Judgment — ECLI:EU:C:2026:221
Date: 2026-03-19
Language of the case: Bulgarian
Court formation: Ninth Chamber
Procedure: Action for failure to fulfil obligations
Origin: Bulgaria

РЕШЕНИЕ НА СЪДА (девети състав) 19 март 2026 година(*) „ Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 258 ДФЕС — Директива (ЕС) 2019/882 — Изисквания за достъпност за продукти и услуги — Липса на транспониране и на съобщаване на мерките за транспониране — Член 260, параграф 3 ДФЕС — Имуществени санкции — Искане за осъждане да се заплати еднократно платима сума и периодична имуществена санкция — Частично оттегляне на иска “ По дело C‑646/24 с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 258 и член 260, параграф 3 ДФЕС на 4 октомври 2024 г., Европейска комисия, представлявана от Д. Драмбозова и B. Stromsky, ищец, срещу Република България, представлявана от Цв. Митова и Р. Стоянов, ответник, СЪДЪТ (девети състав), състоящ се от: M. Condinanzi (докладчик), председател на състава, N. Jääskinen и R. Frendo, съдии, генерален адвокат: A. Rantos, секретар: A. Calot Escobar, предвид изложеното в писмената фаза на производството, предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение, постанови настоящото Решение 1 С исковата си молба Европейската комисия моли Съда: – да установи, че като не е приела необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да се съобрази с Директива (ЕС) 2019/882 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за изискванията за достъпност на продукти и услуги (ОВ L 151, 2019 г., стр. 70) и като не е съобщила тези разпоредби на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 31 от тази директива; – да осъди Република България да заплати на Комисията еднократно платима сума, съответстваща на по-високата от следните две суми: – дневна сума от 2 160 евро, умножена по броя дни между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в посочената директива, и деня, в който нарушението е преустановено, или, ако нарушението не е преустановено, деня, в който е постановено съдебното решение в настоящото производство, – минимална еднократно платима сума от 603 000 евро, – в случай че неизпълнението на задълженията по първото тире продължава до датата на постановяване на съдебното решение в настоящото производство, да осъди Република България да заплаща на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 15 504 евро на ден за всеки ден забава от датата на постановяване на това решение, докато тази държава не изпълни задълженията си по Директива 2019/882, и – да осъди Република България да заплати съдебните разноски. Правна уредба Директива 2019/882 2 Съображения 1—3, 5—8, 13, 15, 16, 49, 101, 103 и 104 от Директива 2019/882 гласят следното: „(1) Целта на настоящата директива е да допринесе за доброто функциониране на вътрешния пазар, като сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки по отношение на изискванията за достъпност за определени продукти и услуги, по-специално като се премахнат и предотвратят пречките пред свободното движение на определени достъпни продукти и услуги, породени от различаващите се изисквания за достъпност в държавите членки. Това би повишило наличието на достъпни продукти и услуги на вътрешния пазар и би подобрило достъпността на съответната информация. (2) Търсенето на достъпни продукти и услуги е голямо и се предвижда броят на хората с увреждания да се увеличи значително. Средата с по-достъпни продукти и услуги дава възможност за по-приобщаващо общество и улеснява независимия живот за хората с увреждания. В този контекст следва да се има предвид, че уврежданията в Съюза са по-разпространени сред жените, отколкото сред мъжете. (3) Настоящата директива дава определение за „хора с увреждания“ в съответствие с Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания, [сключена в Ню Йорк на 13 декември 2006 г. и одобрена от името на Европейската общност с Решение 2010/48/ЕО на Съвета от 26 ноември 2009 г. (ОВ L 23, 2010 г., стр. 35, наричана по-нататък „Конвенцията на ООН“)], по която Съюзът е страна от 21 януари 2011 г. и която е ратифицирана от всички държави членки. Съгласно Конвенцията [на ООН] хората с увреждания „включват лица с трайна физическа, умствена, интелектуална или сетивна недостатъчност, която при взаимодействие с различни пречки би могла да възпрепятства тяхното пълноценно и ефективно участие в обществото равноправно с останалите“. Настоящата директива насърчава пълноценното и ефективно равноправно участие чрез подобряване на достъпа до основни продукти и услуги, които чрез своя първоначален дизайн или последващо адаптиране са насочени към конкретните потребности на хората с увреждания. […] (5) Различията между законовите, подзаконовите и административните разпоредби в държавите членки относно достъпността на продуктите и услугите за хората с увреждания, създават пречки пред свободното движение на продукти и услуги и нарушават ефективната конкуренция на вътрешния пазар. По отношение на някои продукти и услуги тези различия в Съюза е вероятно да нараснат след влизането в сила на Конвенцията на ООН за правата на хората с увреждания. Икономическите оператори и по-специално малките и средните предприятия (МСП) са особено силно засегнати от тези пречки. (6) Поради различията в националните изисквания за достъпност лицата, упражняващи самостоятелна професионална дейност, МСП и микропредприятията до голяма степен са лишени от стимули да се ангажират със стопански начинания извън техните собствени вътрешни пазари. Националните, а дори и регионалните или местните изисквания за достъпност, въведени към момента от държавите членки, се различават и като обхват, и като равнище на детайлност. Тези различия се отразяват неблагоприятно на конкурентоспособността и растежа поради допълнителните разходи, свързани с разработването и маркетинга на отделните национални пазари на достъпни продукти и услуги. (7) Потребителите на достъпни продукти и услуги и на помощни технологии се сблъскват с високи цени, дължащи се на ограничената конкуренция сред доставчиците им. Разпокъсаността на националните разпоредби намалява потенциалните ползи от обмена на опит с националните и международните партньори в отговор на социалните и технологичните промени. (8) Поради това на равнището на Съюза с оглед на доброто функциониране на вътрешния пазар съществува необходимост от сближаване на националните мерки с цел да се преодолее фрагментираността на пазара на достъпни продукти и услуги, да бъдат постигнати икономии от мащаба, да бъде улеснена трансграничната търговия и мобилност, както и да се помогне на икономическите оператори да концентрират ресурсите си в иновации, вместо да ги използват за покриване на разходи, свързани с фрагментираното законодателство в целия Съюз. […] (13) Конвенцията на ООН […] изисква от страните по конвенцията да предприемат подходящи мерки за осигуряване за хората с увреждания на равен достъп с останалите до физическата среда на живеене, до транспорта, информацията и комуникациите, включително до информационните и комуникационните системи и технологии и до всички останали удобства и услуги, отворени или предназначени за широката общественост, както в градските, така и в селските райони. Комитетът на ООН за правата на хората с увреждания посочи необходимостта от създаването на законодателна рамка с конкретни, приложими и обвързани със срокове референтни показатели за проследяване на постепенното прилагане на достъпността. […] (15) Влизането в сила на Конвенцията на ООН […] като част от правната уредба на държавите членки предполага необходимостта от приемане на допълнителни национални разпоредби относно достъпността на продуктите и услугите. Без действия от страна на Съюза тези разпоредби биха продължили да задълбочават различията между законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки. (16) Поради това е необходимо да се улесни изпълнението в Съюза на Конвенцията на ООН […], като се предвидят общи правила на Съюза. С настоящата директива се оказва подкрепа на държавите членки да изпълнят по хармонизиран начин своите национални ангажименти, както и задълженията си по Конвенцията на ООН […] по отношение на достъпността. […] (49) В някои ситуации общите изисквания за достъпност на архитектурната среда ще улеснят свободното движение на свързаните услуги и на хората с увреждания. Поради това настоящата директива следва да дава възможност на държавите членки да включат архитектурната среда, използвана за предоставянето на услугите, попадащи в обхвата на настоящата директива, като по този начин гарантират съответствие с изискванията за достъпност, предвидени в приложение III. […] (101) За да се даде на доставчиците на услуги достатъчно време да се адаптират към изискванията от настоящата директива, е необходимо да се предвиди преходен период от пет години след датата на прилагане на настоящата директива, през който продуктите, които се използват за предоставянето на дадена услуга и които са били пуснати на пазара преди тази дата, не трябва да отговарят на изискванията за достъпност, предвидени в настоящата директива, освен ако са заменени от доставчиците на услуги през преходния период. Като се имат предвид цената и дългият жизнен цикъл на терминалите на самообслужване, уместно е да се предвиди, че когато тези терминали се използват за предоставянето на услуги, те може да продължат да се използват до края на жизнения им цикъл, стига през този период да не са заменени, но за не повече от 20 години. […] (103) Настоящата директива зачита основните права и спазва принципите, признати по-специално в Хартата на основните права на Европейския съюз („Хартата“). Настоящата директива се стреми по-специално да гарантира пълно зачитане на правата на хората с увреждания да се ползват от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на общността, и да насърчи прилагането на членове 21, 25 и 26 от Хартата. (104) Доколкото целта на настоящата директива, а именно премахването на пречките пред свободното движение на някои достъпни продукти и услуги с цел да се допринесе за доброто функциониране на вътрешния пазар, не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки, тъй като изисква хармонизация на съществуващите понастоящем различни правила в техните правни системи, а може — чрез определяне на общи изисквания за достъпност и правила за функционирането на вътрешния пазар, да бъде постигната по-добре на равнището на Съюза, Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 [ДЕС] […]“. 3 Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет“ и предвижда: „Целта на настоящата директива е да допринесе за доброто функциониране на вътрешния пазар, като сближи законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки по отношение на изискванията за достъпност за определени продукти и услуги, по-специално като се премахнат и предотвратят пречките пред свободното движение на продуктите и услугите, попадащи в обхвата на настоящата директива и породени от различаващите се изисквания за достъпност в държавите членки“. 4 Член 2 от посочената директива изброява продуктите и услугите, за които тя се прилага, както и продуктите и услугите, които са изключени от нейното приложно поле. 5 Член 4 от същата директива, озаглавен „Изисквания за достъпност“, предвижда: „1. Държавите членки гарантират, че в съответствие с параграфи 2, 3 и 5 от настоящия член и при условията на член 14, икономическите оператори пускат на пазара само продуктите и предоставят само услугите, които отговарят на изискванията за достъпност, установени в приложение I. […] 4. В контекста на националните условия държавите членки могат да решат, че архитектурната среда, използвана от потребители на услугите, попадащи в обхвата на настоящата директива, трябва да съответства на изискванията за достъпност, предвидени в приложение III, така че да може да бъде използвана в максимална степен от лицата с увреждания. […] 6. Държавите членки предоставят насоки и инструменти за микропредприятията, така че да се улесни прилагането на националните мерки за транспониране на настоящата директива. Държавите членки разработват тези инструменти в консултация със съответните заинтересовани страни. […] 8. Държавите членки гарантират, че приемането на спешни повиквания на единния европейски номер за спешни повиквания „112“ от най-подходящия [обществен център за приемане на спешни повиквания или] PSAP [(Public Safety Answering Point)] съответства на специфичните изисквания за достъпност, предвидени в раздел V от приложение I, по начин, който отговаря най-добре на националната организация на системите за спешно реагиране“. 6 Глава III от Директива 2019/882, озаглавена „Задължения на икономическите оператори, които работят с продукти“, изброява в членове 7—10 задълженията за достъпност, които се прилагат съответно за производителите, упълномощените представители, вносителите и дистрибуторите на продукти. 7 Глава IV от тази директива, озаглавена „Задължения на доставчиците на услуги“, изброява в член 13 различните задължения за достъпност, които се прилагат за проектирането и предоставянето на услуги, които тези доставчици са длъжни да спазват. 8 Член 31 от посочената директива е озаглавен „Транспониране“ и гласи: „1. Държавите членки приемат и публикуват най-късно до 28 юни 2022 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби. 2. Те прилагат тези разпоредби от 28 юни 2025 г. 3. Чрез дерогация от параграф 2 от настоящия член държавите членки могат да решат да започнат прилагането на мерките, свързани със задълженията, предвидени в член 4, параграф 8, най-късно от 28 юни 2027 г. 4. Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки. […]“. 9 Член 32 от същата директива, озаглавен „Преходни мерки“, предвижда: „1. Без да се засяга параграф 2 от настоящия член, държавите членки предвиждат преходен период, който приключва на 28 юни 2030 г., по време на който доставчиците на услуги могат да продължат да предоставят своите услуги, като използват продукти, които законосъобразно са използвали за предоставянето на подобни услуги преди тази дата. Договори за услуга, договорени преди 28 юни 2025 г., ще могат да продължат да действат без изменение до изтичането на техния срок, но не по-дълго от пет години след посочената дата. 2. Държавите членки могат да предвидят терминалите на самообслужване, които са законно използвани от доставчиците на услуги за предоставянето на услуги преди 28 юни 2025 г., да могат да продължат да се използват при предоставянето на подобни услуги до края на техния икономически полезен живот, но не по-дълго от 20 години след пускането им в употреба“. 10 В приложение I към Директива 2019/882 са изброени общите и специфичните изисквания за достъпност за продуктите и услугите, попадащи в приложното поле на тази директива. По-специално раздел V от посоченото приложение I се отнася до специфичните изисквания за достъпност по отношение на приемането на спешни повиквания към единния европейски номер за спешни повиквания „112“ от най-подходящия PSAP (Обществен център за приемане на спешни повиквания). 11 В приложение III към посочената директива са изброени изискванията за достъпност за целите на член 4, параграф 4 във връзка с архитектурната среда, в която се предоставят услуги, попадащи в обхвата на същата директива. Съобщението от 2023 г. 12 Точка 2 от Съобщение 2023/C 2/01 на Комисията, „Финансови санкции при производства за установяване на нарушение“ (ОВ C 2, 2023 г., стр. 1, наричано по-нататък „съобщението от 2023 г.“), е озаглавена „Общи принципи“ и гласи, че налаганите финансови санкции следва да се основават на три основни критерия: – тежестта на нарушението, – неговата продължителност, – необходимостта да се гарантира, че финансовата санкция сама по себе си има възпиращо действие по отношение на бъдещи нарушения. 13 Точка 3.2 от това съобщение е озаглавена „Прилагане на коефициента за тежест (коефициент между 1 и 20)“ и има следния текст: „Нарушение, свързано с […] неуведомяване за мерки за транспониране на директива, приета в рамките на законодателна процедура, винаги се счита за сериозно. С оглед адаптирането на размера на санкцията към конкретните обстоятелства по случая, Комисията определя коефициента за тежест въз основа на два параметъра: значението на нарушените или нетранспонираните правила на Съюза и последиците от нарушението за общите и конкретните интереси. Като се имат предвид изложените по-долу съображения, тежестта на нарушението се определя чрез коефициент, определен от Комисията - между минимум 1 и максимум 20“. 14 Точка 3.2.1.1 от посоченото съобщение, озаглавена „Значение на нарушените разпоредби“, предвижда: „[…] […] липсата на пълно сътрудничество от страна на държавата членка с Комисията по време на процедурата, водеща до сезиране на Съда на основание член 260, параграф 2, първа алинея [ДФЕС], представлява утежняващо обстоятелство. […] Накрая, следва да се вземат предвид такива смекчаващи обстоятелства като факта, че решението, което трябва да се изпълни, поражда реални въпроси за тълкуване или особени вътрешни трудности, свързани със спазването в краткосрочен план (например необходимостта от планиране, одобряване, финансиране и изграждане на инфраструктура за постигане на съответствие)“. 15 Точка 3.2.2 от същото съобщение е озаглавена „Неуведомяване за мерките за транспониране (член 260, параграф 3 [ДФЕС])“ и гласи: „При искове, предявени по член 260, параграф 3 [ДФЕС], Комисията систематично прилага коефициент за тежест 10 в случай на пълно неуведомяване за мерките за транспониране. В Съюза, основан на зачитането на принципите на правовата държава, всички законодателни директиви трябва да се считат за еднакво важни и изискват пълно транспониране от държавите членки в рамките на определените от тях срокове. […] Освен това могат да се вземат предвид последиците от нарушението за общите и конкретните интереси […]“. 16 Точка 3.3 от съобщението от 2023 г., озаглавена „Прилагане на коефициента за продължителност“, гласи: „За целите на изчисляването на размера на периодичната имуществена санкция, отразяващ продължителността на нарушението: […] – за искове, предявени на основание член 260, параграф 3 [ДФЕС], се взема предвид периодът, който започва да тече от деня, следващ изтичането на срока за транспониране на съответната директива, до момента, в който Комисията решава да сезира Съда. Коефициентът за продължителност се изразява като множител между 1 и 3. Той се изчислява при ставка от 0,10 на месец, считано от датата на първото съдебно решение или от деня, следващ изтичането на срока за транспониране на въпросната директива. Съдът […] потвърждава, че продължителността на нарушението трябва да бъде взета предвид както при периодичната имуществена санкция, така и при еднократно платимата сума, като се има предвид специфичната цел на всяка санкция“. 17 Точка 3.4 от това съобщение със заглавие „Платежоспособност на държавата членка“ предвижда: „[…] Необходимият размер на санкцията, за да има възпиращо действие, ще варира в зависимост от платежоспособността на държавите членки. Възпиращото действие е отразено във фактора „n“. Той се определя като среднопретеглена геометрична стойност на брутния вътрешен продукт (БВП) на съответната държава членка, сравнен със средния БВП на държавите членки, с тежест две, и на населението на съответната държава членка, сравнено със средното население на държавите членки, с тежест едно. […] […]“. Факторите „n“ за всяка държава членка са посочени в точка 3 от приложени[е] [I]“. 18 Съгласно точка 4.1 от посоченото съобщение, озаглавена „Минимални еднократно платими суми“: „Всеки път, когато Комисията сезира Съда на основание член 260 [ДФЕС], тя предлага поне фиксирана минимална еднократно платима сума, определена за всяка държава членка в зависимост от нейния фактор „n“, независимо от резултата на изчислението в раздел 4.2. […] Минималната еднократно платима сума за всяка държава членка е посочена в точка 5 от приложението I“. 19 Точка 4.2 от съобщението от 2023 г. уточнява метода за изчисляване на еднократно платимата сума, както следва: „Еднократно платимата сума се изчислява по начин, който в голяма степен е подобен на метода за изчисляване на периодичната имуществена санкция, а именно: – умножаване на фиксирана сума по коефициент за тежест, – умножаване на резултата по фактора „n“, – умножаване на резултата по броя на дните, през които нарушението продължава […]. […]“. 20 Точка 4.2.1 от това съобщение е озаглавена „Брой дни, през които нарушението продължава“ и предвижда: „За да се изчисли еднократно платимата сума, дневната сума се умножава по броя на дните, през които нарушението продължава. Този брой се определя по следния начин: […] – за искове, предявени на основание член 260, параграф 3 [ДФЕС], това е броят на дните между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в разглежданата директива, и датата на прекратяване на нарушението или, при неизпълнение, датата на постановяване на съдебното решение по член 260 [ДФЕС]. – […]“. 21 Точка 4.2.2. от това съобщение е озаглавена „Други елементи на метода за изчисляване на еднократно платимата сума“ и гласи: „За изчисляването на еднократно платимата сума Комисията прилага същия коефициент за тежест и същия фиксиран фактор „n“, както при изчисляването на периодичната имуществена санкция […] […] Фиксираната сума, приложима за еднократно платимата сума, е посочена в точка 2 от приложението. […]“. 22 Приложение I към съобщението от 2023 г., озаглавено „Данни, използвани за определяне на финансовите санкции, предлагани на Съда“, е актуализирано със Съобщение на Комисията, публикувано на 26 януари 2024 г. и озаглавено „Актуализиране на данните, използвани за изчисляване на финансовите санкции, предложени от Комисията на Съда на Европейския съюз при производства за установяване на нарушение“ (ОВ C, C/2024/1123). Точка 2 от приложението към това съобщение предвижда, че фиксираната сума за еднократно платимата сума, посочена в точка 4.2.2 от съобщението от 2023 г., се определя на 1 080 евро на ден. Точка 3 от това приложение предвижда, че факторът „n“ за Република България се определя на 0,20. В точка 5 от това приложение се уточнява, че минималната еднократно платима сума за тази държава членка е 603 000 евро. Досъдебната процедура и производството пред Съда 23 Тъй като към датата на изтичане на срока за транспониране на Директива 2019/882, а именно 28 юни 2022 г., не получава от Република България никаква информация за приемането на необходимите за съобразяване с тази директива разпоредби, на 19 юли 2022 г. Комисията изпраща на посочената държава членка официално уведомително писмо. 24 С писмо от 19 септември 2022 г. Република България посочва, че необходимите за съобразяване с тази директива мерки са в процес на изготвяне и че ще бъде създадена междуведомствена работна група, която да изготви проект на хоризонтален закон за транспониране на посочената директива в националния правен ред след парламентарните избори, предвидени за 2 октомври 2022 г. 25 Тъй като не получава последващо съобщение относно транспонирането на Директива 2019/882, на 14 юли 2023 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, с което я приканва да предприеме необходимите мерки, за да се съобрази с тази директива в срок от два месеца от получаването на становището. 26 С писмо от 19 септември 2023 г. Република България изпраща на Комисията законопроект за транспониране на посочената директива, както и примерен график за приемането му, като същевременно уточнява, че този законопроект ще бъде одобрен от Министерския съвет и ще бъде внесен в Народното събрание през декември 2023 г. 27 На 9 септември 2024 г. Република България предоставя на Комисията допълнителна информация, че законопроектът за транспониране на Директива 2019/882 е приет от Министерския съвет с решение от 16 август 2024 г. Според същата информация проектозаконът е внесен за разглеждане в Народното събрание на 16 август 2024 г., като е разпределен за разглеждане от осем парламентарни комисии. 28 Като констатира, че мерките за транспониране на посочената директива все още не са били приети, нито съответно съобщени на Комисията малко повече от две години след изтичането на срока за транспониране, и че по този начин Република България все още не е изпълнила задълженията си, на 25 юли 2024 г. Комисията решава да сезира Съда с настоящия иск, предявен на 4 октомври 2024 г. 29 На 10 март 2025 г. приключва писмената фаза на производството по настоящото дело. 30 С искане за приемане на нови доказателства, представено на 16 април 2025 г. на основание член 128, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, Република България съобщава за публикуването и влизането в сила на 11 април 2025 г. на закон за транспониране на Директива 2019/882 във вътрешния си правен ред, копие от който, както и таблица на съответствието, е изпратила същия ден на Комисията. 31 С писмо от 22 май 2025 г. Комисията уведомява Съда, че с този закон транспонирането на Директива 2019/882 в българския правен ред може да се счита за пълно. Вследствие на това тази институция, от една страна, оттегля искането си за налагане на периодична имуществена санкция, и от друга страна, уточнява по размер искането си за осъждане на Република България да заплати еднократно платима сума, посочвайки в това отношение сума от 2 196 720 евро. 32 На 6 юни 2025 г. Република България представя становище по изменението на исканията на Комисията. Тя подчертава, от една страна, че няма възражения срещу оттеглянето на искането за налагане на периодична имуществена санкция, и от друга страна, че поддържа исканията си за отхвърляне на твърдяното неизпълнение на задължения и за налагане на санкция под формата на еднократно платима сума, която, в случай че Съдът все пак установи такова неизпълнение, трябвало да бъде определена на възможно най-ниското равнище. По иска По неизпълнението на задължения по смисъла на член 258 ДФЕС Доводи на страните 33 Комисията припомня, че съгласно член 288, трета алинея ДФЕС държавите членки са длъжни да приемат необходимите разпоредби за транспонирането на директивите в националната си правна система в определените от тези директиви срокове и да съобщават незабавно тези разпоредби на Комисията. 34 Тази институция уточнява, че наличието на неизпълнение на тези задължения трябва да се преценява с оглед на положението в държавата членка към момента на изтичане на срока, определен в мотивираното становище, което е изпратила на същата. 35 Освен това тя подчертава, от една страна, че съгласно постоянната практика разпоредбите на дадена директива трябва да се прилагат с неоспорима задължителна сила и с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се изпълни изискването за правна сигурност. От друга страна, било необходимо Република България да приеме конкретен акт за транспониране, като се има предвид, че член 31, параграф 4 от Директива 2019/882 изрично предвижда задължение за държавите членки да гарантират, че разпоредбите за транспониране на тази директива съдържат позоваване на нея или то се извършва при официалното им публикуване. 36 В случая обаче Република България не приела мерките за транспониране на Директива 2019/882 и не е уведомила за тези мерки към момента на изтичане на срока, определен в член 31, параграф 1 от тази директива, а именно 28 юни 2022 г. — положение, което продължило към датата на изтичане на определения в мотивираното становище срок, а именно 14 септември 2023 г. 37 Освен това Република България не оспорвала неизпълнението на предвидените в член 31, параграф 1 от посочената директива задължения за приемане на мерките за транспониране на същата директива и за съобщаване на тези мерки. 38 В писмената си защита Република България поддържа, че искът за установяване на неизпълнение на задължения следва да се отхвърли като неоснователен. 39 В това отношение тя посочва, първо, че забавата при транспонирането на Директива 2019/882 във вътрешния правен ред се дължи на форсмажорни обстоятелства, а именно глобалната пандемия от COVID‑19 и последващото извънредно положение в България. Освен това положението на нестабилност и политическа криза, дължащо се на многократното разпускане на Народното събрание и на провеждането на няколко последователни парламентарни избори, също допринесло за това забавяне, причината за което не било неглижирането на процеса от страна на националната администрация. 40 Второ, Република България твърди, че изискванията за достъпност за хората с увреждания на архитектурната среда, в която се предоставят услуги, по смисъла на член 4, параграф 4 от Директива 2019/882 и приложение III към нея, били транспонирани още на 28 юни 2022 г., макар въпросните национални мерки по никакъв начин да не съдържали позоваване на тази директива. 41 Трето, тя счита, че с оглед на обстоятелството, че съгласно член 31, параграф 2 от Директива 2019/882 държавите членки са длъжни да прилагат националните разпоредби, транспониращи последната директива, едва от 28 юни 2025 г., забавата при прилагането ѝ не може да накърни полезното действие на законодателството на Съюза. Тази констатация важала и с оглед на предвидената в член 31, параграф 3 от тази директива възможност да се отложи прилагането на член 4, параграф 8 от посочената директива относно изискванията за единния европейски номер за спешни повиквания „112“ и с оглед на преходния период, посочен в член 32 от същата директива, от който Република България възнамерява да се възползва. 42 Накрая, четвърто, Република България отбелязва, че винаги е сътрудничила лоялно на Комисията, като ѝ е предоставяла информация за напредъка по транспонирането на Директива 2019/882 в националния правен ред и за трудностите, възникнали в хода на този процес. 43 В писмената си реплика Комисията припомня, на първо място, що се отнася до довода, изведен от пандемията от COVID‑19, че държавата членка винаги трябва да използва навременно аргумента за непреодолима сила и при всички случаи преди изтичането на срока, даден в мотивираното становище. В случая обаче в отговора си на мотивираното становище от 19 септември 2023 г. Република България не посочва, че забавата при транспонирането на Директива 2019/882 в националния правен ред се дължи на такова обстоятелство. Освен това Комисията счита, че Република България не е доказала, че тази пандемия ѝ е попречила да приеме в определените срокове националните мерки за транспониране, като се е ограничила до това да изложи довод с общ характер, без да уточни естеството и начина на твърдяното възпрепятстване. Освен това Комисията изтъква, че нищо не позволява да се приеме, че Република България е била засегната в по-голяма степен от посочената пандемия в сравнение с други държави членки, повечето от които са обявили пълното транспониране на тази директива. 44 На второ място, що се отнася до трудностите, причинени от политическата нестабилност в България, считано от 2021 г., Комисията припомня, че такива трудности от вътрешен характер не могат да обосноват освобождаването на държава членка от спазването на сроковете за транспониране, предвидени в дадена директива. 45 На трето място, що се отнася до довода на Република България, изведен от частичното транспониране на някои изисквания на Директива 2019/882, Комисията посочва, че след сезирането на Съда, на 22 октомври 2024 г. тази държава членка е уведомила чрез портала Thémis за две мерки за транспониране, свързани с достъпността на архитектурната среда, без обаче да представи таблица на съответствието в това отношение. Липсата на такава таблица на съответствието обаче не позволявала на Комисията да провери дали посочената държава членка действително и пълно е приложила тази директива. 46 При всички положения, след като проверява въпросните национални мерки, Комисията отбелязва, от една страна, че те се ограничават до прилагането на член 4, параграф 4 от Директива 2019/882, както и на изискванията, посочени в приложение III към нея, които имат факултативен характер, и от друга страна, че едва на етапа на писмената защита е станало ясно, че Република България е решила да транспонира тези факултативни разпоредби във вътрешния си правен ред. Освен това изискванията за достъпност, посочени в приложение III към тази директива, не били изцяло транспонирани. Дори обаче Съдът да счете, че въпреки тези обстоятелства Република България е транспонирала частично някои разпоредби от посочената директива, тази констатация би могла най-много да се отрази на преценката на предложените имуществени санкции, без обаче да доведе до отхвърляне на настоящия иск, тъй като Република България не е съобщила за никаква мярка за транспониране на същата директива в националния си правен ред преди изтичането на срока по член 31, параграф 1 от нея. 47 На четвърто място, що се отнася до довода на Република България, че забавянето на транспонирането на Директива 2019/882 във вътрешния правен ред не е оказало влияние върху полезното действие на правото на Съюза, Комисията изтъква най-напред, че липсата на транспониране на тази директива преди изтичането на определения в нея срок сама по себе си може да накърни полезното ѝ действие. 48 По-нататък, според тази институция няма никаква сигурност относно ефективното транспониране от Република България на посочената директива преди определената за нейното прилагане дата, а именно 28 юни 2025 г. 49 Накрая, Комисията уточнява, че тригодишният срок, определен в член 31, параграф 2 от Директива 2019/882 между крайния срок за транспонирането ѝ и влизането в сила на предвидените в нея изисквания, няма за цел да предостави на държавите членки допълнителен срок за транспониране на тази директива, надхвърлящ тригодишния срок, който вече е предвиден в член 31, параграф 1 от нея. Този срок бил предвиден, за да се даде възможност на държавите членки и на икономическите оператори да се подготвят за практическото прилагане на тези изисквания, и по този начин отговарял на съображения, различни от свързаните с транспонирането на посочената директива в националното право. Същите съображения се прилагали и по отношение на член 31, параграф 3, както и по отношение на преходните периоди, посочени в член 32 от същата директива. В този контекст Комисията счита, че късното транспониране на Директива 2019/882 в крайна сметка може да застраши достъпа на лицата с увреждания до продуктите и услугите, попадащи в нейното приложно поле, като ограничи тяхното пълноценно и равноправно участие в различни аспекти на социалния живот. 50 В писмената си дуплика Република България потвърждава позицията си, изложена в писмената ѝ защита, като същевременно уточнява, че проект на закон е бил разгледан и приет на първо четене от Народното събрание по време на пленарното му заседание от 12 февруари 2025 г. 51 Освен това в искането си за приемане на нови доказателства от 16 април 2025 г. тази държава членка посочва публикуването и влизането в сила на 11 април 2025 г. на закон за транспониране на Директива 2019/882 в българския правен ред, както и изпращането на Комисията същия ден на копие от този закон и на таблица на съответствието. Съображения на Съда 52 Съгласно член 31, параграф 1 от Директива 2019/882 държавите членки трябва да приемат и публикуват законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с тази директива най-късно до 28 юни 2022 г., и незабавно да съобщят на Комисията текста на тези разпоредби. Освен това съгласно член 31, параграф 4 от тази директива, когато държавите членки приемат посочените разпоредби, в тях се съдържа позоваване на споменатата директива или то се извършва при официалното им публикуване, като условията и редът на позоваване се определят от държавите членки. 53 Съгласно постоянната съдебна практика наличието на неизпълнение на задължения трябва да се преценява с оглед на положението в съответната държава членка към момента на изтичане на определения в мотивираното становище на Комисията срок и последващи промени не се вземат предвид от Съда (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 42 и цитираната съдебна практика). 54 Освен това Съдът многократно е постановявал, че държавите членки трябва при всички положения да приемат конкретен акт за транспониране на дадена директива, ако тази директива изрично предвижда задължение за тях да я посочат в текста на необходимите за транспонирането ѝ разпоредби или при официалното публикуване на въпросните разпоредби (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 34 и цитираната съдебна практика). 55 В случая на 14 юли 2023 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, с което я приканва в срок от два месеца, считано от получаването му, т.е. най-късно до 14 септември 2023 г., да се съобрази с посочените в него задължения. 56 От преписката, с която разполага Съдът, е видно, че към момента на изтичането на този срок Република България не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобрази с Директива 2019/882 в определените срокове, нито съответно е съобщила тези разпоредби на Комисията. 57 Република България обаче иска искът за установяване на неизпълнение на задължения да бъде отхвърлен, като се позовава на четири основания, изложени в точки 39—42 от настоящото решение. 58 Първо, тази държава членка изтъква по същество, че за нея е било обективно невъзможно да осигури транспонирането на Директива 2019/882 в националното си право, от една страна, поради настъпването на световната пандемия от COVID‑19 и последвалото я извънредно положение, които довели до забавяне на законодателната дейност, и от друга страна, поради политическата нестабилност, породена от многократното разпускане на Народното събрание и от провеждането на няколко последователни парламентарни избори. Според тази държава членка посочените обстоятелства, взети поотделно или заедно, представлявали случаи на непреодолима сила. 59 Що се отнася, на първо място, до довода на Република България относно пандемията от COVID‑19, важно е да се припомни, че макар понятието за непреодолима сила да не предполага абсолютната невъзможност за изпълнение на задълженията, произтичащи от правото на Съюза, все пак то изисква разглежданото неизпълнение да се дължи на извънредни, непредвидими и външни за позоваващия се на него обстоятелства, чиито последици не са могли да бъдат избегнати въпреки положената дължима грижа, като освен това позоваване на положение на непреодолима сила може да се прави само за периода, необходим за отстраняване на тези затруднения (решения от 20 март 2025 г., Комисия/България (Директива за насърчаването на чисти и енергийноефективни пътни превозни средства), C‑480/23, EU:C:2025:194, т. 61, и от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 38). 60 В това отношение, от една страна, въпреки че следва да се признае, че здравна криза с мащаба на пандемията от COVID‑19 е външно за Република България ненормално и непредвидимо събитие, това не променя факта, че тази държава членка е трябвало да действа с цялата дължима грижа, като уведоми Комисията своевременно за срещнатите трудности, поне преди изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 14 юли 2023 г. (вж. по аналогия решение от 20 март 2025 г., Комисия/България (Директива за насърчаването на чисти и енергийноефективни пътни превозни средства), C‑480/23, EU:C:2025:194, т. 62 и цитираната съдебна практика). Както обаче изтъква Комисията и без това да се оспорва от Република България, макар последната да е предоставила прогнозен график за приемането на законопроекта за прилагане на Директива 2019/882 във вътрешното право, тя все пак е пропуснала да спомене каквито и да било затруднения, свързани с пандемията от COVID‑19. 61 От друга страна, макар да е вярно, че тази пандемия се е състояла през периода на транспониране на Директива 2019/882, обхващащ времето между 27 юни 2019 г. и 28 юни 2022 г., доводът, изведен от настъпването на посочената пандемия, може само да бъде отхвърлен, тъй като не е доказано, нито дори се твърди, че тя обяснява цялото забавяне, с което тази държава членка е транспонирала посочената директива. Всъщност е безспорно, че Република България е транспонирала изцяло посочената директива едва на 11 април 2025 г., тоест повече от три години след датата, на която според тази държава членка приключва последната извънредна обстановка в България (вж. по аналогия решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 39 и 40). 62 На второ място, трябва да се отхвърли и доводът, изведен от последователните разпускания на Народното събрание и от политическата нестабилност на страната, на който Република България се позовава, за да обоснове наличието на обективна невъзможност да се изпълнят изискванията на член 31, параграф 1 от Директива 2019/882. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика държава членка не може да се позовава на разпоредби, практики или положения, съществуващи във вътрешния правен ред, за да обоснове неизпълнение на задълженията, произтичащи от правото на Съюза, каквото неизпълнение е липсата на транспониране на директива в определения срок (вж. в този смисъл решения от 20 март 2025 г., Комисия/България (Директива за насърчаването на чисти и енергийноефективни пътни превозни средства), C‑480/23, EU:C:2025:194, т. 60, и от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 42). 63 Второ, Република България твърди, че към датата на изтичане на срока, определен за транспониране на Директива 2019/882 в националното право, българското законодателство вече е съдържало изисквания за достъпност за хората с увреждания на архитектурната среда, в която се предоставят услуги, по смисъла на член 4, параграф 4 от тази директива и на приложение III към нея. 64 В това отношение е важно да се отбележи, от една страна, че както посочва Комисията и без това да се оспорва от Република България, тези мерки са били съобщени на посочената институция едва след предявяването на настоящия иск, тоест след изтичането както на срока, предвиден в член 31, параграф 1 от посочената директива, така и на срока, определен в мотивираното становище. Освен това посочените мерки не съдържат никакво позоваване на Директива 2019/882, противно на това, което изисква член 31, параграф 4 от нея, и не са придружени от таблица на съответствието, позволяваща да се идентифицират точно разпоредбите на посочената директива, които са били транспонирани в българския правен ред. 65 От друга страна, важно е да се подчертае, че съгласно член 4, параграф 4 от Директива 2019/882 в контекста на националните условия държавите членки могат да решат, че архитектурната среда, използвана от потребители на услугите, попадащи в обхвата на тази директива, трябва да съответства на изискванията за достъпност, предвидени в приложение III, така че да може да бъде използвана в максимална степен от лицата с увреждания. 66 По този начин, разглеждана в светлината на съображение 49 от Директива 2019/882, тази разпоредба предоставя само възможност на държавите членки да разширят обхвата на изискванията, предвидени в приложение III към тази директива, що се отнася до достъпността на архитектурната среда, в която се предоставят услугите. 67 Поради това прилагането във вътрешното право само на тази разпоредба не може да се счита за достатъчно, за да се приеме, че Република България е изпълнила задължението си да транспонира изцяло Директива 2019/882 в своя правен ред. 68 Следователно твърдението на тази държава членка, че към 28 юни 2022 г. националното законодателство вече е съдържало разпоредби, осигуряващи прилагането на член 4, параграф 4 от тази директива, не може да опровергае твърдението за нарушение, състоящо се в липсата на приемане и съобщаване в определения срок на всички национални мерки, необходими за транспонирането на посочената директива. 69 Трето, Република България изтъква, че забавянето при транспонирането на Директива 2019/882 в националния правен ред всъщност не се отразява върху полезното действие на тази директива, тъй като, от една страна, изискванията за достъпност се прилагат едва от 28 юни 2025 г. в съответствие с член 31, параграф 2 от посочената директива или от 28 юни 2027 г. по силата на член 31, параграф 3 от същата директива, и от друга страна, член 32 от последната предвижда преходни периоди. 70 В това отношение е важно най-напред да се уточни, че тригодишният срок между крайния срок за транспониране на Директива 2019/882 и нейното прилагане не е предназначен да предостави на държавите членки допълнителен срок за транспониране на тази директива във вътрешното право. Напротив, както посочва Комисията, този срок е бил установен, за да даде възможност на държавите членки и на съответните икономически оператори да се подготвят за практическото прилагане на предвидените в посочената директива изисквания, сред които например разработването от държавите членки, по силата на член 4, параграф 6 от нея, на насоки и инструменти, предназначени за микропредприятията, попадащи в нейното приложно поле. 71 Същото се отнася и за периода, посочен в член 31, параграф 3 от Директива 2019/882, който е факултативен и се отнася само до специфичните задължения за достъпност във връзка с повикванията към единния европейски номер за спешни повиквания „112“, посочени в член 4, параграф 8 от същата директива и в раздел V от приложение I към нея. 72 По-нататък, що се отнася до преходните периоди, предвидени в член 32 от Директива 2019/882, от съображение 101 от тази директива следва, че тези периоди са въведени, за да се даде възможност на доставчиците на услуги да разполагат с достатъчно време, за да се адаптират към изискванията за достъпност, предвидени в посочената директива, и по-специално към изискванията, съдържащи се в приложение I към нея. При това положение посоченият член 32 не може да се тълкува в смисъл, че позволява на държава членка едностранно да отлага срока, в който трябва да бъдат приети мерките за транспониране на същата директива, с които мерки тези доставчици трябва именно да могат постепенно да се съобразят. 73 Накрая, следва да се припомни, че прилагането на периодите, посочени в член 31, параграф 3 и член 32, параграф 2 от Директива 2019/882, не е автоматично, а изисква, както признава Република България, всяка държава членка да се позове на тях при приемането на националните мерки за транспониране на тази директива. Такова условие предполага тези мерки действително да са били приети и съобщени на Комисията преди изтичането на срока, предвиден в член 31, параграф 1 от посочената директива. От преписката, с която разполага Съдът, обаче не е видно Република България да е приела и съобщила за такава мярка. 74 С оглед на всички тези обстоятелства следва да се отхвърли доводът на посочената държава членка, че забавата при транспонирането на Директива 2019/882 в нейния национален правен ред изобщо не се отразява върху полезното действие на същата директива. 75 Четвърто, доводът, че Република България е предоставяла информация на Комисията за напредъка на законодателната дейност, насочена към транспонирането на посочената директива във вътрешното право, също не може да се приеме като мотив, който може да обоснове забавата при транспонирането на тази директива. Всъщност следва да се констатира, че това е просто израз на задължението за лоялно сътрудничество, прогласено в член 4, параграф 3 ДЕС, което всяка държава членка е длъжна да спазва по отношение на Съюза и неговите институции при изпълнението на техните задачи (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2025 г., Комисия/Полша (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑201/23, EU:C:2025:669, т. 64). 76 С оглед на изложените по-горе съображения следва да се констатира, че като до изтичането на определения в мотивираното становище от 14 юли 2023 г. срок не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобрази с Директива 2019/882, и съответно като не е съобщила тези разпоредби на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 31, параграф 1 от тази директива. По искането за налагане на санкция под формата на еднократно платима сума на основание член 260, параграф 3 ДФЕС Доводи на страните 77 В исковата си молба на основание член 260, параграф 3 ДФЕС Комисията предлага Република България да бъде осъдена да заплати еднократно платима сума, съответстваща на по-високата от следните две суми: – дневна сума от 2 160 евро, умножена по броя дни между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в Директива 2019/882, и деня, в който нарушението е преустановено, или, ако нарушението не е преустановено, деня, в който е постановено съдебното решение в настоящото производство, – минимална еднократно платима сума от 603 000 евро, 78 Освен това тази институция иска от Съда, в случай че твърдяното неизпълнение е продължило до датата на постановяване на съдебното решение в настоящото производство, да осъди Република България да заплаща периодична имуществена санкция в размер на 15 504 евро на ден за всеки ден забава от датата на постановяване на това съдебно решение, докато посочената държава не изпълни задълженията си в съответствие с Директива 2019/882. 79 Както обаче бе посочено в точка 31 от настоящото решение, след приемането на българския закон за транспониране на Директива 2019/882 и влизането му в сила на 11 април 2025 г., Комисията уведомява Съда с писмо от 22 май 2025 г., че оттегля искането си Република България да бъде осъдена да заплати периодична имуществена санкция. 80 Със същото писмо Комисията изменя исканията си за налагане на санкция под формата на еднократно платима сума, като на това основание иска да бъде наложено плащането на сума в размер на 2 196 720 евро, чиито общи принципи и метод на изчисляване продължават да се основават на съобщението от 2023 г. 81 Така Комисията посочва, че тази имуществена санкция трябва да се определи в зависимост от тежестта на нарушението, неговата продължителност и необходимостта да се гарантира възпиращият ефект на санкцията. 82 Що се отнася, на първо място, до тежестта на нарушението, Комисията отбелязва, че съгласно съобщението от 2023 г. тя се определя с коефициент между 1 и 20. В това отношение тя припомня, че съгласно практиката на Съда задължението за приемане на национални мерки за осигуряване на пълното транспониране на директива и задължението за съобщаване на тези мерки на Комисията представляват съществени задължения на държавите членки за гарантиране на пълната ефективност на правото на Съюза и че следователно неизпълнението на тези задължения трябва да се разглежда като несъмнено тежко нарушение (решение от 29 февруари 2024 г., Комисия/Ирландия (Аудио-визуални медийни услуги), C‑679/22, EU:C:2024:178, т. 75). 83 В случая Комисията подчертава, че Директива 2019/882 е от основно значение за осигуряването на хармонизирани изисквания за достъпност за някои основни продукти и услуги, като по този начин се премахват и предотвратяват пречките пред тяхното свободно движение. 84 В това отношение тя поддържа, че липсата на транспониране на тази директива от държава членка засяга както обществените, така и частните интереси. На първо място, това би довело до трайно фрагментиране на пазара на Съюза поради продължаващите различия в изискванията за достъпност в рамките на ЕС в ущърб, както на икономическите оператори, така и на потребителите, особено на хората с увреждания и възрастните хора. Освен това посоченото положение би могло да допринесе за засилване на социалното изключване на последните. По-нататък, подобна липса на транспониране би поставила предприятията, установени в държавите членки, които са транспонирали посочената директива, в по-неблагоприятно положение в сравнение с предприятията, извършващи дейност в държави членки, които не са я транспонирали, тъй като спрямо последните не се прилагат същите изисквания за достъпност. Накрая, липсата на насоки относно въпросните изисквания и липсата на съгласуваност при предлагането на продукти и предоставянето на услуги в държавите членки биха оказали особено отрицателно въздействие върху МСП и микропредприятията, попадащи в обхвата на същата директива, поради липсата на ресурси и експертен опит в областта на достъпността в сравнение с по-големите икономически оператори. 85 Според тази институция тези съображения могат да обосноват прилагането на коефициент за тежест 10. 86 На второ място, що се отнася до продължителността на нарушението, Комисията припомня, че съгласно точка 3.3 от съобщението от 2023 г. коефициентът за продължителност се изразява като множител между 1 и 3. Той се изчислява при ставка от 0,10 на месец забава, считано от деня, следващ изтичането на срока за транспониране на съответната директива, в случая 29 юни 2022 г., и продължава до датата, на която Комисията е решила да сезира Съда, а именно, както е посочено в точка 28 от настоящото решение, 25 юли 2024 г. Така, тъй като в случая продължителността на нарушението е 24 месеца, коефициентът за продължителност се определя на 2,4. 87 Що се отнася, на трето и последно място, до възпиращия ефект на имуществената санкция, Комисията отбелязва, че той варира в зависимост от платежоспособността на държавите членки, изразена чрез фактора „n“. В това отношение тя припомня, че съобщението от 2023 г. определя метода за изчисляване на този фактор, две трети от който се основава на БВП на държавите членки, а една трета — на тяхното население. Макар да съзнава, че в решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346), Съдът поставя под въпрос демографския критерий, въз основа на който се изчислява факторът „n“, Комисията посочва, че все пак продължава да се основава на този метод в очакване на резултата от оценката на последиците от това решение и на евентуалните изменения, които може да бъдат направени в посочената методология. Поради това тя отбелязва, че съгласно точка 3 от приложение I към съобщението от 2023 г., актуализирано през 2024 г., приложимият за Република България фактор „n“ е определен на 0,20. 88 Доколкото еднократно платимата сума надвишава минималната еднократно платима сума, приложима за Република България, която възлиза на 603 000 евро, в съответствие с актуализацията от 2024 г. на данните в съобщението от 2023 г., Комисията предлага еднократно платимата сума да се изчисли като резултат от следните елементи: актуализиран фиксиран размер на еднократно платимата сума (1 080 EUR) x фактор за тежест (10) х фактор „n“ (0,20), което води до сума в размер на 2 160 евро на ден. 89 След като е уведомена, че Република България е приела Закона за транспониране на Директива 2019/882 в своя правен ред, Комисията изменя исканията си, като предлага дневната сума да се умножи по 1 017 дни, съответстващи на броя на дните между деня, следващ изтичането на срока за транспониране на тази директива, тоест 29 юни 2022 г., и деня на преустановяване на нарушението, тоест 11 април 2025 г. Поради това тя иска от Съда да осъди Република България да заплати еднократно платима сума в размер на 2 196 720 евро. 90 Република България моли Съда да отхвърли искането за финансова санкция, или при условията на евентуалност — да намали до минимум размера на исканата еднократно платима сума. 91 Първо, тази държава членка счита по същество, че предложеният размер е непропорционален и че в случая прилагането на коефициент за тежест 10 не е обосновано, тъй като Комисията приложила автоматично този коефициент въз основа на съобщението от 2023 г., като пропуснала да вземе предвид редица определящи обстоятелства. 92 В това отношение Република България отбелязва най-напред, че в решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346), Съдът вече е постановил, че Комисията не може автоматично да прилага един и същ коефициент за тежест във всички случаи на липса на пълно транспониране на директива, независимо от конкретните обстоятелства във всеки отделен случай и конкретните последици от установеното неизпълнение на задължения за частните и обществените интереси, които могат да варират не само между различните държави членки, но и в зависимост от нормативното съдържание на нетранспонираната директива. 93 По-нататък, Комисията пропуснала да вземе предвид факта, че Република България е оказала пълно сътрудничество на Комисията по време на цялата досъдебна процедура. Ако обаче в точка 3.2.1.1 от съобщението от 2023 г. се посочва, че липсата на пълно сътрудничество представлява утежняващо обстоятелство, наличието на пълно сътрудничество следвало да се приеме за обстоятелство, обосноваващо определянето на по-нисък размер на коефициент за тежест. 94 Накрая, що се отнася до последиците от нарушението за частните и обществените интереси, Комисията само се позовала на чисто хипотетични последици, докато интересите на гражданите, които се ползват от права, произтичащи от Директива 2019/882, не били засегнати, тъй като държавите членки са длъжни да прилагат националните разпоредби за изпълнение на тази директива едва от 28 юни 2025 г., или дори по-късно съгласно член 31, параграф 3 и член 32 от посочената директива. 95 Второ, Република България припомня, че в решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346), Съдът поставя под въпрос изчислението на фактора „n“, възприето от Комисията в приложение на съобщението от 2023 г., доколкото този фактор отчасти се основава на демографски критерий. Следователно Комисията неправилно определила стойност от 0,20 за този фактор. 96 Трето, тази държава членка поддържа, че е била изправена пред форсмажорни обстоятелства, който факт според нея следва да бъде отчетен при определянето на размера на еднократно платимата сума. Съображения на Съда – По прилагането на член 260, параграф 3 ДФЕС 97 Член 260, параграф 3, първа алинея ДФЕС предвижда, че когато сезира Съда с иск по силата на член 258 ДФЕС, тъй като счита, че съответната държава членка не е изпълнила задължението си да съобщи за мерките за транспониране на директива, приета съгласно определена законодателна процедура, Комисията може, ако счете за уместно, да определи размера на еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция, която съответната държава трябва да заплати, и която според нея е съобразена с обстоятелствата. Съгласно втора алинея от посочения член 260, параграф 3, ако установи, че има неизпълнение на горепосоченото задължение, Съдът може да наложи на тази държава членка да заплати еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция в рамките на размера, определен от Комисията, като задължението за плащане влиза в сила на датата, определена в решението на Съда. 98 След като, видно от точка 76 от настоящото решение, е установено че към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 14 юли 2023 г., Република България нито е приела, нито съответно е съобщила на Комисията законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за транспонирането във вътрешното ѝ право на разпоредбите на Директива 2019/882, така установеното неизпълнение на задължения попада в приложното поле на член 260, параграф 3 ДФЕС. 99 Следва впрочем да се припомни, че целта, преследвана с механизма по член 260, параграф 3 ДФЕС, е не само да се насърчат държавите членки в най-кратък срок да преустановят неизпълнение, което при липсата на такава разпоредба вероятно би продължило, но и да се облекчи и ускори процедурата по налагане на имуществени санкции в случаите на неизпълнение на задължението за съобщаване на националната мярка за транспониране на директива, приета в съответствие със законодателната процедура (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 71 и цитираната съдебна практика). 100 За постигането на тази цел член 260, параграф 3 ДФЕС предвижда налагането на имуществена санкция под формата на еднократно платима сума или на периодична имуществена санкция. 101 Осъждането да се заплати еднократна сума почива на преценката какви са последиците за частните и обществените интереси от това, че съответната държава членка не е изпълнила задълженията си, особено когато неизпълнението е продължило дълъг период от време (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 73 и цитираната съдебна практика). 102 В това отношение Комисията трябва да мотивира естеството и размера на исканата имуществена санкция, като взема предвид насоките, които е приела, например в своите съобщения, и които, макар да не обвързват Съда, допринасят за гарантирането на прозрачността, на предвидимостта и на правната сигурност в дейността ѝ (вж. в този смисъл решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 74 и цитираната съдебна практика). 103 В случая Комисията се основава на съобщението от 2023 г., актуализирано през 2024 г., за да обоснове искането за осъждане на Република България да заплати еднократно платима сума, както и за да определи нейния размер. – По целесъобразността да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума 104 Що се отнася до целесъобразността да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума, Съдът е длъжен по всяко дело в зависимост от обстоятелствата по случая, с който е сезиран, както и в зависимост от степента на убеждаване и възпиране, която той счита за необходима, да определи подходящи имуществени санкции с цел по-специално да предотврати повторни нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 76 и цитираната съдебна практика). 105 В настоящия случай следва да се приеме, че макар Република България да е сътрудничила на службите на Комисията през досъдебната процедура и да им е предоставяла информация за причините, поради които е била възпрепятствана да осигури транспонирането на Директива 2019/882 във вътрешното право, правната и фактическата страна на установеното неизпълнение на задължения, и по-точно това, че към момента на изтичането на определения в мотивираното становище срок и дори към датата на предявяване на иска за установяване на неизпълнение на задължения не са съобщени никакви мерки за транспонирането на тази директива, показва, че за да може наистина да се предотврати повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на тези в случая, е необходима възпираща мярка като налагането на санкция под формата на еднократно платима сума (вж. по аналогия решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 77 и цитираната съдебна практика). 106 Тъй като Република България не е изтъкнала никакво конкретно основание, което да обоснове отхвърлянето на искането за налагане на санкция под формата на еднократно платима сума, на тази държава членка следва да бъде наложена санкция под формата на такава еднократно платима сума. – По размера на еднократно платимата сума 107 Съгласно член 260, параграф 3 ДФЕС единствено Съдът е компетентен да налага имуществена санкция на държава членка. В производствата по тази разпоредба обаче Съдът разполага само с ограничено право на преценка, тъй като, ако установи неизпълнение, той е обвързан от предложенията на Комисията, що се отнася до естеството на имуществената санкция, която може да наложи, и пределния ѝ размер (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 76 и цитираната съдебна практика). 108 Следва да се отбележи, че при упражняването на правото си на преценка, което в това отношение е ограничено от предложенията на Комисията, Съдът следва да определи размера на еднократно платимата сума — допустима съгласно член 260, параграф 3 ДФЕС санкция за държавата членка — по такъв начин, че той да бъде, от една страна, съобразен с обстоятелствата, а от друга страна, съразмерен на извършеното нарушение. Сред релевантните фактори в това отношение са по-конкретно обстоятелства като тежестта на установеното неизпълнение на задължения, периодът, през който то продължава, и платежоспособността на съответната държава членка (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 77 и цитираната съдебна практика). 109 В рамките на това право на преценка насоки като съобщенията на Комисията, които прогласяват като индикативни правила математически променливи, не обвързват Съда, но допринасят за гарантиране на прозрачността, предвидимостта и правната сигурност в дейността на самата Комисия, когато тази институция прави предложения до Съда (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 78 и цитираната съдебна практика). 110 Що се отнася, на първо място, до тежестта на установеното неизпълнение на задължения, следва да се припомни, че задължението за приемане на разпоредби за осигуряване на пълното транспониране на директива и задължението за съобщаването им на Комисията представляват съществени задължения на държавите членки за гарантиране на пълната ефективност на правото на Съюза и че следователно неизпълнението на тези задължения трябва да се разглежда като несъмнено тежко нарушение (решения от 29 февруари 2024 г., Комисия/Ирландия (Аудио-визуални медийни услуги), C‑679/22, EU:C:2024:178, т. 75, и от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 79). 111 Съдът обаче е постановил, че автоматичното прилагане на един и същ коефициент за тежест във всички случаи на липса на пълно транспониране на директива и съответно на неуведомяване за мерките за транспониране на тази директива по необходимост е пречка за съобразяването на размера на имуществените санкции с обстоятелствата, характеризиращи нарушението, и за налагането на пропорционални санкции. По-специално, като презумира, че нарушението на задължението за съобщаване на мерките за транспониране на директива трябва да се счита за нарушение с една и съща тежест, независимо от конкретната директива, Комисията не е в състояние да съобрази имуществените санкции в зависимост от последиците от неизпълнението на това задължение за частните и обществените интереси, както предвижда точка 3.2.2 от съобщението от 2023 г. (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 80 и цитираната съдебна практика). 112 Вследствие на това Комисията не може да се освободи от задължението си да преценява във всяка държава членка и за всеки конкретен случай последиците от установеното нарушение за частните и обществените интереси, просто като автоматично приложи коефициент за тежест при определянето на имуществените санкции, отчитайки евентуалните смекчаващи или утежняващи обстоятелства (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива относно упражняването на авторското право, приложимо за определени онлайн предавания), C‑198/23, EU:C:2025:331, т. 80 и цитираната съдебна практика). 113 В случая, за да се прецени тежестта на разглежданото неизпълнение на задължения, следва да вземе предвид съдържанието на Директива 2019/882 и последиците, които липсата на транспониране на тази директива има за частните и обществените интереси. 114 В това отношение следва да се подчертае, че както следва от член 1 във връзка със съображения 1, 2, 5—8 и 104 от посочената директива, тази директива има за цел да допринесе за доброто функциониране на вътрешния пазар, като сближи националните разпоредби на държавите членки по отношение на изискванията за достъпност за хората с увреждания, приложими за определени продукти и услуги. Същата директива има за цел по-специално да премахне и предотврати пречките, които са породени от различаващите се изисквания за достъпност в държавите членки, възпрепятстват свободното движение на продуктите и услугите, накърняват конкурентоспособността и водят до допълнителни разходи, които трябва да понесат по-специално потребителите. От тази перспектива в съответствие с член 4 от нея Директива 2019/882 задължава държавите членки да гарантират, че в сроковете, определени в тази директива, икономическите оператори предлагат на пазара само продуктите и услугите, посочени в член 2 от нея, които отговарят на изискванията за достъпност, установени в приложение I към посочената директива. Освен това в глави III и IV от същата директива се установяват подробни задължения, които тези икономически оператори трябва да спазват съответно по отношение на продуктите и на предоставянето на услуги. 115 Освен това, както следва от съображения 3, 13, 15 и 16 от Директива 2019/882, тя има за цел и да установи общи правила на равнището на Съюза, за да улесни прилагането на Конвенцията на ООН, по която Съюзът е страна от 21 януари 2011 г. и която всички държави членки са ратифицирали. В съответствие с изискванията, произтичащи от посочената конвенция, тази директива има за цел да се приемат подходящи мерки на равнището на Съюза, за да се гарантира на тези лица равен достъп с останалите до физическата среда на живеене, до транспорта, информацията и комуникациите, включително до информационните и комуникационните системи и технологии и до всички останали удобства и услуги, отворени или предназначени за широката общественост. Освен това, както се подчертава в съображения 3 и 103 от посочената директива, чрез подобряване на достъпа на хората с увреждания до основни продукти и услуги, които са насочени към техните конкретни потребности, същата директива допринася за постигане на целта да се гарантира пълно зачитане на правата на хората с увреждания да се ползват равноправно от мерки, които осигуряват тяхната автономност, социалната и професионалната им интеграция и участието им в живота на общността, както и за насърчаване на прилагането по-специално на членове 21 и 26 от Хартата. 116 От това следва, както правилно изтъква Комисията, че липсата на транспониране на Директива 2019/882 от държава членка може да запази фрагментираността на вътрешния пазар на Съюза поради продължаващите различия в изискванията за достъпност за голям брой продукти и услуги, пуснати на пазара в държавите членки, в ущърб както на икономическите оператори, така и на хората с увреждания. 117 Следователно неприемането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за транспонирането на тази директива, е несъмнено тежко. 118 Този извод не може да бъде поставен под въпрос от довода на Република България, че държавите членки били длъжни да прилагат разпоредбите за изпълнение на посочената директива едва от 28 юни 2025 г. най-рано, така че интересите на гражданите не били засегнати. Всъщност липсата на транспониране на същата директива към момента на изтичане на срока, определен в член 31, параграф 1 от нея, е довело неизбежно до лишаване на икономическите оператори, които предлагат или възнамеряват да предлагат на пазара в България продукти и/или услуги, попадащи в обхвата на Директива 2019/882, от правото да се ползват от целия период до 28 юни 2025 г., за да адаптират своите продукти и/или услуги към новите изисквания за достъпност за хората с увреждания. 119 Освен това, противно на поддържаното от Република България, фактът, че последната е оказала пълно сътрудничество на Комисията по време на цялата досъдебна процедура, като ѝ е предоставяла информация за състоянието и напредъка на законодателната дейност по законопроекта за транспониране на Директива 2019/882 в националния правен ред, не може да представлява смекчаващо обстоятелство при преценката на тежестта на неизпълнението на задължения. Всъщност, от една страна, както бе констатирано в точка 75 от настоящото решение, това сътрудничество е просто израз на задължението за лоялно сътрудничество, което всяка държава членка има по отношение на изпълнението от Съюза и неговите институции на техните задачи в съответствие с член 4, параграф 3 ДЕС. От друга страна, посоченото сътрудничество не се характеризира със стъпки, свидетелстващи за намерението на Република България в най-кратък срок да изпълни задълженията, произтичащи от тази директива, така че то не може да бъде взето предвид като смекчаващо обстоятелство (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 98). 120 На второ място, що се отнася до продължителността на нарушението, следва да се припомни, че по принцип тя трябва да се изчислява с оглед на момента, в който Съдът преценява фактите, а не на момента, в който последният е сезиран от Комисията, като тази преценка на фактите трябва да се смята за извършвана към датата на приключване на производството (решение от 22 януари 2026 г., Комисия/България (Директива за енергията от възобновяеми източници), C‑206/23, EU:C:2026:40, т. 126 и цитираната съдебна практика). 121 Що се отнася, по-нататък, до началото на периода, вземан предвид при определянето на размера на еднократно платимата сума, Съдът е постановявал, че меродавната дата за изчисляването на продължителността на разглежданото неизпълнение е не датата, на която изтича срокът, определен в мотивираното становище, а датата, на която изтича срокът за транспониране, предвиден във въпросната директива (решение от 22 януари 2026 г., Комисия/България (Директива за енергията от възобновяеми източници), C‑206/23, EU:C:2026:40, т. 127 и цитираната съдебна практика). 122 В случая е безспорно, че към момента на изтичане на предвидения в член 31, параграф 1 от Директива 2019/882 срок за транспониране, а именно 28 юни 2022 г., Република България не е приела необходимите законови, подзаконови или административни разпоредби, за да осигури транспонирането на тази директива във вътрешното право, и съответно не е съобщила тези разпоредби на Комисията. 123 Както е видно от преписката, с която разполага Съдът, на 11 април 2025 г. Република България е транспонирала изцяло Директива 2019/882. Следователно разглежданото неизпълнение на задължения е продължило 1 017 дни. 124 На трето и последно място, що се отнася до платежоспособността на Република България, от съдебната практика следва, че — без да се засяга възможността Комисията да предлага финансови санкции, които се основават на множество критерии, за да може по-специално да се запази разумно разграничаване между различните държави членки — за да се прецени платежоспособността на съответната държава членка и да се определят достатъчно възпиращи и пропорционални санкции, така че наистина да се предотврати повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая, като решаващ фактор трябва да се вземе предвид БВП на тази държава (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 95 и цитираната съдебна практика). 125 В това отношение Съдът многократно е постановявал, че следва да се вземат предвид актуалните данни за БВП на държавата членка към датата, на която Съдът разглежда фактите (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 96 и цитираната съдебна практика). 126 Що се отнася до фактора „n“, за който се приема, че представлява платежоспособността на съответната държава членка спрямо платежоспособността на другите държави членки, както посочва Република България, Съдът вече е постановил, че в метода за изчисляване на този фактор Комисията не следва да включва отчитането на демографски критерий според предвидените в точки 3.4 и 4.2 от съобщението от 2023 г. ред и условия (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 97 и цитираната съдебна практика). 127 С оглед на посочените по-горе съображения и предвид правото на преценка, признато на Съда в член 260, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че когато налага санкция под формата на еднократно платимата сума, Съдът не може да определя надвишаващ посочения от Комисията размер, следва да се приеме, че за да се предотврати наистина повторението на нарушения, аналогични на произтичащото от неспазването на член 31, параграф 1 от Директива 2019/882 и засягащи пълната ефективност на правото на Съюза, е необходимо да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума, която да бъде в размер на 1 500 000 евро. По съдебните разноски 128 Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Съгласно член 141, параграф 1 от същия правилник страна, която направи отказ от иск или оттегли иск или жалба, се осъжда да заплати съдебните разноски, ако това е било поискано от другата страна в писменото ѝ становище по отказа или оттеглянето. Параграф 2 от този член обаче предвижда, че по искане на страната, която направи отказ от иск или оттегли иск или жалба, съдебните разноски се понасят от другата страна, ако нейното поведение оправдава това. Накрая, съгласно параграф 4 от същия член, ако не е направено искане относно съдебните разноски, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски. 129 В случая Комисията наистина е направила искане за осъждането на Република България и е констатирано соченото неизпълнение на задължения, но същевременно тази институция частично е оттеглила своя иск, без да поиска изрично тази държава членка да понесе съдебните разноски във връзка с разглеждания иск. 130 Следва обаче да се отбележи, че частичното оттегляне на иска на Комисията е резултат от поведението на Република България, която е приела всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за да се съобрази с Директива 2019/882, и ги е съобщила на Комисията едва след предявяването на разглеждания в настоящото дело иск, и че именно поради това поведение искането на тази институция за осъждането на посочената държава членка да заплаща периодична имуществена санкция е останало без предмет и Комисията го е оттеглила. 131 При тези обстоятелства, тъй като освен това не е възможно да се направи релевантно разграничение между съдебните разноски във връзка с неизпълнението на задължения, констатирано в точка 76 от настоящото решение, и съдебните разноски във връзка с частичното оттегляне на иска на Комисията, следва да се постанови Република България да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Комисията. По изложените съображения Съдът (девети състав) реши: 1) Като до изтичането на срока, определен в мотивираното становище на Европейската комисия от 14 юли 2023 г., не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобрази с Директива (ЕС) 2019/882 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за изискванията за достъпност на продукти и услуги, и съответно като не е съобщила тези разпоредби на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 31, параграф 1 от тази директива. 2) Осъжда Република България да заплати на Европейската комисия еднократно платима сума в размер на 1 500 000 евро. 3) Осъжда Република България да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Европейската комисия. Condinanzi Jääskinen Frendo Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 19 март 2026 година. Секретар Председател на състава A. Calot Escobar M. Condinanzi * Език на производството: български.