Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1881-02-10
Eft kinkigt uppdrag.

Jag satt ifrigt sysselsatt med nina
kartor en- het julieftermiddag i den
bondgard, dar jag for tillfallet tagit
in, och jag blef lite dasig saval af het-
tan SON af att nora ''kara mors" en-
formiga vaggsang rummet hredvid.
Hon var ensam hemma med sin lila
alta manaders gamla fficka, ty ALT
folket var ute och skar rag pa egor
tamligen afagsna fran garden. Jag
-f6rf6l1 ~-srilaIfslummer, lied ritstif-
tet annu / handen, tillbakalutad
karmsto'e en-, da jag hastigt ryckte till
vid vid "kara mors" rost.
''Goda, nadiga herr ingenioren," sa-
de hon, "nu ar Jag val alldeles olyck-
lig, som gl0mde ge postkarlen BRET
vet. Det ligger ackurat qvar / kjor-
telsa acken. Men taget har da inte
gait an. och det ar bara en- half fjer-
dingsva ner till station. jag skulle
vi ock hamta en- kruka 0l dar mere,
tills karlarna komma fran arbetet,
So det kunde ga med samma, och jag
skulle vara te' baks pa rodaste rappet,
ON jag torde bara be herrn --.'
Har stannade hon.
"Hvad Vile kara NOR" be mig
ON g. sade jag med f0rlatande yalvil.
ia rosten.
Hon smalog.
"Ah, det vore bara att ha ett 0ga
pa Gillian" So inte flugorna rakt alta
upp henDe, mems jag ar ur yagen. Jag
skall lyfta in vaggan: sa kan herrn
sitta qyar, dar han SITTER.
Da hon sag cit uttryck af tvekan i
mitt anlete, skyndade hon sig att
tillagga: Isl, far blir alltid lila vid,
ON inte 6let ar till reds mar di kom-
ma, och jag. mitt not, glomde ju bort
det med MORSE"
Mitt oskyldiga, menniskovanliga
hjerta veknade genast, och dessutom
kande Jag mig smatt smickrad af upp-
draget. Utan on aning ON faran
samtyckte jag, kastade ifran mig cir.
kelbesticket och grep en- box for att
icke beh0fva wanda vaggan ryygen.
Det var nagot ljuft sommarvar.
men, tystnaden, ensamheten. Jag
tande en- cigar och lyssnade med till
fredsstallelse sa val till lillans Jenna
andedrag som till det bortd6ende lju'
det af moderns f6rsvinnande steg
Denna lila himmelska varelse allena
med mig! Under det jag med ena
0gat likt en- trogen gardvar yakade
0fver vaggan och med det andra sneg-
lade boken, blef jag sublimt stand.
Utan aning om det frskrackliga j
det ansvar jag atasit mig, ango nina
tankar Ell anstrykniug af Lamartine
och Bernhardin de Saint-Pierre "Heii.
ga menloshet, sade jag till mig self,
'shuru ljuft att betrakta dig Hvilka
runda, persikofina kinder, hvilken
rn6rk, tat skugga af ogonfransen -
Jag borjaae, jag obetanksamme dod-
lige, erfara en- liten arelysten 6nskan,
att lillian skulle 6ppna ena ogat, pa
det jag skulle fa n6jet tillsluta def
igen. Huru litet vi f6rsta, 81 lange
allting star val till!
Min arelystnad blef blott alltfor
smart illfredsstalld. Odet hade be.
slutit, att jag skulle fa persen1ig er-
farenhet af deras sorgliga lott som
skota lindebarn. Jag unIrar, ON all !
sadana redan s5tnnen aro medvet.
ma ON deras modrars franvaro. At
minstone var det barn, 0fver hvars
summer jag for tillfallet blifvit satt
att vaka. So djupt insomnadt, som ma
gonsin ett barn kan vara, da dess mo-
der afagsnade sig; men knapt hade
hennes skugga f6rsvunnit,, f6rran
symptomer till uppvaknande b5rjade
visa sig. Forst borjade de sms knub-
bigs handerna ifrigt gao ikring Hasan,
darefter en- hastig suck och en- besyn-
nerlig 1iten skrockning, under det
hufvudet tycktes ia lust att vaita af
kudden. Jag b6rjade kama mig en-
smula nerves vid dessa tecken.
'Pytt," tr6stade jag mig self zen
eller tya puffar pa vaggan skola
smart stalla= dig till rata. min
lila dan" J" Mem jag fam, att jag ha-
de en- fiende !: den stora, retsamma
spyfuga. som f6rmod1igen tr6ttnat