Auttaja. [volume] (Ironwood, Mich.) 1906-19??, 1915-02-04

VlIiOAliiiCh iuPCoA " oooAAio1ooii
iloitsemaan ia tanssimaan, pax
kasipa jo Urpokin sen itse make
maan. Rowan juopottelemisen
perasta perkele olisi jo vienyt
saaliinsa, vaan mikas sen est?
Lukijamme, huOmaamme pi-
an, luomme vaan pikku silmayk-
sen tuonne v%anhempien kotiin.
Stella naemme isan ia aidin alma
polvistuneena kaikkivaltiaan Ju-
malan odessa, ia rukoilevan ar
moa tuon kurjan poikansa puo-
lesta, eta Han avaisi heidan
poikansa silmat viela nakemaan
taalla armon ajassa ia kaanty-
maan pois pahalta tieltansa. Pie
nintakaan toivoa eli nayttanyt O..
levan lapsestaan vanhemmilleen.
Sc oil t%ykkanaan heidat unhoit-
tanut, vakijuomat hurmasi han
ta yota ia paivaa. Hanen katen-
sd ia jalkansa rupesivat vapise-
maan han tunsi outoa hivutus-
ia rinnassaan, voimanSa tunsi
han vahenevan. Usein paatti
han ia lupasi lakata nauttimasta
vakijuomia. Kauan eli tue lu-
paus kestAnyt, Sc tuli alma riko-
tuksi. Asian vakavuutta ensin
eli han tuntenut. Eraana sunnun-
ti-aamuna l0ysi han itsensa E.
raan kapakan takahuoneen per-
mannolta, liiallisen vakijuomain
nauttimisen vaikutuksesta slime
nukkuneena, viinan ia vilun run.
telemana, vapisi han kokonaan.
Jasenet eli tahtonee tenaa totella
haltijaansa, eika tahtonut omin
neuvoinsa yl0s paasta. Kovien
ponnistelujen perasta paasi han
vihdoinkin liikkeelle. Muisti. taas
rikkoneensa itsensa tekemat lu-
paukset. Kammolla han katseli
likaisia ia haisevia kylman kappa
kan s~opukoita. Ensikerran
murtui nyt hanen sydamensa.
Isan ia aidin varoitukset MUS
tuivat nyt mieleen. Katkerasti
valittaen kaveli han edes ia ia
kaisin kylmalla sementti lattial-
la. Kuoleman pelko rupesi an
ka, c.sti ahdistamaan. Rintansa
tunsi entiSta k~ipeammaksi, tus-
kin saattoi vapadsti hengittaa.
Rukoilemaan text nyt Iaielensa,
vaan kova epausko sal sen este.
tyksi. Vihollinen kuiskasi sen
olevan turhaa, silla Jumala on nj
mesikin jo pois pyyhkinyt ella
man kirjoista. Epatoivoisena
Urpo riensi ovea kohden men
nakseen raitista ilmaa hengitta-
maan. Kaveltyaan katolilaisen
kirkon obi, ilmaisi kellot juhlal-
lisesti kalliin lepopaivan kun
niaksi ensimaisia kaikujaan. Ur-
pom korvista tuntuivat ne Juma-
Ian tuomion jylisevilta aanilta.
Tuntui kun olisi maxim vapis-
suit hanen jalkainsa ALA ia tab
tonut niella hanet maan sisaan.
Sydan pelvosta jyskytti, tuskan
hiki valui pitkin poskia. Arka
vaikeroiminen kuului: vol minua,
vol minua, kun olen murtanut o.
man sieluni, ia ruumiini myrkyt-
tanyt. Glen juossut kaikki per-
keleen huvitukset. Y0t ia paivat
Glen sta palvellut. Glen hyljan-
nyt minun Jumalani ia Jumalan
asettamat maalliset vanhempani.
Mahdotoin on synteini paljous,
jotka ovat nyt minun silmaini
odessa.
Raskain askelin kaveli nyt Ur-
DO ruokatalonsa portaista sisaan
ia suoraan kaveli nukkumahuo-
neeseensa. Tuskallisena viskausi
sankyynsa, ajatusten valtaama-
ma omantuntonsa soimaamana
rupesi han ajattelemaan kulu-
nutta aikaansa. Vienolan Urpo,
ennen min hilpea ia nuoruutta
uhkuva, isan ia aidin maallisen
omen ito; nyt synnin ia perke-
leen repelema irvikuva. Ennen
iloitsin onnellisessa kodissa van
hempaini vaalimana, nyt kiemur-
telen perkeleen viekottelemana,
tulisen helvetin partaalla. Lob
dutusta en- mistaan l0yta, lisa ia
att ovat kaukana. Ehka surun
ia murheen rasittamina aikoja
sitten hautaan jo lasketut. En-
vol kellekaan ajatuksiani uskoa,