Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1910-05-20
SSanos6p60rnene
AT B. S. Ingemann
NYTIDS-ROMAN l FIRE DELE.
Fortsat.)
AT B. S. I~ngemann

I'll Postum, som var Diet eneste Sted, hvor begge de unge
Herrer havde kedet sig, medens Sundby hayde beundret
de store, ~merkelige Bygningsminder fra Oldtiden.
Diet var stygtf'- sagde Magnus ,der var ode
og bart. Jyllands Heder synes mig meget k9nnere.
Hvad rart er der we'd nogle gamle Murstenspil1er paa
en- ode, sweden Mark? Bet kan jeg like begribe, hvor-
dan nogen kan blive saa andegtig over. Har Diet veret
smukke Afgudshuse en- Gang, saa kan Diet have veret
meget rart for Diet Hedningepak, der den Gang har
levet men vi er 10 kristne Folk. vi MATTE sagtens
kunne bygge nogle nye og meget smukkere Kirker for
den rigtige vor HERE, og hvor man Diet mindste havde
Tag over Hovedetr p
Ferdinand nikkede b~ifaldende; men Sundby tav.
Han havde opgivet at vile meddele dem sin egen Be
gejstring for Hedenoldets Storhed.
Da de nu, paa Vejen til deres Hotel Neapel, kom
forbi St. Carlo-Theatret, saa de den store Bygning
oplyst.
,Jeg er ked af at kede mig DagP raabte Fer
dinand og sprang af Vognen. ,Noget Morsomt maa
her dog vel vere, siden her er sa lyt og holder saa
mango Vogue"
Sundby lod holde og steg I'D. Han overtalte ogsaa
Magnus til at gore Ferdinand Selskab. Uden at Sc
paa Plakaten, tog de Billetter til en- Loge. Da de traadte
ind, herte de hele Huset genlyde af Bravoraab og be-
d6vende Bifaldslarm.
Her er altsaa noget, der g0r Furorer' sagde
sundby ,det traf 10 ~heldigtf'
De stod nu ~pludselig ale tire, slagne af Forbav-
selse, idet de saa en- ung Here, en- glfnsende sort
Kjole, med en- Mengde Baand Knaphullet og en-
Fl6jte Haanden, staa alene paa skuepladsen og b6je
sig dybt for Diet larmende Publkum, der havde frem-
kaldt ham og skreg: ,Da cape"
Anton Knudsen p - hviskede Ferdinand.
ia, min Sjalf' = udbrgd stamherren temmelig
hejt ,g SCI decoreretl saa er han dog alligeyel
Ridder af Dromedaren og den store Bj6rnf'
,,Og SEP tilfejede Ferdinand = ,han har 10
ogsaa Diet rode Baand med Diet hvide Kors fra Anden-
April-Slagetp'
,,Nu jar hviskede sundby sdet er Baandet
til hans Medaile for edel Daad den fix han en-
Gang for Diet Menneske, han reddede den har han
Ret til at bare = men ii stille, og lad os hSre nu
begynder han. bet er 10 ~gledeligt, at vor kere Anton
gsr Lykkep'
De herte nu Anton f~oredrage Diet simple Tema til
den neapoitanske Sang
chi dice NAL aamoye,
Dice una falsifai
&C.. Den, der taller iMe ON Kerlighed, siger en-
UsandhedD
Der var saa stille Skuespilhuset, saa man kunde
have hort en- Knappenaal falde. Udtrykket hans Spill,
som hans Ansigt, var ONT, naturligt og skgnt men nu
blev Stilheden Huset smart afbrudt af Bifaldsraab,
idet han med de heftigste og uroligste Miner og med
en- grenseles Lidenskabelighed udf6rte en- Rakke af
Variationer over dette Tema, hvori han syntes at have
overtruffet allie de nyecte itaienske Komponisters Over
drivelser og Kunstlerier. Han syntes ner we'd at I'D
aande Livet under de Wide og yderst v~anskelige LIB, og
da han endelig tog Fl9jten fra Leberne og bukkede
dybt, under de stormende Bffaldsraab, flgj der Kranse
op til ham pa Teatret, Damerne viftede med deres
Terkleder de fornemste Logger, og hele Skuepladsen
overestes med en- Regn af Blomster og Buketter.
Den Made, hvorpaa Anton modtog denne Hyldest,
og Diet Smil, hvor med han t~ilkendegav sin Taknem-
%melighed, syntes dog Sundby LAM. fra at robe nogen
sand, inderlig Glade; men der var ct Udtryk af aan-
delig Berusele og argerrig %Svimmelhed Virtuosens
af allie beundrede Ansigt, som gjorde en- smertelig
Virkning paa den alvorlige Sundby. Han vendte sit An
sigt bort. Han felte sine Kinder brende, ligesom af
Undseelse paa den edle Naturs Vegne, han her saa
hndet af en- b~edragerisk Lykke. Han drog ct dybt Suk
og satte sig hen i en- Krog af Logon, uden mere at
vile kaste ct Blk paa Scenen.
Anto afl8stes nu af Spontani, som med meget BIZ
fald udfgrte en- Bravour-Aria. bet var den, hvormed
han allie Vegne gjorde Lykke, den samme, som Anton
hayde komponeret for hans Stemme og hele F~oredrags-
made K6benhavn, men som den gamle Professor
havde troet var Parodi.
Endelig fremtraadte Anton igen med en- Dame we'd
Haanden, hvem Ferdinand og Magnus straks gen
kendte den smukke Fiorobella. De blew modtaget med
Bifaldsraab, og den Duet, de, som Koncertens Slut
ningsnummer, sang sammen, vandt lgeledes ct stor-
mende Bifald, der ~ledsagedes af en- Kranse- og Buket-
Regn. Selv Sundby var traadt frem af sin Krog og
havdes k1annpt