Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1879-09-11
F6rn0jsamhet sasOnl lyckans
tssa i. grundyal.

"
anyandande som dietetiska' be-
fordringsmedel for helsan och iifs
vet ar. mojlig for en- hvar, franz
gar daraf, att Just de storste, for.
mognaste och maktigaste, ,konun-
gar och kejsare, icke alltid tillika
aro de af lyckan NEST gynnade
foljaktligen att de fattigaste och
lagste ocksa icke alltid aro de af
olyckan och forderfvet NEST hem
s0kta, och att i allmanhet antraf-
fas mera fornojsamhet i den tori
tiga stallningen, an bland de for
mama och rika. Reglorna for for
langning af .det menskliga lifvet
lata sammanfora sig till hufvud-
sakli gen foJande foreskrifter. ~
Man ma med all makt kampa
mot sina passioner och soka att
sa mycket som mojligt forminska
sina behof. Passioner lata en- al
Orig komma till den lugna SHINES
staining, som ar sd nodvandig
for helsan och lifvets uppehallan-
de. Men -ju rfngare vara behof
aro, desto mindre onska och be-
CARA vildesto mindre gifva vi sa-
ledes rum at passionerna, men for
sakra oss Sd mycket vissare ON
den dyrbara fornojsamheten. Dar-
fore kunna afven de fattigaste va
ra forn0jsamma, blott de forsta
att inskranka mattel af sina behof.
De gamla tidernas och folkens
verldsvise ofvade sig izden st6rsta
forsakelse, for att forsakra sig ON
lyckan. Diogenes bortkastade
den sista atersto den af SIN tillho-
righet, ell bagare, da han sett, att
en- gosse vid en- kalla drack ur
handen. Sa smart man daremot
forokar antalet af sina behof, sd
ar fornojsamheten borta. Var tids
elande ligger just dari, att man
inom ALA samhallsklasser har for
manga behof
Man betrakte aldrig lifvet sa-
som andam&l for var harvard,
utan ma man val besinna, att det
blott ar cit medel till ALT hogre
fullandning och att var existens
och vart ode aro underordnade Ell
hogre makt och hogre andamal.
ON man aldrig lemnar delta ur
sigte, So skall man utan moda bast
f0rsakra sig mot hvarje angrepp
pa ems sialslugn.
Man lefvei den RITA betydelsee
alltid blott for dagen, d v. 8. man
anvande hvarje dag, sasom ON den
enda, utan att bekymra sig ON den
foljande. Den nuvarande tiden
foder framtidsn, och den, som
anvander hvarje dag i enlighet
med sin bestammelse, han kan
hvarje alton Cd till hvila med den
tillfredsstallande kanslan, att han
icke allenast lefvat denna dag,
utan ocksa for sig grundlagt den
basta framtid.
Man deltage mattligt i de nojen
och forstroelser, som sta till buds.
Vexling mellan motsvarande verk-
samhet och arbete och emellan
forstroelserna i sallskapslifvet ar
var tillvarelses krydda isynnerhet
da man kan saga, att man troget
och redligt uppfylltz sin pligt.
Hopp och: glade aro kallor till
fornojsamhet och ,verkliga medel
till lifvets ;forlangning. Den, som
kan hoppas, forlanger sin tillvaro
icke blott idealt, utan afven
kroppsligt genom det lugn och
den sinnesjemnhet som hoppet
gifver. Men vi fa icke grunda
vart hopp endast pa granserna
for delta jordiska och forgangliga
litvet, snej! afven utofver dessa
granser, pa det kommande lifvet
+ maste vi rikta vara blickar, ty
tron pa ododligheten ar medlet
att for oss latta ALA bordor, ALA
besvarligheter i delta lifvet och
det enda, som kan CORA oss varda
denna bestammelse. Sjelfva reli-
gionen kan man saledes iSdetta
hanseende betrakta som forsta
kallan till fornojjs jjsamhet och BE-
/ fordrande af f.ett langt, lycnigt
lif. Man uppsoke hyasja tillfalle
till rom gladje och betjene sig daara
af. Men nappaligen gifves det
n8gonting, som ar fordelaktigare
for helsan, som mera forlanger
lifvet, an huslig lycka, umgaalget
med lefnadsglada och CODA men-
! niskor, SAINT njjutning gen af natu.
rem. Men lifvet blifver nodvan.
digit rbittradt, forkortadt och
forstordt genom huslig ofred, en-
samhet och bestandi igt tilt bakadra.
gande inom sig sjelf. Icke min
DIRE ymniga kallor till en- fornoii'
sam och lycklig tillyaro kunn,
hogre sialsy ttningar och for
stroelser vara och blifva, ON maj
iaRttager nodiga forsig ghetslnat
mot deras missbruk och mot q
ex,n,.d ~ a.