор за функциониране на Европейския съюз, консолидиран текст, ОВ С 
326/47, 26.10.2012 г- наричан „ДФЕС“.
Договор за Европейския съюз, консолидиран текст, ОВ С 326/13, 26.10.2012 
г - наричан „ДЕС“.
Хартата на основните права на Европейския съюз, ОВ С 83/389, 30.03.2010 г 
- наричана „Хартата“.
Статут на Съда на Европейския съюз - Протокол №3 към ДФЕС - наричан 
„Статут на Съда“.
Процедурен правилник на Съда, ОВ Ь 265/1, 29.09.2012 г - наричан 
„Процедурен правилник“.
Препоръки на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции 
относно отправяне на преюдициални запитвания, ОВ С 380-1, 08.11.2019 г - 
наричани „Препоръките“.
Регламент 2016/399 на Европейския съюз и на Съвета от 09 март 2016 г 
относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите, 
кодифициран текст, ОВ Ь 77/1, 23.03.2016 г - наричан „Регламент 2016/399“.
4. Практика на Съда
Решение от 05.07.2016 г, С-614/14, ЕЦ:С:2016:514
5. Приложимо национално право
НАКАЗАТЕЛНО-ПРОЦЕСУАЛЕН КОДЕКС, обн., ДВ, бр. 86 от 28.10.2005 
г.,, последна редакция бр. 20 от 9.03.2021 г.
Право на защита
Чл. 15. (1) Обвиняемият има право на защита.
(2) На обвиняемия ... се предоставят всички процесуални средства, 
необходими за защита на техните права и законни интереси.
(3) Съдът, прокурорът и разследващите органи разясняват на лицата по ал. 2 
техните процесуални права и им осигуряват възможност да ги упражняват.
Основания за отвеждане на съдиите и съдебните заседатели 
Чл. 29. (1) ....
2
(2) Не може да участва в състава на съда съдия или съдебен заседател, който 
поради други обстоятелства може да се счита предубеден или заинтересован пряко 
или косвено от изхода на делото.
Глава тридесет и седма
ПРЕЮДИЦИАЛНИ ЗАПИТВАНИЯ ПО НАКАЗАТЕЛНОПРАВНИ 
ВЪПРОСИ
Компетентност на националния съд
Чл. 485. Когато тълкуването на разпоредба от правото на Европейския съюз 
в областта на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни 
въпроси или произнасянето по валидността и тълкуването на актовете на 
институциите, органите, службите или агенциите на Европейския съюз по такива 
въпроси е от значение за правилното решаване на делото, съдът, пред който делото 
е висящо, отправя преюдициално запитване до Съда на Европейския съюз.
Отправяне на запитване
Чл. 486. (1) Запитването се отправя от съда служебно или по искане на някоя 
от страните.
(2) Съдът, чиято присъда или решение подлежи на обжалване, може да не 
уважи искане за преюдициално запитване, освен ако сам не намери основанията по 
ал. 4. Определението не подлежи на обжалване и протестиране.
(3) Съдът, чиято присъда или решение не подлежи на обжалване, отправя 
запитване, освен когато отговорът на въпроса произтича ясно и недвусмислено от 
предишно решение на Съда на Европейския съюз или значението и смисълът на 
разпоредбата или акта са толкова ясни, че не будят никакво съмнение.
(4) Съдът винаги отправя запитване, когато има съмнение за валидността на 
акт по чл. 485.
(5) При отправяне на преюдициално запитване съдът изпраща копие от него 
до звеното, осъществяващо процесуалното представителство на Република 
България пред Съда на Европейския съюз.
Съдържание на запитването
Чл. 487. (1) Преюдициалното запитване съдържа:
1. релевантните факти и обстоятелства по делото и предмета на спора;
2. приложимото национално право и съдебна практика;
3. разпоредбата или акта, чието тълкуване се иска;
4. причините, поради които съдът приема, че преюдициалното заключение е 
от значение за правилното решаване на делото;
5. кратко изложение на релевантните становища на страните;
6. конкретните преюдициални въпроси;
3
7. изложение на фактите и обстоятелствата, които обосновават 
необходимост от разглеждане на преюдициалното запитване по реда на спешното 
производство, ако такава необходимост съществува;
8. електронна поща или факс за осъществяване на директен контакт.
(2) Съдът може да запази в тайна самоличността на един или няколко 
участници или страни в производството.
(3) Преюдициалното запитване се изпраща заедно със заверени преписи от 
относимите документи по делото.
Спиране и възобновяване на производството пред националния съд
Чл. 488. (1) С отправяне на запитването съдът спира производството по 
делото. Определението за спиране не подлежи на обжалване и протестиране.
(2) Производството по делото се възобновява незабавно след получаването 
на съдебния акт по преюдициалното производство.
(3) Съдът може да възобнови производството по делото и преди 
получаването на съдебния акт по преюдициалното производство, ако е необходимо 
провеждане на процесуални действия като единствена възможност за събиране и 
запазване на доказателства. При установяване на нови факти от значение за 
преюдициалното запитване съдът незабавно уведомява Съда на Европейския съюз.
Мерки за процесуална принуда при спиране на производството
Чл. 489. (1) При спиране на наказателното производство по реда на чл. 488, 
ал. 1 съдът се произнася по мерките за процесуална принуда.
(2) Страните могат да правят искания за изменение или отмяна на мерките за 
процесуална принуда и при спряно производство.
(3) Определенията по ал. 1 подлежат на обжалване и протестиране по реда 
на глава двадесет и втора с частна жалба или частен протест.
Изпращане на препис
Чл. 490. Съдът изпраща на Съда на Европейския съюз препис от влезлия в 
сила акт по делото, във връзка с което е било отправено преюдициалното 
запитване.
Фактическа обстановка
6. Специализираната прокуратура на 19.06.2020 г е повдигнала обвинение 
срещу пет лица (ИП, ДЦ, ЗИ, СС и ХЯ) за участие в организирана престъпна група, 
поставила си за користна цел неправомерно превеждане през границите на 
България на граждани на трети държави (Бангладеш и Ирак), неправомерното им 
подпомагане да преминават в страната, получаване и даване на подкупи във връзка 
с тази дейност, като в тази група са участвали длъжностни лица, доколкото първите 
трима от подсъдимите са служители на „Гранична полиция“ на Аерогара София - 
престъпление по чл. 321 ал.З т.2 вр ал.2 НК.
4
Специализираната прокуратура твърди, че тези граждани на трети държави 
пребивавали в Република Кипър със студентски визи и пътували със самолет от 
Кипър до България. Твърди, че първите трима от подсъдимите осъществявали 
граничен контрол при пристигането им на Аерогара София, като в нарушение на 
служебните си задължения ги допускали в страната.
И по-конкретно Специализираната прокуратура твърди, че тези подсъдими 
осъществявали формална проверка на гражданите на Бангладеш, без да ги подлагат 
на задължителна проверка на втора линия и без да изискват определени документи. 
Твърди, че така нарушавали (освен националния закон) Регламент 399/2016.
Посочва имената на девет лица, пропуснати от подсъдимите по този 
неправомерен начин.
Специализираната прокуратура е повдигнала и обвинение за вторична 
престъпна дейност - за пропускане на лицата ММ, РБ, ХН, АХ.
Повдигнала е и други обвинения, извън предмета на запитването.
7. Запитващата юрисдикция все още не е установила дали тези твърдения са 
подкрепени от доказателствата по делото. Относно възможността да се ползват 
определени доказателства са зададени запитванията по С-348/21 и С-349/21.
При все това е налице определена степен на вероятност тези твърдения - вкл 
за начина, по който е осъществена граничната проверка на деветте лица - да се 
окажат основателни.
Поради което, според запитващата юрисдикция, евентуално ще възникне 
необходимост от тълкуването на чл. 67 ал.2 вр чл.77 ал.2 б “д“ ДФЕС вр чл.22 вр 
чл.2 т.1 б.“б“вр т.З от Регламент 399/2016 относно това дали в конкретния случай 
се касае за вътрешна граница; а също така ще е нужно тълкуването и на чл.6 ал.1, 
ал.З вр Приложение 1, чл. 8 ал.3-5 и чл.14 ал.2 от Регламент 399/2016, съпоставени 
в светлината на националния закон - Закон за чужденците в Република България - 
който, евентуално, регулира по различен начин материята.
8. Запитващата юрисдикция възнамерява - след като приключи процедурата 
по събиране на доказателствата и след като изслуша страните относно 
фактическата обстановка - ако прецени за нужно, да зададе преюдициално 
запитване относно тълкуването на тези разпоредби.
След като състави запитването си, запитващата юрисдикция е задължена по 
националното право - чл.486 ал.5 НПК - да изпрати копие от него на звеното, 
което осъществява процесуално представителство на страната пред Съда.
В това запитване запитващата юрисдикция ще посочи конкретно как е 
протекъл граничният контрол, осъществен от подсъдимите, спрямо гражданите на 
трети страни. Ала преди да формулира по този начин запитването си, запитващата 
юрисдикция се нуждае от сигурността, че така няма да извърши правонарушение. 
А именно да бъде определено като правонарушение задаване на преюдициално 
запитване, в което не са посочени твърдените от прокурора факти, а са посочени 
установените от съда факти - които може да се различават от твърденията на 
прокурора.
5
9. Притесненията на запитващата юрисдикция се основават на националния 
закон - чл. 487 НПК, чрез който се транспонира нормата на чл. 267 ДФЕС. Това 
води до тълкуването на чл. 487 НПК в светлината на чл.29 ал.2 НПК - съобразно 
който е правонарушение произнасянето по въпросите по същество с акт, различен 
от присъдата.
Ако запитващата юрисдикция посочи в своето запитване конкретния начин, 
по който подсъдимите са осъществили граничен контрол, така би приела за 
установен елемент от бъдещия си акта по същество. Поради което, съобразно 
трайното тълкуване на чл.29 ал.2 НПК, доколкото това става с акт, различен от 
присъдата, то съдът допуска правонарушение, защото демонстрира предубеденост. 
Поради което следва да се отведе от разглеждане на делото. Ако не го стори, то 
актът му по същество се отменя само на това основание.
10. Този проблем е предмет на запитванията по С-614/14 и по С-310/16, 
втори въпрос. Съдът на ЕС постанови решението си по С-614/14 и след това, в 
рамките на производството по С-310/16, попита запитващата юрисдикция дали 
поддържа втория си въпрос по С-310/16. В отговор запитващата юрисдикция 
оттегли втория си въпрос по С-310/16. Производството пред Съда по втория въпрос 
бе прекратено, без произнасяне по същество.
Актът по същество по главното дело по С-614/14 не бе обжалван и не бе 
предмет на контрол от по-горната инстанция. Поради което влезе в сила.
Актът по същество по главното дело по С-310/16 беше обжалван. По- 
горната инстанция го отмени с довода, че при задаване на преюдициалното 
запитване съдът е формирал становище относно вината на подсъдимите — с което е 
нарушил правото им на обективен и безпристрастен съдия.
11. По главното дело по С-310/16 запитващата юрисдикция беше събрала 
всички доказателства и беше изслушала доводите на страните по правното им 
значение (т.6 от запитването). След това беше достигнала до извод за вината и 
невинността, като беше изложила доводи за същественото значение на едно 
конкретно доказателство - подслушаните телефонни разговори между 
подсъдимите (т.7 от запитването). Това съществено значение беше централният 
момент на запитването (т.18.1 от запитването).
По настоящето дело запитващата юрисдикция възнамерява да действа по 
същия начин - а именно след като събере всички доказателства, да изслуша 
доводите на страните и да установи определена фактическа обстановка. Ако тя 
предполага приложението на Регламент 399/2016 г и е налице необходимост от 
това, да зададе преюдициално запитване.
12. Този начин на задаване на преюдициално запитване по С-310/16 доведе 
до отмяната на присъдата на основание изразяване на становище по предмета на 
делото (вината и невинността на подсъдимите) в акта за задаване на преюдициално 
запитване.
Поради което е налице много висока степен на вероятност и по настоящето 
дело, ако запитващият съд зададе своето запитване по същия начин, като по С- 
310/16, актът му по същество да бъде отменен със същите мотиви.
6
13. В своя отменителен съдебен акт по главното дело по С-310/16 
контролната инстанция посочва: „Предварителното изразяване на становище по 
доказателствата и вината на подсъдимите е довело до сериозно нарушение на 
принципа, визиран в чл.15 НПК - право на защита. Дори да се касае за 
преюдициално запитване, съдията и съдебният състав нямат право да вземат 
отношение по същество във връзка с обвиненията на подсъдимите....“.
След това контролната инстанция тълкува националния закон, 
имплементиращ чл.267 ДФЕС, а именно чл. 487 ал.1 т.1 НПК, който изисква в 
преюдициалното запитване да се посочат „релевантните факти и обстоятелства по 
делото и предмета на спора“. Втората инстанция приема, че (запитващият съд) „...е 
проявил очевидно неразбиране относно фактите и обстоятелствата по делото и е 
взел становище по вината на подсъдимите предварително преди да постанови 
съдебния си акт“.
След това посочва: „Единственото, до което води подобно произнасяне 
(относно вината) е приложението на чл.29 ал.2 НПК (задължение за самоотвод), 
което обаче следва да бъде действие на съдебния състав, подписал преюдициалното 
запитване“.
14. Запитващата юрисдикция отбелязва, че този начин на правно мислене не 
е изключение, а е съответен на националната правна традиция.
Поради това националното имплементиране на чл.267 ДФЕС е направено по 
такъв начин, че да бъде в съответствие с националното право. Чл.487 ал.1 т.1 НПК 
посочва, че запитващият съд трябва да посочи в своето запитване „релевантните 
факти и обстоятелства“. Тази норма е сходна с т.9 от Препоръките, която визира 
„всички относими обстоятелства от фактическа ... страна“. По никакъв начин не е 
имплементирана т.13, която изисква запитващата юрисдикция, ако е нужно, да 
проведе националното производство до степен, в която е възможно достатъчно 
точно да определи фактическата обстановка по делото, вкл и да проведе устните 
състезания.
По този начин нормата на чл. 487 ал.1 т.1 НПК се прилага по същия начин, 
както към всички останали национални съдебни актове, постановени преди 
присъдата. А именно е налице забрана съдът да изрази становище по предмета на 
делото, вкл и относно това дали деянието от негова фактическа страна е извършено 
- по начина, посочен в обв.акт или по друг начин.
Така нормата на чл.487 ал.1 т.1 НПК се разбира в светлината на чл.29 ал.2 
НПК и прави невъзможно задаване на преюдициално запитване, в което 
запитващата юрисдикция определя за установена определена фактическа 
обстановка. Ако все пак зададе такова запитване, то следва на основание чл.29 ал.2 
НПК да се самоотведе. Ако не го стори и вместо това постанови акт по същество, 
по-горната инстанция ще го отмени - с довод, че в своето преюдициално запитване 
съдът е формирал предварително становище по същество и поради това не може да 
продължи да разглежда делото.
15. Следователно е налице специфично национално правно разбиране на 
института на преюдициалното запитване, което е съответно на националните 
правни традиции. А това е възможно защото българският законодател е 
транспонирал чл. 267 ДФЕС в националния закон, с разпоредбите на чл.485-490 
НПК. При това транспониране изискванията за формулиране на преюдициалното
7
запитване се разбират в светлината на останалите норми от НПК, вкл и чл.29 ал.2 
НПК.
Мотиви към въпросите
16. При това положение запитващата юрисдикция задава първия си въпрос — 
а именно съответно ли е на правото на ЕС транспониране в националния закон на 
нормата на чл.267 ДФЕС? Тази норма има пряко приложение и е допълнена в 
чл.23, чл.23а от Статута на Съда, в чл.94 от Процедурния правилник на Съда, както 
и в Препоръките на Съда. За практическото им приложение от националния съдия 
нужно ли е транспонирането им в националния закон?
Дали нормата на чл.4 ал.З ДЕС, която изисква държавата членка да вземе 
мерки за гарантиране на изпълнението на Договорите, вкл да гарантира изпълнение 
на чл.267 ДФЕС, е валидно правно основание за приемане на национален 
транспониращ закон - чл. 485-487 НПК.
Респективно има ли друго правно основание, в правото на ЕС, за такова 
транспониране. А ако няма, законосъобразно ли е според правото на ЕС 
транспониране на нормата на чл.267 ДФЕС без правно основание за това.
17. Вторият въпрос цели да установи при какви обстоятелства е съответно 
на правото на ЕС задаване в рамките на наказателно дело на преюдициално 
запитване, в което се приема, че деянието на подсъдимите е извършено по 
определен начин - и след това, именно въз основа на конкретните фактически 
обстоятелства, се посочва за приложима определена норма от правото на ЕС и се 
иска тълкуването й. И по-конкретно се пита, дали е достатъчно запитващата 
юрисдикция да приложи стандарта за постановяване на присъда (акт по същество) 
- а именно да събере всички доказателства и да изслуша страните.
В своето запитване националната юрисдикция следва да посочи 
установените от нея самата факти - чл.94 б.“а“ от Процедурния правилник: 
„...преюдициалното запитване съдържа....релевантните факти, така, както са 
установени от запитващата юрисдикция....“. Само ако тези факти не може да се 
установят, е допустимо да се посочат други факти: „....или поне изложение на 
фактите, на които се основават въпросите“. Подобно и в т.11 от Препоръките: 
„....фактическата обстановка по спора в главното производство, така, както е 
определена от запитващата юрисидикция“ и т.13: „...запитващата юрисидикция е в 
състояние да определи достатъчно точно ... фактическата обстановка по делото...“.
Ако е нужно за гарантиране на доброто правосъдие (вкл и за гарантиране на 
безпристрастен и непредубеден съдия), то т.13 от Препоръките указват на 
националния съдия да зададе своето запитване след като е събрал всички 
доказателства и е изслушал страните.
При все това възниква въпросът дали тези норми са относими и за такива 
факти, които представляват елемент от акта по същество - в случая конкретния 
начин, по който подсъдимите са извършили граничните проверки.
18. Третият въпрос цели да установи съответствието с чл.267 ДФЕС на 
националната съдебна практика, която прилага националния стандарт (нормата на 
чл.29 ал.2 НПК) относно преюдициалното запитване. А именно, според 
националното правно мислене, ако в своето запитване запитващата юрисидкция е
8
засегнала въпросите по същество, то тя следва да се самоотведе. Това е така винаги 
и при всички обстоятелства, без значение дали тези въпроси по същество са 
коментирани след като вече са събрани доказателствата и са изслушани страните. 
Ако запитващият съд не се самоотведе, вместо което - след получаване на отговор 
на своето запитване от Съда на ЕС - постанови акт по същество (присъда), то този 
акт следва да бъде отменен поради предубеден съдия.
Възможно ли е чл.267 ДФЕС да бъде разбиран по начин, съобразно който: 1) 
е законосъобразно да се зададе преюдициално запитване, в което запитващата 
юрисдикция приема за установено определено деяние на подсъдимите - и след това 
2) е законосъобразно тя веднага да се самоотведе, без да изчака отговора на съда и 
да го приложи по главното дело.
Изискването на чл.47 ал.2 от Хартата за „безпристрастен съд“ включва ли 
забраната на един съд да постанови акт по същество, ако преди това - след като е 
събрал всички доказателства и е изслушал страните - е достигнал до извод за 
определено деяние, извършено от подсъдимите. Следва да се посочи, че съобразно 
т.2 от Решението по С-614/14 този извод не е задължително да е окончателен и въз 
основа на новите доказателства и / или новите доводи на страните би могъл да 
претърпи промяна, ако това е нужно за правилното прилагане на правото на ЕС.
19. Четвъртият въпрос се отнася до задължението по чл. 486 ал.5 НПК 
запитващият съд да уведоми приоритетно една от страните в преюдициалното 
производство — собствената си държава. Същевременно чл. 23 от Статута на Съда 
предвижда такова уведомяване да се извършва от секретаря на Съда, от който 
момент започва да тече двумесечен срок за представяне на изявление или бележки.
Благодарение на задължението по чл.486 ал.5 НПК една от страните в 
преюдициалното производство — държавата на запитващата юрисдикция - 
придобива предимство пред останалите страни, доколкото разполага с по-дълъг 
срок за представяне на изявления или бележки. Това предимство е резултат 
единствено от прилагане на критерия „гражданство“, което по начало е забранено в 
чл.18 ДФЕС и чл.21 ал.2 от Хартата.
Необходимост от запитването
20. Запитващата юрисдикция е изправена пред алтернативата как да 
формулира своето бъдещо запитване - като спази националните правни традиции 
или като спази правото на ЕС.
Националният закон изисква въздържане от становище по същество - 
винаги и при всички обстоятелства. Ако запитващата юрисдикция формулира 
запитването си по този начин (например чрез възпроизвеждане на твърденията на 
прокурора, с посочване, че запитващата юрисдикция не ги приема като свои), то 
рискува запитването да бъде обявено за недопустимо и да не получи отговор по 
същество — т.31 и т.32 от С-89/20 ЕСЬ1:Е11:С:2020:771 (защото запитващата 
юрисдикция възпроизвежда съдържанието на чужди актове, но не посочва какво тя 
установява). Или макар да получи такъв отговор, той да се окаже неотносим, ако 
след това в акта по същество се установи по-различна фактическа обстановка.
Правото на ЕС изисква ясно посочване на фактическите обстоятелства по 
случая - както са установени от запитващата юрисдикция. Ако запитващата 
юрисдикция формулира запитването си по този начин, то несъмнено ще получи 
отговор от Съда на ЕС. Но този отговор ще бъде безсмислен и ненужен - защото
9
националното право се противопоставя запитващият съдия да продължи да 
разглежда делото и да приложи този отговор в акта си по същество. Вместо това 
националното право изисква запитващият съд незабавно да си направи самоотвод, 
без да изчака отговор на зададения преюдициален въпрос. Ако не го направи, 
вместо което постанови акт по същество, той ще бъде отменен на формално 
основание, поради предубеденост.
Поради това е налице необходимост от получаване на отговор на 
поставените въпроси, за да може запитващата юрисдикция така да формулира 
запитването си, че да има реална полза от отговора на Съда.
21. По същия въпрос Съдът на ЕС вече се е произнесъл по С-614/14.
При все това необходимостта от задаване на преюдициално запитване стои.
Това Решение на Съда е в основата на произнасянето по главното дело по С- 
310/16 и е напълно игнорирано от контролната инстанция - която е приложила 
националния закон - чл.487 ал.1 т.1 вр чл.29 ал.2 НПК. Налице е много голяма 
степен на сигурност, че то ще бъде игнорирано и по настоящето главно дело - ако 
бъде зададено горепосоченото преюдициално запитване, в което се достигне до 
извод за определени фактически действия, извършени от подсъдимите, при 
осъществяване на граничния контрол на лицата, граждани на трети държави.
Ако Съдът на ЕС даде конкретен отговор на тези преюдициални въпроси, 
запитващата юрисдикция ще може да се съобрази с този отговор при формулиране 
на преюдициалното си запитване. Така ще е налице предположение, че при 
обжалване на акта по същество по главното дело, актът на контролната инстанция 
няма да бъде в явно противоречие с този отговор.
Поради което
ОПРЕДЕЛИ:
ОТПРАВЯ Преюдициално запитване до СЪДА на ЕС със съдържание, 
посочено в т.2 по-горе.
Определението е окончателно.
Съдебни заседатели: 1Председател:
10