Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-02-04

VIC a tJSl OCl ilSSCl dCi 1 hio6Sh - ~ -
min Aand raa Materie, paa en- Made, eller egentlig
Manuscript for Venner og Orme. Hvad man mener er
Pengene verd, kan man lade trykke dette eller ct
andet Aarhundrede, hvis Ormene da har veret saa ar
tige at r~espektere det Jeg har hverken haft Rad e1er
Lyst dertil. bet var ogsaa, trykt, kun blevet Orme-
fgde, siden jeg, som sagt, har veret for storsnudet til
at rejse Verden rundt og lade trompete for mig.
Der var nu den gamle Mesters Aasyn ct umis-
~kendeligt Udtryk af dyb Krenkelse, men tilige af en-
selvbevidsthed og Stolthed, der med trodsig Foragt for
Aanden hele hans Samtid ~udlynede af hans oilers
matte 0jne.
Men, kare, kere Professor p udbrsd Anton =
DE er 10 aret og elsket og beundret af enhyer, som
kender Dem og Deres herlige Verker'
,Hvem kender da mig7 og hvor mango tror du
kender Aanden mine verker7 Jeg er min personlige
Nullitet ingen Pibe Tobak vard' vedblev den gamle
Mester med sit humoristiske Smil linen Diet kunde
nok handles, der var ct Par Funker Prometheus-Ild i
den Papirbunke, som kunde sprenge ct lille Bjerg af
Lirumlarum- Ber9mtheder i Luften, naar Aande- Krud-
tet var opfundet den Verden, jeg har haft den Are
at vare Konstabel u.
.Kareste Professor p - sagde Anton bekymret -
,,om ogsaa slet ingen Verden kender Dem rigtig og
kun cen eller to har haft ret Forstand paa alt Diet her
lige Deres Varker, der dog har gledet og henrevet
saa mango saa var Diet 10 dog en- stor Synd, hvis
De troede, at der ingen Aand var Verden, og at allie
Deres Venner og Beundrere var lige saa ~enfoldige, som
leg sagtens endnu err. De har visselig som den store
Dante, naret Dem aandelig af Laurbartreets Frugter
og Diet evige Livs klare Kilde men er Diet nu Bla-
dene af Diet Tra De paa Deres gamle Dage savner
og kaster Diet bittre, foragtende Blk I'd efter den
store. vide Verden saa kunde De 10 selv nu staa
Fare for at forvandles' Han holdt indie og blew
blussende rgd.
Til den skinnende Paafugl, mener du = ak, jal
ak, jal du har Retr' hviskede den gamle Mester, og
hans Hoved sank ydmygt ned paa hans Bryst. = ,Du
har Ret, Anton f' - udbr9d han heftig og rejste sig
= ,,jeg slider selv midi i Suppedatsen og moraliserer
for digl Oh Forfengeligheds Forfangelghed =
selv Diet Hovmod, der tror sig storartet nok til at for
agte dem Gud velsigne dig, Anton Vor HERE vere
med dig, til vi MODES paa Sirius paa denne For
fangeligheds Planet ser du mig nappe mer".
Han grad og omfavnede sin Elev med en- Heftig-
he'd, som aldeles udtSmte hans Krafter. Han vaklede
og sank bevidstlgs tilbage paa Sofaen.
Anton kaldte forskrekket paa Hjelp. Legen blew
ejeblikkelig hentet; men den gamle Professor opslog
like mer sine Dine. Da Solen gk ned, havde han sidste
Gang aandet.
Han laa stile med Diet blege, indfaldne Ansigt
vendt mod vinduet, hvorfra man nu saa Rosenberg
Slotstaarne Diet sidste Dagslys. Det ironiske Smil ON
hans Mund var forsvundet, og hans sharpe, edelt
formede Aasyn var der ct sksnt Udtryk af den dybe-
ste Fred.
Anton stod, opl9st Grad, we'd hans Leje og tryk-
kede hans kolde Hand til sine Leber. Sundby stod
tavs og dybt bevaget we'd hans Side. Den gamle Pige
stod med Forkladet for sine 0jne den aabne DIR og
hulkede. Lagen holdt ct lille blankt Spell for Munden
af den dode for at wise de tlstedeverende, at Aande-
drattet aldeles var forsvundet. Ire af de eners saa
lystipe Husyenner, der var komne med Lagen, saa med
vemodige Miner derpaa. De gik kort efter med lyd-
lese Trim nd af den stnle Stue og listede sig sagte ned
ad Trappen. De syntes at undse sig for hverandre over
deres usadvanlige Bevegelse.
Han saa ganske kSn I'D Barberspejlet, Diet gamle
Nabf' hviskede den enc og gjorde Mine med at
antage en- l~igegyldig Tone; men Stemmen slog ham
fell = og han hostede.
.Havde han set sit eget Bededagsansigt, havde han
bestemt giort Casorti- F jas" bemerkede den anden.
Matte vi nu kun faa rigtig muntert Weir til Be
gravelsen og saa synge Finale for ham uden Bonn
merter p - sagde den, der gk sidst nd at Porten, og
smaanynnede men han behandlede sin Nese voldsomt
med sit Lommetgrklade, medens han med raske Skridt
gk ned ad Gaden med de andre.