Danskeren. [volume] (Neenah, Wis.) 1892-1920, 1909-12-31

paa den lille Skr9belighed, han havde med sit altfur
store Venskab til Punsch. ,,Brylluppet oliver snart!' =
tilf9jede han ,,det skal staa hos hendes S9ster og Svo-
ger, de code Skomagerfolk Regnegade. Der maa De
endelig Sc, De kan faa Low til at komme med, kereste
Professor
,,Det kunde jeg nok have Lyst til, naar jeg var saa
lykkelig at blive indbudt eller tilsagt'' : svarede Pro-
fessoren med ~ufordulgt Ironi og satte ct underligt An
sigt OPP. = ,Maaske Diet kunde opnaaes we'd din gun
stige Indflydelsel Ver min Beskytter we'd dit lille Hof
Regnegaden, Antonl Indf6r mig Madam Madsens
sOireerl du skal ingen skam faa af migr'
,Det skal jeg grumme gernel' svarede Anton =
i, saa maa De love mig cen Tingr' Han holdt indie
og var bleven ganske r9d.
,Nu, sig freml hvad har du for B~etingelser we'd din
Protektion? ?"
,,Saa maa De like smile saa spodsk eller gore Mar
ed os Deres Hjerte, fordi De we'd mer end Vi og er ct
meget st6rre og fornemmere Geni end Hr. Shade bet
er 10 vor Heres Naadegaver altsammen, som ingen skaI
hovmode sig af. bet sagde vr code Prest altid til dem,
som Wide vere st6rst Fattighuset'.
bravo, Anton du laser mig 10 ordentlig Tekstenl
= ia, Diet kan du sagtensl bet er vel kun ct Par Aar
siden, du stod Konfirmation. Jeg kunde smart trenge
til at staa ON igen''. Den gamle HERE var pludselig
bleven alvorlig. ,Du har Retl' vedblev han med
ct bittert Smil : ,jeg hgrer til de allerutaaleligste Ari-
stokrater = til Diet fornemme, ~aandrige PAX, du nu og-
saa vii opsvinge dig til. AT Adelskab TOR nu kun Fe-
hoveder kro sig. Den Jammerlighed har man nu dog
lert at CRIME I'D. Mel, nu er Dannelsens Noblesse i Vel-
ten; nu er Diet Aandens og Geniets Aristokrater, How
modsdjevelen er faret i men de maa %ydmygesl = de
maa tredes under Fodder af de fattige og ~umyndige /
Aandenr '
Han for heftig op fra Bordet og kastede Servetten
fra sig. ,,Velbekomme |" = sagde han og lob ind sin
Arbejdsstue.
Anton saa forbavset efter ham. ,,Er han nu vred paa
mig igen ?" sukkede han. Men smart h9rte han, at
den gamle Professor umulig kunde vere vred. Han spill
lede saa smukt, saa mildt og beroligende. bet klang sa
simpelt og yndigt, som Diet var ct lille Barn, der sang.
Saasnart den sidste Tone var forstummet, vovede Anton
at aabne D6ren paa KLEIN og stikke sit Hoved ind ad den
,,Ol hvor Diet var dejligt, Professor p sagde han =
DE er slet like vred paa mig er De vel7"
,Snak, Anton jeg holder just meget af dig" lsd
Svaret, medens Anton dog kun saa den gamle Mands
Make. ,Du neder mig til at repetere min Bsrnel@r-
dom = og Diet trenger jeg til. Men pax dig nu og
kom igen Morgen saa vii vi begynde ct splinternyt Lv
: begge top
Anton kunde merke paa hans Stemme, at han var be-
veget- han Wide gerne styrtet ind og faldet den gamle,
sare HERE ON Halsen; men Diet turde han dog like
Han lukkede Ddren ganske sagte til og gik paa Teerne,
som gennem en- Sygestue, op ad Trappen til sit Lofts
hammer for like at f~orstyrre Professoren i, hvad han M
visit sad og ulavede paa'.
Efter ct Par Timers Lesning og Fl9jtespil paa det
afsides Hammer lob han ned til sine Venner i Regne-
gaden og var uudt9mmelig at beskrive dem sin Gleds
og Lykke og Diet splinternye Liv, han og den gamle Pro-
fessor nu naste Dag skulde begynde sammen.