Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1920-12-08

VII 1ldhsch MY OmSIynee,
saa lad din Engel synge:
Dit Barn err gent Herrens Fred.
Jens Holm, der var kommet ind, uden Kir-
slime havoc bem@rket det, r5mmede sig ct Par
Gange, ligesom ham like kunde komme paa Gled
med, hyad han Wide sige. Endelig brod Diet nd at
ham: uH6r, Kristine, naar ieg skal sige he min
%oprigtige Mening, saa synes jeg like saa over.
dreven godt ON dette her. bet er godt nok, at
en- maa holde sig til Vorherre, men saadan at
gaa smart Bedr9velse, som man var til Begrav-
else liver Dag, og smart synge Salmer, som var
du Kirke, Diet err for mig at synes lovlig meget
az det code. HIM. Jeg we'd like, hvad der er gaaet
af dig, Kristine, og hyad tror du, Jens vii sige,
naar han MI kommer hjem til Jul2" Kirstine,
som havde standset sit Arbeide, gik nu hen til
Faderen og tog hans Hand: ,,Fader, kan du
huske Mors sidste Dage? bet we'd jeg, du kan, for
Diet har du saa tit taIt ON du har saa tit for
talt, hvor glad hun var blevet; oq du kan ogsaa
huske, at hun bad til Gud for os. hun bad med
egne Ord, like efter Salmebogen. hun bad ON. at
Vi MATTE komme til Jesus med allie wore Synder.
Fader, Diet er det der er sket med mic, jeg er kom-
met til Jesus med allie mine Synder, og M tror
jeg, at Jesus VII fore mig bjem til sig og Nor
-taderen var beveget, men rystede dog paa
Hoyedet o. sagde: gJeg forstaar Diet like, Kir-
slime; men pas paa, Diet like gaar for vidtl Pas
paa din Forstand! Husk paa, hyad der STAIR vor
Bprnelnrdom ,,Hvad jeg siden skal Verden Tide.
lad mig, 0 Gud, beholde min Forstand!' Men lad
os nu tale IN noget andet. ON fjorten Dage kom.
mer Jens hjem Juleferien, og jcg har saa tenkt
paa, at vi skal have J~ulegilde 4de Juledag, Ung.
glide naturligviS med Spill og Dams oppe Stor-
stuen. M bare op med Humoret, lille Kristine,
lad os endelig blive we'd Diet gamle, Diet har yor
Fedre kunnet leve paa, Diet kan Vi ogsaal''
Kirstine gledede sig til julien. Hun hayde
saa mcget at samtale med Jens ON, men hun var
meget sp@ndt paa at Sc, ON han kunde forstaa
hende, forstaa den Glade, der fyldte hendes
Hierte. Hun forestillede sig ofte, hyorledes hun
Wide tage hans Hand og sige ham, at der var
lnoget, der var stGrre end alt andet paa Jord. og
Diet var at have Fred med Gud, og Diet faar man
ferst, naar man larer at tro paa Jesus som sin
Frelser. Mon han Wide forstaa hende, eller Wide
Diet gaa, som Diet gik med hendes Fader.
Naar hun saalcdes kom til at tfenke, kunde
der snige sig en- Frgt ind hendes IIjerte og
%form9rke hendes Haab men da fix hun altid
frost Bon til Jesus OF we'd at lese Bibelen,
der mere og msre bley hende en- Kilde, hyoraf
hun este frost og Kraft til Troens daglige Ramp
og strid.
Men da Jens endelig kom hjem, og den Time,
hun havde yentet saa lange efter og sat saa store
Forhaabninger til, kom, og hun sad alene med
ham M6r1ningen, da var Diet, som ON alt dct
meget, hun hayde at sige ham, var helt borte,
hun kunde like finde Ord for sine Tanker o.
Fplelser. Og Jcns, som han da kunde tale ON alt
Diet, ham hayde opIevet de to Maaneder! Begej-
stringen lyste I'D af hans m9rke, k6nne 0jne.
,Jeg har SOVIET hele min Ungdom bort, og derfor
yidste jeg like, hvad stort og herligt der er i
Verden, Naturen, Menneskeliyet og i de store
Aanders Digterverden. Og Unedommen her i
Galtrum Sogn soyer ogsaa. bet er Oplysning, der
mangler. Gid Vi, kere Kristine, kunde vere med
til at v9kke den og aabne dens 0jne for alt Diet
store og skonne. Jeg har i den sidste It'd
tankt paa, at Diet er s|kammeligt, at du like kan
komme paa H9jskole til Sommer; men Diet kan
du 10 like godt, da vi skal overtage Garden den
If6rste April" - Kirstine sad stille, hun syntes,
DIET hun havdc at sige, blev helt borte for hende.
Oyerfor al den Neltalenhed blew hun helt STUN.
blev saa beklemt ON Hjertet. bet var
deiligt at hore paa alt sammen, men der m~anglede
Inoget, som hun like kunde undyere. Men saa
Ifoldede hun sine Hender og sendte en- stille Bon
op til Gud ON Kraft og Mod. Jens havde holt op
at tale, han sad og saa paa hende. Hvor var hun
i Grunden smuk, hvor var hendes DINE dybe og
varme, og saa denne lidt v~emodige Mildhed, der
j den sidste It'd altid laa over henes Ansigt, Diet
hayde mere end en- Gang forundret ham. M
lagde han sin Arm omkring hendes Liv og drog
hende ind til sig: yKerligheden er dog Diet, der
II - -