Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1881-02-10

fn6s och faktade emot henne med de,
sa osakra r6relser, som alls ej traff
slit f6remAl. Lillian var nu naturlig
Wis alldeles vaken, och jag ansag mi
pligt florida, att jag tog en- mera verk
sam del striden. Mar hon stack up
sin lila runda, tjocka arm, f0rmadd
jag den smart med en- energisk rusk
ming pa vaggan att aterfalla i slit Ia
ge. Jag maste CORA mig don rattvi
san, att jag vaggade fortraffiigt. De
lila hufvudet rullade fran och tillba
ka, som ON det varit fast pa staltrad
Jag beundrade min fardighet, och jag
ar 0fvertygad, att hvarje, aldrig s6 IL
tet resonabelt barn somnat igen,-
men delta somnade icke. Tvartom
So smart vaggningen upph6rde, la1
hon h6ra ett iitet. jfmmerligt late
som, redan det, jagade svettkarar Of
yer ryggeR pa mig. Hvad var da min
fasa, mar delta late pl6tsligen 6fver.
gick till cit haftigt sk1ik Jag b6r.
jade kallsvettas fran hufvud till fot,
lag vaggade som det gallt lifvet, och
flickan b6rjade att hoppa upp och ned
som en- guttaperkaboll. Jag sjong
ALA sanger, jag kunde: fran "Ro, 70,
liten kind, langa ben har du," till
Kjerulfs sk0na: "Og barnet SOY ind,
med haand under kind" Jag fors6k.
te tenor och jag fors0kte bas, men
lillian senterade ioke skilnaden. Ju
hogre jag sjong, dess dugtigare skrek
hon. Det missnojda skriket ofver.
gick till det vredgade, och det vredga-
de skriket ofvergick till det ursinni-
ga. Spyhugan surrade af fSrtjusning
och dansade en- hopp.polska mot fon-
sterrutan, ocn det stora dalkarlsuret
tyckte hama mig genom att knappa :
"lycka till, lycka till '"
l cit olyckligt ogonblick lyfte jag
den lila varelsen. ur vaggan. Aldrig,
aldrig, aldrig mer skall jag bega en-
handling af So ytterligt of6rstand.
Andra svarigheter att fortiga borjade
nu ALA jordens stormvindar att tjuta
ur den lila halsen. f6rhoppning att
stilla ovadret vankade jag som en- an
ka fran och tillbaka rummet; jag
hissade henne upp och ned, 81 att luf-
ten hven ON henne och nina axlar
varkte; Jag vaggade henne pa mitt
kna, an pa det hogra och an pa det
venstra, som jag sett modern CORA,
men ingenting halp. Det tycktes ic-
ke 6nnas nagon grams for det langa
kadenser utdragna skriket. Ibland
kiknade hon och blef blarod i ansig-
tet, och da dunkade jag henne ryg.
gen, ALT hvad jag formadde, for att
hon skulle aterfa andan. Jag var all
varsamt forskrackt. Jag b0rjade
frukta for konvulsioner, vansinne,
blodslag och dol pa facken.
Jag visste ej, hvad jag skulle tara
mig till, och rusade val ett dussin
ganger till dorren hopp att Sc den
vantade befrierskan. Men landsva-
gen svangde ON bortom kyrkan, och
jag kunde ej Sc langt. Backen CLAN
ste leende solljuset och sorlade 81
vanligt, dar den gled fran mellan Ste
narna, och Jag erfor en- stark frestelse
att stoppa den skrikande delen af bar.
nets lekamen ned daruti; men tan
ken pa domstolen stalde sig genast
framf0r mig. Det var den, som af-
h6ll mig. Tjockhufvade namndeman,
som r0ka lerpipa. mel tack
Det satt en- skata pa gardesgarden
och klappade med vingarna och skrat-
tade-den elandiga! Grisarna grym,
tade i stian och sleto hvarandra for
nojes skull 0ronen, och korna lago
helt lugna och idislade mere pa angen.
ALT var en- fridfull harmoni, utom in
ne stugan.
Pl0tsligt 6ck jag en- idee. Jag grep
en- gammal tobakspipa, som lag upp-
kastad pa spiselkanten, och stoppande
hufvudet ned en- mugg med vatten,
satte jag munstycket barnets mum.
Flickan var intet smile, den upptack-
ten gjorde jag genom delta expert
ment. Det ar snillets egenskap att
kunna tillfredsstalla sina 6nskDing4r
afven med ofullkomliga medel. Det
var ingen stopp pipan. ty jag f6rsok-
to den sjelf, men det dumhufvudet s6g
icke.
Jag var utom mig och lade henne
pa golfvet for att sjelf kunna satta
fngrarna nina iron. Det tjenade
till ingenting; jag var ej stand att
utestanga ljudet; det gnisslade mig
genom marg och ben likt tusen genom.
trangande signalpipor. ALT verlden
utom EFT lindebarns lungor skulle haf-
VA brustit vid sa valdsamma kraftan.
strangningar.
Hvad skulle jag icke gifyit for upp-
tackten af en- kjol pa vagen! Jag
skulle hafva smslett mot hvilken tat
terska som helst Men ALT feminint
hade f6rsvunnit, till och med kattan,
som var 50 van vid barnavard, hade
gait sin vag.
Det ar allmanhet med qvinnoi na
som med andra n6dva ndighetsartik-
lar: mar man som bast beh6fver
dem, aro de aldrig till hands. Jag
var 6fverlemnad till nina egna utva-
gar, och dessa voro totalt utt6mda.
Oar lag ett barn pa magen och shrek,
och jag lade det till rata val EFT dus-
sin ganger. men det trillade genast
6fveranda igen. Jag tog eldtangen
och sopskyffeIn och stallde till en mu.
six, hvars like jag trotsar nagon att
ha hort; jag hoppade omkring golf
vet lik en- groda pa ALA fyra; jag
f0rs6kte morteln, ja.. hvad fans val
hela huset, som jag icke forsokte /?
Men ALT med lika liten framgang.
Jag hade k6ttknifven hsaden Jag
gaf heDne den icke. Erkann min stor-
sinthet- jag gaf henne den icke!!
Under nara en- timme-ett arhundra-
stand. Mitt har stod pa anda. och ALT
sedan dess har det envist nekat att
ligga mere som f0rr; ON mitt Iidan.
de yarat langre, hade det troligtvis
granat pa mitt unga hufvud; jag kun.
de hafva fatt uerffeber (jag ryser vid
tanken) och fatt ristadt pa min graf
sten: Dod at barnsk6tsel; men
lyckligtvis for allmauheten och mig