Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1881-05-05
"Kasta ej forsta stenen Y

"Kasta ej forsta stenen!"
Det gifves nagonting har i verl-
den, som med afseende pa den
menskliga samlefnaden har sin
stora betydslse, men som vi det
oaktadt ALT for ofta illa AMANDA,
ia, rent utaf missbruka; vi mena
det personliga omdomet! 1ngen"
ting kan emellertid till sina folj'
der verka sd skadligt, som just cit
onildt omdome, synnerhet ON
det, sasom ofta tyvsrr skier, falles
pa baken. Det har da mer an on
gang varit en- verkaude orsak till,
att on menriskas CODA Mann och
rykte gait forlorade eller atmin-
stone, i basta fall, tagit obotlig
skada. Lik det langsamt .dodan-
de giftet smyger sig vel kningarna
af det omilda omdomet in sam.
hsllskroppens adlaste deiar, TO-
dande misstro ofver ALT och sd
lunda storande den frid, som Dor
rada menniskor emellau har pa
iorden. Och huru latt fodes ej
delta gift och fores in denna
samhallskropp! Eft forauget ord.
som iattsinnigt halkade ofver va-
ra lappar, lagger ofta grunden till
lang tids orc och kif; vi glom-
ma for ogonblicket, forblindade
mahanda at On ell.'r AMMAN lidelse,
att det On gang falda omdomet,
det lila uttalade ordet aldrig kan
aterkallas, huru hogt vi an man
gen gang skulle onska det. Lika-
sd glomma vi ALT for ofta i var
stora kortsynthet, att vi, som
sjelfve aro bekajade af on stor
mangd fel och svagheter och sa-
lunda sjelfye behofva ofverseende
och mildhet vid bedomandet, forst
atminstone bora taga hansyn till
oss sjelfve och, som det heter, so
pa rent utanfor. egna dorrar, in
nan vi ems kasta en- biloxi pa, huru
andra mojligen hafva det utanfor
sina. vi ia emellertid aldrig glom-
MA, att "mcd samma matt vi mata
andra, So varder ock ess matet, !"
och att hvad vi villa andra skola
CORA oss, det skola vi ock CORA an
dra. Det ar en- stor svaghet ned
lagd i menniskonaturen, namligen
den, att vi fa ofta SO grandet i var
bro Iers oga, under det var egen
blick skymmes, som det heter, at
On bjalke. Snabba att donna an
dra, lata vi var omdomesformaga
sd latt villas af inbillningens irr-
sken, och hvilken losare grund
kunna vi val bygga pa an -.inbi'l-
ningen. Ginge vi emellertid ut
fran den allmanna doluareregeln :
"hallre fria an falla" afven med
afaeende pa tillampningeu af vart
tanke- cch handlingssatt gent
emot vara medvandrare ofver huff
vud taget. huru myoket mindre
strid och anger skulle 81 lifvet
forete, huru mycket mindre tarar
och gramelse skulle ej bara vitne
ON hvad oval det gifts har mere
Ma vi aldrig SHASTA forsta stenen''
pa on stackars medmenniska, som
varit svag i forforelsens ogon.
blick och latit passiouens rost
nedtysta samvetets, hon har nog
sin domare inom sig; ty da lidel.
sen ar tilltredsstald, vakar hon
helt visst ater till besinningsfull
nykterhet, och det ar just da sam.
vetet blir hennes helvete redan
har pa jorden. Hvarfor skola da
vi omildt donna den fallne ?
Hvem borgar for att ej afven nd.
gon var lidelse satter vart blod
lifligaro svallning, an det borde,
och forleder oss till garningar,
som vi sedan maste angra? "For-
laten, Cd varder eder forlatet," he
ter det; och ma vi ihagkomma,
att endast den, som self ar skuld-
fri, eyer ratt att upphafva sig till
doloare ofver andra. Och hvar
uppleta en- saaan menniska s.? Fl
fms hon inom ofullkomlighetena
verld! Ma vi darfor ofverlemna
domen st honom, som rattvist do.
mer och som ensam form&r "prof'
va hjertan och ransaka ninrar.".
Kasta darfor 81 foorsta stenen, du
ma dartill tycka dig hafva ed sto'
ra skal som halst, Sok hallre, att
med ofverseendets och mildhetent
valsignelsebringande ord under
stodja den felande medvandrareu
eller medvandrerskan i mojligs
battringsforsoket; ty hvem vet
hvad som framti,len for dig sjelI
bar sitt skote p I dag mig,
morgon Dig" sager ed SAINT ord
spraket; och huru det for ofrig'
an ma for oss ALA gestalta sig
storsta vinsten hafva vi dock all.
tid, ON vi bedoma On mennisks
med mildhet an ON vi ~genast Mt
kasta var forkastelssdo dom. Der
inre tillfredsst else, hvarje god
90 80 ~ -