Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1912-06-07
r Q x Y
Fortalling fra Indiana at
EDWARD EGGLESToN.
Oversat. af Z. G.
(Fortsat.)
ENOGTYVENDE KAPITEL.
Fortsat.)
~ENOGTYVENDE KAPITEL.
En- Sommerstorm.

SIN Ald0dgSmaQt OF nddf man CT ONefIfBI OS sui
ten og ~nedtrykt, saa synes Diet yarste NEST sand
synligt. bet stod klart for ham, at Roxy og Mark
var forlovede eller saa godt som forlovede. Han
Han var glad over like at have truffet Roxy HEM
me, da han var derhenne, efter at we're vendt til
bage fra sin Skovvandring.
Hvad Bonamy Wide med en- Kone, eller hvor-
dan han tpnkte sig at fors9rge hende paa sin Wild
gale Reise ill Texas, kunde han like ~forestille sig.
Men hele Planen med at udsende en- livig ung
4uand uden teologisk Uddannelse paa Mission var
var ligefrem latterlig for hans 6stamerikanske
0pfattelse.
0stamerika havde han omtrent t@nkt sig In
diana som den yderste Grense mod Hedenskabet.
Men nu udsendte Indianafolkene en- Missioner ! Diet
yderste Mgrke udenfor. Han var personlig slet
like Wis paa, at Bonomy var omvendt. Men
Spergsmaalet ON den Fortred, han mulig kunde
volde Bonamy, var like Diet, der nu optog ham.
Dels af Samvittighedsfuldhed, dels af Modl9s-
he'd. dels af EN- FSlelse at Forurettelse og dels at
saaret Stolthed besluttede han en- Gang for allie at
afgsre Sagen. For en- Mand, der er want til at
handle h%gefrem og uden 0msveb, er enhver OPP
%snttelse, al Spekuleren frem og tilbage og ale
indviklede Grunde en- Skarsild.
En- tract og forpint Menneskesjel griber SOM
me Tider Diet NEST fortviylede Middel for at slippe
nd af Bekymringerne. Ligefrem og absolut Ellen
dighed er tidt bedre end engstelig Foryentning.
Kroklokken ringede allerede til Aftensmad, da
Rastor Whitaker aabnede den hvide Laage og gik
7 op ad Grusgangen til Lectures Hus. Han spiste
sin Aftensmad med Graadighed og Tavshed.
Da Lefaure bemgrkede, at Diet var trykkende
hedt, og at Diet saa nd til Torden, hSrte Whitaker
kun Slutningen af Satningen som han havde en-
ubestemt Felelse af matte vere henvendt til ham.
Va ba", sagde han, idet han brugte en- 9st-
amerikansk Vending, der l9d alt andet end h9figt.
Verten gentog sin ~Bemerkning on Vejret og
Whitaker, hvis OpmRrksomhed allerede var langt
borte, tog sig tilstrekkelig sammen til at svare, at
han ,troede Diet nok' og spiste videre.
bet Brev han skrev hin lumre Aftenstund, var
en- ligefrem og uforklaret Tilbagekalden at hans
Egteskabstilbud
Whitaker forseglede Diet og gk nd. Aftenhim-
len var allerede overtrukken az EN- sort Sky, som
steg op fra Vest. Smaa S~tSvskyer rejste sig og
hyirvlede sig rundt. Den lumre Luft forberedte
sig til Diet kommende Regnskyl we'd nerv9se SAM
mentrekninger.
Men den unge Priest ansede like andre Skyer
end den hans eget Hjerte. Han skyndte sig af
sted Diet tiltagende Merke forbi ct Par gamle
Svejtserhuse, forbi ct stor, hyidt Hus, der NEST
! lgnede en- Lade og plejede at blive kaldt Diet hyide
'Nsiot. bet var blevet bygget af en- rig Kebmand,
Am siden var gaaet fallit. Derpaa gk han tvRrs
over de aabne Marker, til han naaede Hovedgaden,
og standsede like, for han havde ladet Brevet falde
j Postkassen.
Han havde nappe yendt sig ON, for der l9d ct
voldsomt Tordenbrag. Blesten og Regnen tog void
somt fat og Diet bley ravende m9rkt.
bet var kun med megen M9je, at Whitaker
langt ON lenge g~ennemblsdt naaede sit Vgrelse.
Blastens Wide og u~regelmassige Susen og Rusken
Vinduet, Regnens tunge Fald paa Taget og Regn-
vandets Plasken Tagrenderne var en- stormfuld
og underlig Harmoni med Prestens urolige Felel-
ser.
Tilsdst faldt den trette Mand i S9vn og SOY
trygt. Da han ~vaagnede i den graa Dagning, var
Stormen forbi. Man kunde Sc dens Spor. Der laa
afbrudte Creme hist og her. Vejene var oversv9m-
mede med Vandpytter og Grgfterne var fulde. Men
Lnften var klar og frisk. Whitaker aabnede sit
Vindu og saa paa de f6rste Solstraaler, mems de
farvede de graa Skyer guile og RIDE og lyste som en-
pvlden STRIDE hen over Flodens B0lger.
bet er en- dejig Morgen", sagde han til
Twonnet. da hun kom nd i Garden og trak en-
spand Wand op af Brenden. rStormen har renset
Luften'.
Der var noget hans egne Ord som gjorde ham
eodt. Igennem den uklare, s~mertehge Sorg, som
han fslte, kom nu en- taknemlig F9else af Befriel-
&c og Haabet ON endelig SER.
Han var taknemlig. For en- Gangs Skyld und-
lod han sin Morgenben. Man trgnger aldrig saa
Idt til B9nnens Form, som naar Hjertet %strsmmer
/ over af Andagt.
Men ~aligevel var der endnu efter Maaneders