Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1880-08-05
Envishet och eftergifvenhet

Att komma pfverens har i YER
den ar allmanhet icke det latta
ste for oss menniskor. Det cd
ganska bra, sd lange man ingen
ting har med hYarandra att skai
ia, men delta later sig icke CORA
langden. Hvar och en- will bered
plats for sina intressen,. och ma
under denna "allas kamp mot al
la' rummet blir for trangt, 8
stoter det ena intresset emot de
andra, ooh da bli afven menni
skorua stotta pa hvarandra, Det
ia forargliga obehag lara vi va
aldrig att helt och hallet undg&
SO framt icke "det tusen&riga ri
ket" mot formodan skulle etable
ras och med rotten upprycka der
menskliga egoismen. Men medar
vi vanta pa denna storartade till.
dragelse, skulle vi utan tvifve
kunna i nagon man forbereda os
for den samma och CORA vart dag
liga umgange med hvarandra lite1
dragligare genom mangahands
sma lampliga atgarder och sar
skildt genom att utleta den lyckli.
ga medelvagen mellan envishet
och obegransad eftergifvenhet
Mer eller mindre blir dock attic
v&rt forhallande till vara medmen.
niskor en- stadad kompromiss, dal
vi eftergifva nagot, for att vinns
nagot.
Den efterlatnes svaghet ar att
CORA for stora medgifvanden, den
envise will icke gifva efter en-
harsman. Envisheten ar on dalig
ihardighet, efterlatenheten on d&.
liz godhet. Badas tel ligger en-
ofverdrift. ON det rata foorhal-
landet menniskor emellan ar en-
slags jemvigt mellan de olika viii
lorna, So verkar den ALT for Of
tergifne, som ju regerar sin villa,
lika litet for det rata, som den
envise, hvilken soker regera ALA
andra vilior an sin egen. Den
envise kallar alltid sig ejelf Vile
kraftig, karaktersfast, ihardig.
energisk eller nagot dylikt, for
att enligt den allmanna vanan hos
hela slagtet dolja sin skroplighet
under cit vackert mann. Men det
specifikt karakteristiska hos en-
visheten ar att hafva slit st0d on.
dast en- nyck, en- omotiverad
forestallning eller on origtig fore.
sats. Hennes enda egentliga
skal blir ALA lifvets skiften :
''jag vill,' och det borde darfor
icke forvana hennes representan-
ter, ON vi andra ansage oss hafva
fullkomligt samma rattighet aft
daremot uppstalla ett annat: Gag
WILL" Envisheten retar alltid till
on dylik opposition, och delta
emedan vart medvetande ON ett
ratt, som star ofver individens
nyck, darigenom blir saradt. Del
ar denna hogre lag, som den On.
wise glommer eller icke kanner
och han bevisar sig darmed
ohjelpligen hora till de inskrank'
tas stora skara, till dessa lyckIigs
darar, som maktat bevara Villa.
relsen, att det egna jaget ar verl.
dens medelpunkt, hvarfor ALT an
nat ar till. Envisheten. ar salunds
alltid forbunden med en- granslos
egenkarlek och blir for den lugne
betraktaren hogkomisk i sina ytt.
ringar genom slit kolossala for
akt for ALT hvad fornuft heter.
Men med den standiga eftergif
venheten, som val afven kan blif
va i hog grad lojlig, eyer det mot
satta torhallandet rum, att hor
har.s sim ,grund i en- ALT for liter
sjelftillit. Den eftergifne syne'
alltid misstrosta ON sin ratt. Han
vagar lika itet handla tvart emot
on annans villa, som uttaia en- Of
vertygelse, stridande mot on an.
mans. Han blir pa sa satt lika
renons pa en- verklig mening, som
pa handlingskraft, han fornekal
praktiskt sim menskliga natur go.
nom sin villas sjelfmord och blin
andras lekboll och narr. ON en-
visheten retar genom slit ofver'
sitteri, sa retar den ofverdrifna ef:
tergifvenheten knappast mindrt
geuom sin sjelfornedring. Hen
nes valsprak, som ar ,nyeket kort
lyder: "ia.'' Men ON vart Ia
skall 'sja, ia, neJ, nej,' So ma.
ste det medgifvas, att det idkeligs
jakandet ar for mycket halft, att
langden, tillfredsstalla oss. Ef
tergifvenheten i It'd och otid: fode,
nodvandigtvis en- odygd, som v
forakta under namn af opalitlig
het. och vi wanda oss ofta me,
vamjelse bort fran en- person, son
yid vart forsta mote med honon
mojligen intog oss genom slit mil
da .tillm0tesgaende. vi forlor,
aktningen for en- menniska, sou
haller med ALA och aldrig ka,