Svenska monitoren., 1905-09-22

AASAAAo OANo 49, ~
satte han:
Manga vackra fickor voro sam
lade pa denna paradisiska fack at
sydkusten, men den vackraste och
NEST firade af dem allesamman a
Klara Ponsonby, enda dottern till sir
John Ponsonby, en- rik yorkshire
baron af gammal adel rs. Behofver
jag saga er huru vacker hon var.
Klara. Hon ar annu lika f0rtjusande
son i sin forsta ungdom. Jag motto
henne pa balerna, pa promenaderna,
vid stranden, i salongerna, och mar
hon red ut med sin far, en- fullblods
tory af den gamla skolan, stolt som
s~jelfva Lucifer, eller en- spansk hi
dalgo. Jag motto henne oupphorligt,
jag foljde henne ofverallt, som ON
jag varit hennes skugga. Hvad solen
ar for plantan, Diet val hennes blick
for mig. Jag alskade henne med en-
Wild, okufig passion, och Jag svor att
hon skulle blifva min hustru.
Klara Westford tog for EFT 6gon-
blick handerna fran ansigtet och till
kastade berattaren en- blick af dju-
paste forakt. I'll
All, - ~fortsatte Rupert Goodwin,
jag fattar edra tankar, Klara. bet
"a en darskap af mig att villa Wilma
denna qvinnas hjerta. Erinra er
dock att hon dref gack med mig.
Hon smalog emot mig och uppmun-
trade mig med ljufva ord och vanliga
blickar. Hon var standigt omgifven
af en- skara beundrare, men jag kunde
beromma mig af att hon egnade mig
mera uppmarksamhet an som foil pa
n3gon af de andras lott. Hon ut
markte mig framfor dem och tycktes
inna behag i mitt sallskap. Det a
icke allenast jag, som trodde sa, nej,
ALA vara bekanta ansago vart glitter
NAL som en- afgjord SAX.
Hon var fafang och lattsinnig,
mumlade Kara men ingen hjertlos
kokett, och hon hade ingen ond af-
sigt.
Intet ondt i sinnet! - aterupp-
repade bankiren. - bet gifves men
niskor, hvilka, efter att hafva begatt
EFT mord, ursakta sig med att de icke
hade nagon ond afsigt Denna
qvinna tillintetgjorde mitt Ifs lycka.
Hon gaf naring at min vansinniga
passion och uppmuntrade mig till att
MARINA mig henne annu mera; men da
jag sa kom, full af tillit och hopp om
genkarlek, da Jag tolkade henne min
djupa, innerliga karlek, da visade
hon mig kallt tillbaka och tillade att
hon var en- AMMAN mans fastm0.
Bankiren holl upp nagra minuter,
derefter f~ortsatte han med hes och
~vibrerande rost:
- Tro icke att jag med lugn kunde
mottaga delta svar, Klara Westford.
Jag var icke IN af dessa omkliga ma
turer, som man kallar beskedliga,
hvilka uppbjuda ALA sina krafter
for att kunna glomma och forlata.
Denna svaghet var frammande for
mitt hjerta, som icke vile forlata,
och Jag hade alltfor godt mime for
att nagonsin kunna glomma den mig
tillfogade skymfen. Jag lemnade
Klara Ponsonby med en- orkan stor-
mande j mitt brost. Den natten for
sokte jag icke att sofva; ensam och
fortvifiad str0fvade jag j morkret
omkring mere vid stranden. Boljorna
sqvalpade omkring nina fotter, lik-
som ON de vile draga mig ned i de-
ras kalla famn, blasten sprutade
hafsskummet upp j mitt ansigte och
svalkade nina bultande tinningar
och nina brannande kinder, men
slackte icke den fratande eden i mitt
hjerta. Jag torstade efter hamnd; i
nations ensamhet lyfte jag nina
knutna handler upp mot s~tjernorna
och svo en- ed. Jag svor att Klara
Ponsonby forr eller senare, ON en-
dag eller ON tjugo ar, skulle tillhora
mig hon hade nekat att bli min
hustru, jag svor nu att jag en- gang
skulle binda henne vid mig med min
Dire hederliga band. Hon skulle sjelf
komma att t0mma den bagare af for
akt och vanara, som hon skankt at
mig. Jag sag den vackra Klara pa
f0ljande dag och jag ansag mig bora
u~nderratta henne ON den ed Jag
svurit Med tydliga ord uttalade
hon rattfram slit forakt. i
~ ia, hon foraktade er, - svarade
acknowledgements hustru, - iksom
hon i dag foraktar er.
- / sex manader rackte kriget, -
fortfor bankiren, - sex manader
voro Klara Ponsonby och jag oat-
skiljaktliga. Jag foljde henne fran
ort till ort. Hennes far hyste DIN
skrankt fortroende for mig, och der
fore kunde hon icke utan att f0rrada
sin hemlighet banlysa mig fran sig.