Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1912-10-18

It'd g9r, naar han opdager, at en- Mand og endog-
saa en- Elsker kun har en- meget famlende Forstaa-
else af ct Kvindehjerte.
Da han Ell It'd ~forgeves havde ventet paa, at
|Twonnet skulde komme tilbage, rejste han sig og
gik OPP paa sit eget Verelse. Men han blew mere Og
mere urolig. 10 mere han forstod, at han havde saa-
ret hende, des mere iVrig var han efter at bede
hende on Forladelse. Wide hun aldrig komme ned
paa Svalen mere Efter en- It'd, h6rte han hendes
Moders og Bgrnenes Stemmer i F%orstuen, og hans
L~ejlighed til at erklere sig var borte. Han satte
sig ned we'd Vinduet under Gavlvinduet og pr9yede
paa at gatte, hyorfor hun lod til at bliye former
met, men Diet lykkedes ham like bedre, end Diet
.s@dyanlig plejer at lykkes for Mend i sligo Til
falde. Han huskede pludselig paa den Gang, Twon-
net havde rant efter ham med Papirskugler; han
saa OPP imod Kvistvinduet og saa hendes Hand
knuget fast ON Vinduesposten, en- rask Indskydel-
Sc greb ham. ,Twonnet!.' raabte han med den
Glade, som en- f~orsigtig Mand f6ler, naar han
~pludselig kaster al Forsigtigheden i CADET paa
Hvalerne.
Hun svarede kun ,,her," hviket galder for at
vere en- ufin Talemaade, men hun saa like nd.
Whitaker havde altid haft den Skik sine Drenge-
lege, at gore meget f~orsigtige Beyegelser og saa
%pludselig til sidst vinde Spillet we'd ct Kraftgreb,
som altid forbavsede dem, der kendte hans sed-
vanlige Forsigtghed. NJ drillede Twonnets Til
bageholdenhed ham, og han reeves med af sin gamle
Driftighed.
,Jeg kommer derop, Twonnet", sagde han.
Hanventede ct 0jebIk. Haanden toges tilbage
fra Vinduesposten, men intet Ord forb6G ham at
komme. Han gik I'D til Trappen, som han aldrig
for havde betraadt. "a han kom derop, fandt han
Kyistkammeret ganske ~um9bleret med Undtagelse
af ct Par trebenede Stole og andre M9bler, der
var sat af Vejen. Men henne we'd Vinduet, hvor
Twonnet hayde sin Duke, og hvor hun Snug var
blevet we'd at vare Barn l@nge efter, at hun var
bleven for voksen til at tilstaa sin Lyst til barnlige
.Lege, var der anbragt to gamle Stole, ct Stykke
.Kludet9ppe, en- Stump at ct gammelt Spell paa en-
Kasse, som var vendt med Bunden / Vejret for at
~forestille ct Skrivebord, en- Dukkeseng og andet
Leget@j. Twonnet havde i den senere It'd NEST
overladt Stedet til sine yngre S9skende, men hun
tyede dog endnu, naar hun var bedr6vet, OPP til sit
Gavlvindue. Whitaker fandt hende siddenoe midi
j dette underlige M9blement paa Gulvet med An
sigtet vendt fra Lyset, som kastede ct Skier over
hendes bruno KrGler. Hun sagde like ct eneste
Ord, da han f~orsigtigt kom n@rmere, mems han
bukkede sig under Hanebjelkerne. Men da han
kom nermere, saa han, at hun havde gredt. Der
var nu after en- stor Hemmelighed. Hvorfor skal
en- Kvinde grede? Glad eler bedr6vet, forn9jet
eller argerlig, elskende eller hadende; hvorfor ia
ger en- Kvinde dog altid sin Tilflugt til denne enc
ste Udvej for al RSrelse.
Da Whitaker prGvede paa at s@tte sig ned
paa en- af Stolene, saa han ct Clint at Diet gamle
Lune i hendes Dine, og da den bedrageriske Stol
CAV efter og kastede ham ned paa Gulvet, forstod
han Meningen med hendes Smil.
bet er for slemt af mig, Hr. Whitaker, sag
de hun, alt linens hun 10. ,,Jeg burde have sagt
Dem Diet, men Diet var saa morsomt at Sc Dem fall
de ned"
Lidte f~orbl9ffet samlede Whitaker sig selv OPP
og satte Stolen hen ct Horne, mems han tenkte,
at hun sikkert havde sat den frem til ham. Saa
f~orsggte han ogsaa at s@tte sig ned paa Gulyet
idet han gjorde en- meget daarlig Figur som en-
Mand, der like er oplart Observation-Disclosures,
er Wis paa we'd ct saadant Fors9g. Til sidst kOm han
til at ligge en- halv knelende Sitting foran hem
de. Men var hans legemlige Sitting kejtet, saa var
hans aandelige Diet like mindre. Han var Anslgt
ill Ansigt med en- munter, ~drilagtig ung Pige, som
desuden var en- intelligent og klog Kvinde, og som
havde varet hans f%ortrolige hans Kerlighedshi-
storie for 3 Aar siden. Han havde for saa vidt
slet ingen B~estemmelse taget. Han vidste, at han
elskede hende, lige saa drilagtig som hun var, end
sk9nt hun gjorde Mar ad ham og aldeles havde
sat hans Vardighed overstyr we'd Hjelp af en-
Stol med brekkede Ben, som hun koldblodig havde
stillet an til at fange ham j. Han havde slet intet
at sige, men han MATTE sige noget. Naturligvis be-
gyndte han under disse Omstendigheder fra den
gale Ende. Efter at have vunden ldt It'd we'd at
tale ON hendes L~egeplads og dens 1ndretning sagde