Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1879-08-28
Hederskansla.

Att / slit gorande och latande
stadse folja hederns bud, borde
vara hvarje menniskas oafvisliga
skyldighet, men motsatsen visar
sig tyvarr ALT for ofta. For den
ALT foraktande vinningslystnaden
far namligen mer .an en- gang ALT
annat trada i bakgrunden da
delta mensklighetens karaktars-
lyte fritz far utyeckla sig glom-
mes sa latt, att det gifves nagon-
ting, som mera ar egnadt att fylla
de fordringar, en- hogre makt satt
p& sin basta och adlaste skapelse.
an tillfredsstallandet af cit begar,
som ovilkorligen forr eller senare
drager menskovardet smutsen.
Da hederskanslan har sin grund-
val i samvetet och predikar cit
handlingssatt enlighet med dess
bud, staller sig dess motsats pa
den falska grund, som bildas at de
menskliga svagheterna egennyt-
ia och berakning; och hvilken-
dera darvidlag star sakrast, torde
vara onodigt att papeka. Det
fins ju 81 nagonting, som So odlar
menniskan, sa qvinna som man,
som cit hederligt upptradande
gent emot den ofriga mensklighe-
ten; den som glommer hederns
bud, glommer afven latt att hon
ar menniska och sasom sadan fatt
sig alagdt vissa skyldigheter att
fylla. Pa det ohederliga stora, i
laster och brott nedsolade slagfalt
vinnas inga lagrar; de vapen, som
dar begagnas, aro oarliga och pa
grund daraf ovardiga EN- hederlig
menniska. Nej, oppen maste den
kamp vara, hvilken hedern DEL
tager, oppen och arlig som solen,
d& hon kastar sina vackraste str&-
lar ofver en- syndfull verld; skulle
ei segern det oaktadt STAMINA pa
dess sida, 81 far man genast anita
ga, att det har ingen betydelse,
huru man handlar, ware sig he
derligt eller ohederligt. Den
hogre makt, som visat och visar
oss rata vagen, vet nog ock hvad
oss cores behof; det wore for Of
rigt ei godt ems for den rattskaf-
fens menniskan, att hennes ALA
onskningar uppfyldes, ty det CODA
kan enlast d& framst& fordelak-
tigt, mar dess ern&ende vunnits
med svarighet. Ur profningarnes
renande degel framgar det ada
och CODA; visserligen kunna des-
sa profningar mangen gang franz
trada under en- form, som forefal-
ler afskrackande och darfor vac
ker tviflets rost vart inre; men
da glomde vi ju, att 81 ett har fall
Ter af v&rt hufvud, utan Hans vii
il som med slit "varde'' i tidens
morgon stiftade lag. Den, mensk-
ligt att donna, hederligaste menni-
ska kan den hogstes ogon visa
sig annorlunda, hvadan vi 81 heller
ega ratt forvana oss, ON profnin-
gems Stag afven skulle traffa hem
ne. For honom, som ransakar
bjertan och profvar njurar, ar
ingenting fordoldt; och infor
hans maktiga arm maste vi ALA
boia oss. Den ena menniskan
kan sa latt lura den andra, ty men-
niskan ar allmanhet kortsynt; !;
men den blick, som tranger till
vart inre ofvanifran, later 81 be-
draga sig. Hederskanslan far dar-
for 81 endast vara en- strang, som
later hora sig den yttre verlden
den maste afven vibrera vart in
re och utgora rattesnoret for vart
gorande och latande. Da den sd
far vara, behofva vi 81 befara att
handla oratt, ty det gifves endast
en- vag, hedern bjuder oss vandra,
och det ar raka vagen. Hvarje
krokvag ar forkastlig. wore den
an aldrig sa fordelaktig att van:
dra, betraktadt ur egennyttans
synpunkt.
Lat hederskanslan darfor alltid
vara den slagruta, hvarefter vi
stalla vara steg har i verlden
Ma vara gerningar aldrig sta i
strid med hvad hedern bjuder sd.
som ratt; och vara tankar stan
digit fasthalla vid det sanna och
rata! Ma frestelsens rost aldrig
juda hogre i vart inre an samve.
tets, och ingenting .af oss sattas
hogre har i tiden an medvetande,
af redbart och arligt fylda pligter
da skall ock vid var bortgang
minnets kransar lange bibehalla
sin friskhet, vattnade, som de aro
afsanningens oforfalskade vattu'
aode. x