Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-09-16

Da man we'd Diet store, ~folkelige Anden-Dags-Bryl-
up paa HSgholm havde drukketAntons og LisesSkaal,
som GREY Magnus havde udbragt med en- fyndig Tale
paa SEEKS Ord, rejste Magister Ster sig og fejede nogle
h9jtdelige Ord dertil sine gamle, nu salige Foreldres
Navn. Deres kerlige Aander, sagde han, gledede sig
nu visit med ham og Vilhelmine over deres elskede
P~leiebarns og den unge, h9jt begavede Mands Lykke,
som en- Gang havde varet hans kereste Discipel.
Anton fslte sig gennemtrengt af acknowledged
for al den Rigdom af Glade, Fred og Velsignelse, der
var udstrsmmet til ham og Lise fra Diet uudtemmelige
Karlighedsveld saa mango trofaste Sjele. Han tankte
baade paa de dgde og de levende, og hvad han kun
troede at kunne ~udtrykke, som han fSlte Diet, Toner,
s6gte han nu dog ogsaa at give Luft Ord. Han nav-
nede Diet b~etydelige Indtryk, hine erverdige Gamles
Liv og Personlighed, selv we'd deres Tilverelse alene
og gennem andre, havde haft paa ham, og han glemte
like, hvad de drebte, erlige Melerfolk havde gjort
for ham og Lise. Han erindrede de ~markellge Dage,
han havde oplevet med Grew Magnus og hans Broder,
saa vel som hvor megtigt Sundby og Grevinde Camilla
havde indviklet paa hans indre Liv. Hans Hjerte strSm-
mede over af Acknowledged og Glade, idet han talte
til Kyng, til Vilhelmine og til Ster, hvem han lykSn-
skede til hans nylige Ansettelse som Sogneprest Lun-
deby, og han gledede sig nu we'd at have set Diet FIRE.
dens og Karlighedens Fristed, midi / Diet uroligt be-
vegede Verdensliv, som dette de v~elsignede Gamles
jem altid havde veret og nu fremdeles Wide blive.
Han hilsede og ttkkede for sin Lykke like blot sine
nmrmeste Venner - hvorved han nikkede til Hans
Lisenbroder og Lises Foreldre men hele Diet Folk
og Diet Fadreland, som var Diet hans Stolthed og Glade
at tilhSre. Han takkede enhver trofast Landsmand, der
med Dad, Ord eller med Tanke, havde bidraget til at
beware Diet Aandens Liv, der med Guds Hjelp aldrig
skulde slukkes. Han hilsede og takkede de unge, brave
Krigsmend, han after her saa, og som han vidste hav-
de delt Eren med de unge Grever og med saa stor en-
Del af Danmarks Ungdom Kampen for den Frihed
op Fred. vi nu gledede os til, hvorvel der endnu hang
Skyer paa vor Himmel. | Diet han rakte Hans Litsen-
Ibroder OF Lises Fornldre Haanden ~tilligemer de unge
Benderkarle, de stod iblandt, saa han mango, der hav-
de kendt ham deres felles Barndom og nu kom ham
iubIende Mode. Han saa flere Foreldre, som han
yidste havde tabt Ssnner Krigen, men hvis pine
straalede we'd hvert Ord, de hsrte ON, hvad der / den
sidste It'd havde givet Fedrelandet en- Helteslagt.
Uden at oplsfte Bonden over nogen anden brav Mand
Landet, priste han dog sin Lykke we'd at vere fsdt i
den Rinqhed, hvori han tidlig kunde Sc og kende de
pamle. uslebne Rdelstene / vor Folkenatur og here de
Toner, der ligesom skjulte sig / Folkesjelen og vente-
de paa Befrielse. Han snskede en- Gang at kunne wise
sig sin Herkomst verdig, ON like som Kruger eller
Iorddyrker, saa dog som en- Fredens Tolk for den
Aand. der paar pennem Folkelivet, saa vel den sim
pleste Kmmpeyisetone, som / Sejrssangen og Sverde-
mes Klane. Idci endelig hans Ole faldt paa Englen-
deren. der med dyb Kunstsands nylig havde givet hans
Kunsinersans ct friskOpsving, flel der ogsaa hans ly-
Iee sicmning ct begejstret Ord til ham ON hans med
Norden or dens Aand b~eslegtede Fedreland, hvorfra
Shakespeare store Aand havde givei poesien og derived
Al anden Kunst ct nyt Lv allie Lande. Han saa her
en- fremmed, agde han, der hayde besiyrkei ham Haa-
be, ON en- sor Tonernes. som ordets Kirke, der hvrl-