Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-08-12
Ssanos6p60rnene.
AT B.. S. Ingemann
NYTIDS-ROMAN | FIRE DELE.
(Fortsat.)

vendte sig til ham og de andre politiserende Herrer med
eet stille Smil. ,Siden vi dog like kan afvise Tidens
statsborgerlige Betenkeligheder" sagde hun ,selv
paa denne Aften, der dog har mer at betyde, en- halvnit-
tende Aarhundreders Statsomveltninger saa lad mig
dog Diet mindste, paa Poesiens Vegne, bemerke, at dens
Aand fordrer sin Plads saa vel i Nutid som Fremtid,
naar der skal komme noget ~aandeigt stort I'D af de stsr-
ste ydre Verdensbevegeser2 bet passer 10 ogsaa til
Deres m~ythiske Allegori'' tilfejede hun. ,,Saa
vidt jeg mindes Mythen ON Deres kommende Friheds-
helt = jeg har nu CLIENT, hvad han hedder : Some
ssnnen af den ~ulykkelige Sisyphus, saa er Diet ogsaa kun
Paa P Pegasus, han er Stand til at bestride c m az
ra-Uhyret."
DE hr Ret, Grevindel ' = udbr9d Sundby, og|
hans Blk tindrede = linen der maa en- edel k~vindelig
Aand til at drag Mendnes Sind ind den Livspoes,
der kan bringe S~kenheden tilbage i Tidsaandernes
Ramp, selv naar Retfardigheden synes at flygte."
: Sundby tav og fadt Tanker.
bet er Skebne altsammen, mine Herrerf' =
sagde Englanderen = Jog hvem vii sperge ON Skeb-
mems Berettigelse2 ALE vor lids Lykkej@gere fra
Mezzni til den lille Korporals Genferd er kun Duk-
ker Skebnens Hand men farlige nok kan sligo Duk-
ker blve, til Skebnen bliyer ked af Legen og slaar dem
/ Stykker,
nP.... Void baader med Skebnen og Politik-
ken der har vi wore Solo-Sangerinder p = udbr6d nu
Grew Magnus. Han var lsbet til Deren og kom straks
efter ind med Vilhelmine og Lise. Hans S9ster g1k dem
med Glade i Mode. De gik nu smart allie til Kapellet, og
og Kancerten ~begyndte.
den fjerneste Krog af Kapellet havde to bonde-
kledte Mend taget Plads. bet var JSrgen Hensekrem-
mer og Hans Litsenbroder. Karen havde sat sig paa
Fattigblokken i Gangen, we'd deres Side. Nogle Skridt
fra dem stod EN- temmelig ung Mand en- blaa Kappe,
som han sv9bte tat ON sin smalle Skikkelse og derived
nesten skjulte sit Ansigt. bet var Anton, der, efter At
tale med Sundby, var kommen ind ad en- SidedSr til Ka-
pellet og endnu like 9nskede at kendes af nogen.
Bet var endnu like ganske lykkedes ham, uagtet
allie Sundays Forestillinger, at overvinde sin indre Ufred
med sig selv og Verden, sksnt han adskillige Gange
havde udlet sit Tungsind som Daarskab. Mar verden
gk ham imod hans Barndom, kunde han undertiden
faa en- u~maadelig Lyst til at f orsvinde e.. Han kunde
<da opsege den msrkeste og NEST skjulte Afkrog Fattig-
huset, som oftest ct lille Sandskur under Loftstrappen,
hvor han hele Timer kunde sidde og hyde sin Verdens-
foragt og sin Fortyivlelse Ro. Men som oftest fordrede
Lvligheden ham dog smart sin Ret. Han blev inderlig
ked at at we're ~tungsindig og sprang da gerne syngende
I'd at Sandskuret, iser naar rngen havde bekymret sig
ON hans Griller og beklaget hans formentlige Ulykke.
Denns Gang havde hans Forvildelse af Verden og hans
Tungsind vnret af en- a~lvorligere Natur, og Ensomheden
havde veret ham velgerende. M lengtes han dog efter
Diet Menneskelfv, han ligesom var bleyen sky og fremmed
= - $1,000 N0HO~hhN nun IA dfd ndn
hort og kendt den kere Mosters Stemme og set hende
sidde paa Fattigblokken we'd Siden af hendes Mand og
Hans Litsenbroder. Han havde gjort EN- uvilkaarlig Be
vagelse og varet nar we'd at styrte sig deres Arme;
men Diet sammeb egyndte Musikken. Allies Opmark-
somhed var nu henvendt paa den herlige I~ndledning til
Julekantaten. - Anton gjorde Void pa sig selv og
nejedes med at trede nogle Skridt namere til den kare
Grippe, medens han skjulte sit Ansigt lidt mel med
Kappefligen. Han gledede sig nu ret we'd at bemarke
det Indtrk, Muskken gjorde paa disse jeyne, kereMen-
nesker, og hsre de Smaabemerkninger, de af og til hvi-
skede til hverandre.
Den egentlige J%ulehymne indlededes yer eft musikalsk
Natmaleri og ct Slags ,,Oratorium". Sangmusikken deri
begyndte med ct dempet Kor. Det o~pfordrede Alverden
til stille Beskuelse af den store, hellige Nat, der after
: pprandt over Jorden med de STEINER, der havede set
Verdensfrelseren som Menneskebarn, paa ModerensArm
| hin fattige Vraa, hvorfra Diet st9rste Himmellys var
udgaaetoyer Alverden.
AK jar = hviskede Karen til sin Mand war
den Nat like kommen, var Diet aldrig blevet lys Dag /
wore Sjele."
,Det var netop, hyad jeg tenkte, Karenr' sva-
rede J9rgen - ,deri striker Diet; Diet er like alene julie
grsden, vi skal glede os over Aften, hvor god den saa
var men" -
,,Men naar vi spilIer Trekort pm Ebleskiver, -
hviskede Hans - ,saa kan vi nu lie at den Onde Saa-
dan kan han nu like mer spille med os ON wore Sjele"
III stille med m, Hansf hviskede Karen
= ,naar man snakker ON ham, err han sjelden langt
borte."