Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-06-03
SYTTENDE KAPITEL.

var Diet gamle venlige Fo1hold mellem Anton Knudsen
og de unge Grever Hog aldeles kommet tilbage. Mag
nus og Ferdinand havde like vidst, hvor kerlige de
Wide wise sig imod ham, og deres felles Omhu for
Sundby forenede dem inderligere. Der var intet Spor
tilbage den unge Kunstners Sind af den krenkede
F9lelse, hvormed han nm Fomiddagen havde forladt
dem. Sundby hayde ogsaa visit ham megen Kerlighed.
Der var desuagtet ct stille Tungsind udbredt over An
tons Ansigt, som han ~forgeves s9gte at skjule.. Han
hayde lovet at bringe dem allie tire tilbage med sig til
Spontanis, hvor Fioribella havde foranstaltet en- lille
Fest.
Alt var indrettet paa Diet nydeligste i Hotellet. De
fire Caster blev modtaget af Fioribella og hendes Bro
der med en- Duet, som de artige Ssskende udf9rte i
Kostume. Den var valgt af en- Opera. De fremtraadte
som Oberon og Titania og tvis,edes ON, hvem der af
fire ber0mmelige Helte, som kommer tilbage fra en-
stor SER, fortrinsvis skal hedres, som den st6rste, og
prydes med den Krans, Alfedronningen har bundet.
Hun og Oberon kappes Ber6mmelser over deres Ynd-
linger. Oberon priser ~fornemmelig to ridderlige Gre
yer af f~yrstelig Bryd, der er ligesaa udmerkede we'd de-
res Tapperhed, som we'd deres Vid og Skarpsindighed
af disse foretrekker han dog den, der har Diet stgrste
Hoved og den drabeligste Skikkelse ~tilligemed Diet aller-
fortreffeligste Hjerte. Der spillede ct flint, lisigt Smil
ON Spontanis smalle Leber, idet han, under de kunstige
Rullader, nu greb Kransen fra sin Sssters Hand og
a1i 49, 'ON&IN P%a Wv hSiiu ouii
herren nikkede godmodig og rakte sit store Hoved frem.
Men Fioribella ~snappede Kransen fra sin Broder med
ct s~kalkagtigt Nix og nermede sig til sundby og An
ton; hun priste sine Yndlings-Ridde som ,Lerdom-
mems og Kunstens ypperste Heroer', hvorpaa hun skilte
den dobbelte Krans ad, saa den blev til tvende, og be-
kransede dem begge, med den yndigste Alfedronning-
Hilsen. Hun rakte derpaa de unge Grever en- lille del
Zig Bouket hver. Den, hun CAV Magnus, %plyndrede hun
fra Haarprydelsen under sit flagrende Titaniasl6r. Den,
hun rakte Ferdinand, havde hun baaret we'd sit Bryst.
Hun ledsagede ale Gaverne med skelmske og udtryks-
fulde Blk, der like forfejlede deres Indtryk paa de
hadrede Caster og Spontani klappede.
Aftenen gk hen under den livligste og NEST af-
veksende Underholdning. Flammebjergets krstnede
Guddomsnektar som Spontani kaldte den = og de
yppige Sydfrugter havde oplivet dem allie. Anton hav-
de ogsaa gledet dem med sin Sang; men Diet vemodige
Udtryk hans Ansigt var like forsvundet, og underti-
den havde Sundby bemerket en- hemmelig Bitterhed j
hans Miner, naar han besang Karlighedens og Kunst-
nerlivets Lyksalighed. Han 10 og spegte dog ogsaa, men
der var noget deri, der erindrede ON den gamle Profes-
sor, mar han var sit tungsindigste Lune.
Da endelig Sundby og de unge Grever temmelig
slide forlod deres artige Vert og den i~ndtagende Vert
indie, som Alfedronningens Kostume syntes at have for
vandlet til en- virkelig Fe, fulgte Anton dem til deres
Hotel St. Luciagaden. Han gk helt OPP ad Trappen
med dem. ,,Jeg oliver her Natp' sagde han og bad
Opvarteren skaffe ham ct Soveverelse. ,Gaar du
like straks til Ro, saa oliver jeg nu lidt hos digr' =
sagde han til Sundby. Han sagde Godnat til Greverne
og gk med den aldre Ven ind paa hans verelse.
,,Det er sidste Gang for lang lid maaske sid
ste Gang paa denne Lykkekugle jeg har en- fortrolig
Time med digl' : sagde han og kastede sig paa en-
Stol, da Opvarteren havde sat Lysene paa Bordet og
forladt Verelset. II Morgen spiller jeg min sidste
Narrerolle her. Jeg gaar da formodentlig ~beklappet og
bekranset / Seng, for neste Morgen at forbade denne
Overkulturens raadne Halvkugle. Skal jeg blive til ct
sandt naturligt Menneske, maa jeg til Frihedens Land,
hvor enhver kun gelder for, hyad han er hvor en-
stor, frisk Natur endnu lever"
- spurgte Sundby. DE er nu vel smart allie udryd-
dede af de edle Sejrherrer, der har tilranet sig deres
Verdensdel. Saa vidt jeg kender de amerikanske Til
stande, VII du nok der finde stor Dygtighed i Erhverv
og megen politisk U~dvikling allie Vegne, men neppe
noget hsiere aandeligt Liv og mer Sans for Kunst, end
/ den Kulturens og Historiens gamle Vugge, du nu
din Forstemthed lader haant om."
Anton tv og ststtede Haanden mod sin Kind.
sundby saite sig we'd hans Side, greb hans mat nedhnn-
glad we'd, at du endnu dog vii hsre ct fortroligt Ord af
mig. for du forlader os. Der err noget gaaet Stykker
/ dig. Du er Ufred med dig selv. Du liderl = Jeg
saa Diet paa dig straks forieden Aften ST. Carlo, trods
nj den Hrder og ale de Kranse, du overvrldedes med
- og leg skal sigc dig, hvad du lider az Han
hoIdi indie OF syn,es dog betnnkelig we'd, hvad han Wide
sigc.
NM - sagde Anton OF tog Haanden fra Kinden