Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1920-11-10

munen til og underStGttede Falnilien. men en- saa-
dan afsides Alpeby er sely fattig og kan like g-
We ret meget. ia, havde Wendelins endda ypret
bosatte den ct Par Timers Vel derfra liggende
BY, der blomstrede meget hurtigt op. 0g ad den
Landeyei hyis Anleg hayde kostet Wendelin Ii
vet, kom M Folk rejsende fra fierne Lande, og
de gay mango Penge nd for at BIO Byen ct Par
Sommermaaneder. Man hayde opdaeet Ell Sund-
hedsbrond, we'd hyilken Mennesker segte .Helbre-
delse, saa skulde den udmarkede, kraftiee Ape
luft gore Resten. ia, til den By kom der man
&c PENCE ak, hvilken udmprket Fortieneste
kunde Adolf like have haft. hvis han havde vac
refs arbejdsdygtig; overall anlagdes Eeje, Kdre-
yeje og Spadserestier; thi de fremmede Wide spad-
sere, o. de s6gte dcres Glpde paa de 9reone En-
g, oyer hvilke Snebiergene straalede, og j de bru-
sende Yandfald og lie stille S6er fhdt omlsring.
0gsaa I'll .Elendigheden" efk Harakaberne. % DE
fandt denne Klippedal, gcnnem hvilken Bpkken
styrtede Yildt Lob, underskon OF romantist. ia,
den, som nu hayde stprke Arme. IAN kunde for
tiene noget.
,Moaer," trostede Adolf, mar blot Lise.
Marie og Hans biver lidt aldre. saa kan de arbei-
de, og ii skal da like lide Nod de har allerede
loyet mig det.'
Der var god Aand B6rnene. Hyem hayde mon
fremkaldt DEM Den enc oyerb6d den anden Kpr-
lighed, og GLADDEN. var stor. da de kunde give
Moderen lidt, som de hayde ~fortient we'd at srl-
ge Bar og Blomster.
ssaaledes hjelper Gud os ,tedse paany, sag
d Adolf glad.
Moderen nikkede, Ina blagede nu mindre
end for og raadforte sig endog ON alt med den
unyttige Adolf en- fremmed MATTE npsten tro,
at hun hayde Respekt for ham. l hyert Fald var
vel Fattigdom, men like, Ufred draget ind den
lille stue, som Wendelins beboede. Il
o. dog kunde Diet like blive yed at gaa l
Lpngden. Trods den st6rste sparsommelighed, og
skant Adolf mangcn Aften gik b~elsnlten og de
andre halysultne i Seng, Wide Diet dog blive end
nu yerre til Winter. Den arme Krobling kunde TX
Ike folde sine Handler til Bon, men hans Hjerte
raabte uoph6rligt til Gud ON Hjelp o%verfor
sin Moder var han dog altid uforsagt.
In Dag skinnede Solen saa yarmt og godt,
Adolf ~log sir ned paa Bpnken udenfor Stuen han
hayde faaet som Gave flere Ark hyidt Papir, han
toe ct frem med Foden og skod to stene hen, som
skulde fastholde Diet; siden satte han Blyanten
mellem Taerne og tegnedc at Hjertens lyst. Han
tegnede Prydelser, som man plejede at anbringe
paa Epsene, Diet var cfter hans gamle Larers Mo
deller, og de lignede dssc. Pludselig hdrte han
nogen we'd Side naf sig, to Damer stod og saa for
undrede paa den selsomme Tegner.
,,Gaar denne Vel til ,,Elendigheden"2'
spurgte den enc omsider.
Adolf sprang op og svarede ia, denne Gang
SIT forer lige dertil."
Men hyorledes err Diet m%uligt7" spurgte den
anden Dame, som omsider havde betragtet hans
Arbejde, at De kan tegne med Foden2 Har De
yirkelig tegnet dissc Billcder paa den Maade?'
Adolf sagde ia, og de fremmede kunde like
noksom forundre sig, da han nu tegnede ct lille
Billede for 0jnene af dem. Sligt hayde de end
nn aldrig oplevet. og Wide like have troet Diet,
hyis de like havdc set Diet"
,Og," sagde den enc Dame tdyende, vii pe
like selge os ct af Billederneg".
Selgel bet havde Adolf aldrig tenkt paa
thi ingen havde nogen Sinde sat Pris paa dem.
Srlgel Han Wilde lige til at sige: Tag dem kun,
jeg skal intet have for dem, . men sa tenkte han
paa Moderen og de smaa og tilf9jede t6vende
vii De maaske give mig noget for eetY"
,,Hvor meget skal Diet koste7"
Den stakkels Yngling blev blodred. Da gJorde
Damen Ende paa Sagen, idet hun rakte ham en-
Mont og sagde yEr dette nokY'
Nok9 Ak, deraf kunde de jo allie leve ct
Par Dage. Leye af Diet, som han, han selv, havde
%fortjent De %fremmede var allerede borte, og end
nu sad han stille med M9nten paa Kneerne, han
havde selv ~fortjent den, og maaske - maaske
kunde han tjene endnu mere. Var Diet den Hjelp
han saa lgnge havde tigget omY Kom den saa me-
get st6rre og h~erligere, end han nogen Sinde hav-
de haabet9 Ingen Almisse, men Fortjenehte, Gud
vidste, hvor surt de Penge var fortiente. Og han
Ion rfa11o1c Fora 0to1a KrdhIinp 1ap kuu hqVd(