Svenska monitoren., 1904-02-26
TREDJE KAPITLET.
Bland de sarade.

Mar en- mannlSKa nggcr flattrad pa
bottnen af en- skakande vagn och
o~form0gen att hjalpa sig sjalf, faI
tjanstg6ra sasom hufvudkudde i0r Ell
hop sarade stackare, hvilkas feberak
tiga anstrangningar arc nara att
qvatva honom, och mar till dessa ODE
bag laggas en- qvaf natts varme, er
~brannande torst och den sakra ut
| siguen till en- nara f0restaende d0d, d8
slocknar smart all lidelse. Vreden ger
vika for smarta, och dodsfruktans
isande kyla smyger sig in | hjartat
Manniskan borjar kama igen sig sjali
- glommer sina fender och tanker pa
sina vanner.
S& a Diet afven med mig. Genera,
len hade knappast vandt ryggen till,
f0rran jag upphorde att skrika, och
delta forskaffade mig den enda lin,
dring jag kunde vanta - den att jag
slapp nagon munkafle. Man lastade
vagnen full med blodande, st0nande
man - ti%llhorande vart parti, f0rstas,
ty for ienden gafs Diet ingen plats -
och jag ryste for hvarje gang en- lem
lastad stackare bars in. Men jag hade
dock hummer fri, och ON jag an icke
kunde rora mig, sa kunde jag atmin-
stone andas och h0ra, hvad som for
siggick omkring mig. Jag kunde sc,
huru den morka natthimlen %upplystes
af skenet fran eldarne, och litet sena-
re, huru stjarnorna kalit och likgiltigt
blockade ned pa denna tara af smarta
och elande.
Da vagnen blifvit fullastad, korde
man oss under de sarades jammer och
klagan till en- anvisad pats, der man
lyfte ut en- del och endast qvarlemna-
de sa pass manga att de f~uilstandigt
tackle vagnens botten. Och derpa, o
We, borjade natten. Hvad som forut
endast varit EFT obehag. blef inom
kort en- olidlig smarta. Repen skuro
in / k0taet pa mig, plankorna brande
min rygg; wi lago sa TAFT h~oppackade
och jag var sa hardt bunden att jag
icke kunde rora en- lem. / hvarje mi
nut ropade de sarade efte- vatten, och
de, som ledo svara plagor, stonade
och jamrade sig, under Diet att vargar-
ma hela natten tjoto kring lagret. i
ena hornet lag en- karl, hvars ogon
blifvit skadade, och yrade oafbrutet
ON sin NOR och slit hem. Timme eff
ter timme - ty yrseln varade hela
natten - rullade han hufvudet fran
och alter och pratade och skrattade
ON hvartannat. Pa morgonen dog
han, och vi andra tackade Gud derfor.
Bonden och soldaten arc de enda,
som ia vidkannas krigcts verkliga
olyckor och elande; adlingen och on
ceren, hvilkas lott Diet ar att trotsa
OGDEN pa slagfaltet, men som sallan,
mycket sallan, beh0fva ligga sarade
/ Diet brannande solskenet eller nat
tens kold, kama sa att saga en- viss
f0rsmak af dem. Da en- befastad plats
faller, skyndar mar genast att bereda
godt qvarter at herr generalen och
hans oficerare, under det att den sto-
ra hopen af gemene behandlas samre
an dur. Att riskera ALT och ia ingen-
ting i Ion - utom kanske EFT par skill
ling ON dagen, som till och med aldrig
utbetalas - sadan ar de flestas lott.
Mar morgonen slutligen randades
var jag halfdod. Mitt hIfvud tycktes
nara att brista, nina handler yoro rod
blaa af de hardt atknutna repen.
Dofva jammerrop Triangle ofver nina
lappar. Jag rorde 0gonen Diet enda
jag kunde rora - i Wild angest. Da
da~gsljuset b0rjade tilltaga / styrka,
horde jag rundt omkring mig de sjuka
tacka Gud och mumla ord at hopp och
tillf0rsigt. Der jag lag, bunden som
EFT fjaderfa, kunde jag icke Sc nagot
annat an himlen - fran hvilken solen
smart skulle sanda sina beta stralar
och foryarra mitt elande - och hufvu-
lena af de iva karlar, hvilka, st6dda
mot vagnens sidobraden, suite strax
bredvid mig.
En- at dcssa man antog jag vara
d0d, ty han hade glidit at ena sidan,
och armen, med hvilken han stodde
sig mot vagnsgolfvet, var stel och
styf. Den andre karlen hade den for
delen att sitta | EFT horn; en- kappa
lag utbredd under honom, och bakom
ryggen hade han en- dyna. Men hans
hufvud hade sjunkit ned mot br0stet,
och en- stund trodde jag att afven han
var dod, och plagades af den hemska
farhagan att han skulle glida ned Of
yer mitt ansigte och qvafya mig. Men
Diet gjorde han icke, och efter en-
stund, mar solen gait upp och jag kan
de pa mig att jag icke kunde harda
ut langre, vaknade han upp och h6jde
stonande pa slit bleka, bistra ansigte.
/ bet var Ludwig. Han stirrade EFT
par minuter pa mig med EFT ~forvirradt
och fanigt uttryck. Sedan r0rde han
J slit ena ben och uppgaf ett rop af
smarta. Derpa betraktade han mig
med en- redligare blick, och sd sma-
ningom borjade han tala.
Fan anamma, karl! SADIE han.