Svenska monitoren., 1904-05-06
: ia. ers mad. svarade Jag.

ord att saga, grefve L~euchtenstein.
Jag tror att jag aldrig sett nagon
minniska mera forvanad an grefven-
Till mig? SADIE han.
- ia, med err tillatelse.
49, Angaende - delta BRET?
49, ia.
- Men hvad vet nj ON Diet brefvet.
Alltfor mycket, fruktar jag, sva-
rade waldgrefven, och jag maste err
kama att, fransedt Diet underliga
hans inblandning ! denna SAX, "a upp-
forde han sig vardigt. Jag kunde icke
upptacka nagot spar al 0fverspandhet
eller forvirring | hans satt. Hans an
sigte gl0dde, och han kastade tillhaka
hufvudet med en- viss anstrykning af
trots, men han tycktes vara fullkom-
ligt klok. Alltfor mycket, fortfor han
hastigt, imam g~refven ham afbryta
honom, och imam saken skrider vidare
framat, maste jag saga, hvad Jag tan
ker
Grefven stirrade pa honom.
~ Med hvad RAFT? fragade han slut
ligen.
thas narmaste frande, svarade valid
grefven.
V%erkligen?
Jag kunde Sc att g~refven hade svart
att bibehalla sin sjalfbeherskning, att
Diet gamla l~ejonet inom honom b0rjade
rora pa sig och smart skulIe visa sina
ramar. Men for ogonblicket beherska-
de han sig.
Sag hvad nj will, utbrast han.
- bet skall jag CORA | ia ord, sva-
rade w~aldgrefven. Hyad jag har att
saga ar delta: jag har - SAX Stamina
pa hvad satt - fatt reda pa Diet k0p
nj afslutat, grefve Leuchtenstein, och
jag amman Ell tillata Diet.
Kop! utbrast grefven. Och nj
amman inte tillata det!
ia just EFT k0p, SON jag int am
mar tillata, sade waldgrefven.
Grefve Leuchtenstein hemtade djupt
efter andan och stirrade pa w~aldgref-
ven, som ON han icke trott sfua oron.
- Jag tror att nj maste wsra galen,
SADIE han slutligen. Hvar>- inte, sa
sag mig, hvad nj menar?
- Just hvad jag sager, -~pprepade
waldgrefven hardnackadt. jag kan eli
tillata Diet k0p, ON hvilket delta bref
utan tvifvel handlar.
- Men i himlens MANN, hvilket kop?
utbrast grefven.
- Nj tror att jag int har reda der
pa, svarade waldgrefven med en- an
strykning af bitterhet; men man be-
hGfver int vara nagon Salomo for att
l0sa den gatan. Jag fam min kusin
tankspridd, sorgsen, nyckfull, franva-
rande, med EFT ord helt och ballet olik
sig. Hon hade, efter hvad jag fatt
veta, rort upp himmel och jord for att
radda mig, och som EFT sista f0rsok
hade hon vandt sig till er, och nj rad
dade mig. Men oaktadt hon sag mig
raddad undan OGDEN, helsade hon mig
dock lika mycket med sorg som med
glade. Blotta ljudet af ert MANN kom
hennes ansigte att fordystras och hon
maste traffa er, maste skrifya till er,
ALT l f%eberaktig flyer. Och jag pastar
att man inte beh6fver vara nagon Sa-
lo1no for att losa denna gaia, grefve
Leuchtenstein.
- Nj tror? SADIE g~refven kort. Jag
vet annu int, hvad nj tror.
- Jag tror att hon salt sig till err
for att utverka min %benadning, svara-
de w~aldgrefven.
Till CT b0rjan visste jag Ell, huru
grefve Leuchtenstein skulle upptaga
denna b~eskyllning. Han stod och stir
rade pa waldgrefven med ena handen
hardt sluten ON stolstodet; hans IN
sigte a m0rkrodt, och 0gonen tyck-
ties villa tranga ut ur sina halor. Slut
ligen kastade han sig, till min stora
lattnad och waldgrefvens ytterliga
harm, ned / sin stol och brast ut | EFT
skallande skratt. som icke blot inne-
bar l0je, utan / slit mullrande dup
g6mde nagot strangt och %sardoniskt.
Waldgrefven skiftade farg och ka-
stade en- vredgad blick pa grefven,
men denne var obarmhertig och fort
for att skratta.
- Tack sa mycket, baste waldgref-
We, tack sd mycket, SADIE han slutligen.
Jag ar glad att jag lat er tala till
punkt. Men ursakta mig, ON jag sa-
ger att nj tyckes CORA grefvinnan Ro-
tina alltf0r litet rattvisa och nagot for
mycket smickra err sjalf.
= Huru sa? stammade waldgrefven.
Han hade fullstandigt f0rlorat fattnin-
gen. Forts.
Skal! Adjunkt Synnerberg, gam
al 4olduauhhn .ardn..ina. 1911