Skaffaren och Minnesota stats tidning. (St. Paul, Minn. ;) 1882-1885, 1884-05-28
Astronomers under.

Verldskropparnes rorelse omkring cen
tralkroppen, kan man latt CORA sig en- fort-
stallning ON, da man tanker sig foljande:
Antag att pa midtsn af EFT bord ligger en-
mycket stor och stark magnet. Om man nu
lagger en- jernkula pa bordet, sd skall hon
direkt dragas till magneten; men om nagon
gifver henne en- sadan rorelse, EFT hon ma
ste rulla forbi magneten, sd blir Ell kulans
rorelse ratlinig, utan hon rullar en- krets
kring magneten.
/ Denna kretsgang beror saledes at iva
krafter: handens kfaft, som gifver kulan en-
Esstliaie s5yelses och aaagaessus dfasnings
kraft, som hvart 5gonbliek viii draga hen
ne till sig.
| Newton, den storste naturforskaren ala
tider, har visat, att planeternas omlopp
kring solen fororsakas af tva sadana kralter,
nemligen hos planeterna ifran 'begynnel-
sen'' inneboende rorelsekraft, som driver
dem en- ratlinig vag genom rymden, och
solens dragningskrat, som oupphorligen
stor den ratliniga banan och tvingar plane.
terna att beskrifva ett kretslopp kring So
len.
Men Newton har upptackt annu mera!
Han har ocksa genom berakningar visat,
att man genom en- planets omloppstid noga
kan bestamma, hur starkt solens dragnings-
kraf verkar pa planeten. Ar nemligen
dragningskraften stark, sd ar ON oppet ha-
stigare; ar dragningskraften svag, sd ror sig
planeten langsammare kring solen.
ON t. ex. soIen med ems skulle forlora en-
del af sin dragningskratt, sd skulle var jord
mycket langsammare tillryggalagga sin ba.
ma kring solen, och vart ar, som nu Sr 1856
dygn, skulle da blifva langre.
Sutligen har ocksa Newton visat- och
delta ar for oss nu hufvudsaken - att solens
dragningskraft verkar starkare pa de nara
henne befntliga planeterna och svagare pa
de afagsnare. och att dragningskraften
minskas med afstandet pa samma satt. som
ljusets styrka aftager, nemligen med qva-
draten pa afstandet. d. v. 8. en- planet. som
ar iva ganger ed langt afagsen fran solen,
som var jord, drages ganger svagare, och
pa en-, som ar tre ganger ed afagsen, utof-
var solen en- 8 ganger svagare dragnings-
kraft.
Denna stora och hela naturen genomga-
ende lag ar, sd att saga, grundlagen for
astronomer och var ocksa hufvudst0det for
naturforskaren Leverrie storartade upp-
tackt.
Men ON det nu ar SAINT, att himlakrop-
parne ut0fva en- dragningkraft pa hvaran-
Lra, tanker kanske mangen, hvsrfor drager
icke den ena planeten den andra sd, att de
lopa ON och kring hyarandra?
Cenna fraga gjorde ocksa redan Newton
och ia afven svaret derpa. DragnIngs.
kraften beror af himlakropparnes storre Ell.
Ter mindre massa. vart solsystem har nu
selen en-, ALA planeterna sammantagna, sd
betydligt ofvervagande massa, att hon utof-
var den hufyudsakligaste dsxgnlngskraften,
ed att ALA planeterna fold deraf r0ra sig
kring henne. Skulle solen med eng f0rsvin-
ma, sd skulle verkligen planeternas inver-
kan pa hvarandra blifva oerh6rd, och de
skuIle ALA borja att beskrifva nya Lanor
kring Jupiter, SOM bland planeterna har
den storsta massan.
Salunda har t. ex. solen en- massa. som ar
319, ,455g 5ganger tyngre an var jord, ,hvaremot
Jupiter ar blott 304 ganger tyngre an den
; senare. Det ar klart, att solens massa ar
ofver 1000 ganger tyngre an Jupiters, och
derfor kan var jord, sd lange solen fnnes
till, icke borja att kretsa krlng Jupiter.
Det oaktadt drages jorden af Jupiter;
men ehuru den senare icke kan draga den
fora ur hennes bana, Sd Dir Ikval Jupiter
icke utan infytande pa jordens lopp. Iakt.
ltagelser och berakningar hafva visat, att re