Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-03-18

stighed, han for sy1ftes at savne. Sproget flSd nu rask
fra hans Leber. Han MATTE klemme sin Arm tenn
melig sterkt ON den skgnne og han syntes saaledes
at kunne trodse den oprsrte Natur. ,,Herligtl gud-
dommeligtr ' udbrgd han ,,ja, De har Ret, Sig
nora Deres Adria er en- lunefuld Havfrudronning,
lige saa stolt og ophgjet sin Vrede som yndig og
henriyende sin Mildhed. Hgr hvad en- rejsende
Landsmand af mig her en- Gang bar sagt ON hende!'
Han oversatte nu pa temmelig forstaaligt Italiensl
nogle Strofer af ct dansk Digit, han tankte paa, me
dens han u~vilkaarlig sammenblandede Skildringen al
den adriatiske Havfrue med den skgnne Italienerinde.
hvis Arm ber9rte hans Bryst og bragte enhver af hans
Nerver til at sitre.
I Skildringen af den dejlige Havfrue, med den
s~vanehvide Barn og Diet himmelblaa Balte, nevnede
han dog ogsaa hendes sSgrSnne Locker -
Fly! gr6nne Haar Diet maa vare stygtl' = al
br9d Fioribella ham ,men biv vedl jeg maa ende-
Zig hgre, hvorledes vor skSnne Natur kan vere ~opfattet
af en- Nordbor'
Trods Uvejret vedblev Anton med b~egejstret R9ss
at gengive hin Skildring af Dronningen fra Dybet, der
smart vugger sin Beundrer og indluller hans Sjal
milde Dr6mme smart vakker ham med Wide Dr9n
sit vrede Lune.
Fioribella nikkede til Beskrivelsen af Diet stille, store
Natursyn, de nylig havde set
"Pantheonskuplen,
HvevIer med Verdner Dybet,
.Hvor under Foden
Tindre de himmelske Stjerner, naar Havfruen
danser"-
Men vedblev Anton og saa I'D over Diet OPP
rgrte Hav
,,Nu hun henfarer med Lys paa de voksende B6lger,
Hever med Latter Stormen
Skingrende Stemme
Synger ON Dybets Pallads af Dgdningeknokler."
HUI neil Diet er altfor nordisk- uhyggeligtP
afbr6d Fioribella ham igen .hvad skal vi med de
fele D9dningeben dette storartede Forbud paa en-
Verdens Undergoing? = Her vii Vi like tenke paa den
fatale Dsd og vor uskgnne Opl6sning, men kun paa Diet
stolte ~oplSftende selv UndergangenP'
Medens hun talte, var Diet imidlertid, som den op-
r9rte Natur havde udraset og skiftet Lune. Uvejret
var ophgrt; Maanen skinnede after mildt og roligt paa
de sagte murrende B9lger lette Florskyer flagrede
den forbi, og Diet sidste Lynglimt henfor Horizonten
som ct Kornmod.
bet er forbi" sagde Spontani og drog Vejret
let. Man merkede nu ogsaa fSrst, at baade Skibsfolk
og Passagerer havde veret f~orferdede og kun ODDS
stille af Skrak. Man herte mango glade og livlige
Udbrud, deriblandt ogsaa ct Par lystige danske Ord
af Magnus og Ferdinand, der havde siddet stille paa
deres Tov og set paa Uvejret, men nu after lagde sig
til Hvne.
Den afbrudte Stilhed paa Dekket indtraadte igen.
Anton stod endnu paa samme Sted med Fioribella we'd
sin Arm. LAD mig oplSse den ldt for sterke Dis
sonants min Landsmands Sang med dens egen Slut
nings-Accord p sagde han ,den passer netop til
den nye forwarding, Deres Havfrue nu wiser sig II
,,Lune kun var Diet og sp6g. Ell Snekken hun knuser-
Mild hun den skyder mod Kysten,
Mems hun med Stormen
Flygter hvirvlende Sky og blinker ! ~Lynglans."
,Nu ia! den store Natur-D issonants er 10 vrkelig
opl9st p sagde Fioribella. = ,Fru Adrias Lune hr
dog angrebet mig lidt." Hun var bleven bleg. Hendes
yndige Hoved sank ned pa Antons Skulder, og han
MATTE gribe hende ON Diet smalle Liv for at holde
hende opreist. Min Gud! hun bliver a~fmegtigr' =
sagde han.
bet har intet at betyder' = sagde Broderen =
,,hendes Nerver er noget fine, og, min kere unge Venr'
= tilfpjede han med en- Blanding af Tysk og Dansk.
= ,Deres altfor poetiske Nerverelse med SAINT Deres
Dgdningeknokler har maaske ogsaa angrebet hende
noget." Han hjalp MI Anton med at fore hende hen til
Kahyttrappen. Der overtog han enc Omsorgen for
hende. Hun kastede endnu ct Blk til Anton, der
Triangle ham belt igennem Sjelen, idet hun, med noget
svag, men yndig Stemme takkede ham og, med 0jnene
halv skjulte af de hilsende Fingre, onskede ham ,,den
lyksaligste Nat.