Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1878-02-14
Haf aktning for ,olyekan'

ON nagonting i yerlden Times, som
b6r vacka icke allenast det st6rsta
med1idande utan till och med akt-
ming, ty dessa bagge kanslor lata sig i
delta fall val forenas, sd ar det olyc.
kan, den olycka namligen, som kan
sagas vara ej sjelfforvallad, utan hell
re kan betraktas som en- fortsatt prof
ming, sand till den profvades forad-
ling och eviga forkofran. Personer
finnas namligen, som hela lifyet ige.
nom drabbas af 6dets tungt fa1lande
Stag och for hvilka hvarje nyfodd dag
endast ar en- ny playa, lkanske manga
ganger, Yarre an de f6regaende trots
denna borda kunna manga af dem ta-
ligt och undergifvet st5ka att redligt
verka slit verk och ej lata sig f6rtr6t-
tas, ON ock den lila f6rhoppning, den
{ ena dagen f6dt, krossas af den komman-
de- : och det ar just delta Stag af olyc7
ka,, som f6rtjenar aktning. Man spa,
rar namligen dari en- h6gre villa, in.
for hvilken det f6ga batar att spjarna
emot udden och for hvars bud ALT
skapadt maste b0ja sig. Och hvem
ar val. den, som vet pa forhand med
sig att en- bestandig lycka faller pa
hans, lott! Det naryarande aga vi,
men det' kommande, till och med den
narmaste minuten, ar oss .helt och hall
let f6rdold, och vi kunna salunda en-.
dast, trygga oss vid hyad som ar, ej
vid hyad som komma skall. Den ar
ock darf6re att beklaga, som pa grund
af det narvarande tror sig ostraffadt
kunna f6rakta olyckan eller wanda
hennes -;hardt profvade son ryggen;
han har gl6mt, att under solen har
lyckan aldrig varit fullkomlig och att
hvad som dag CALLER den enc, kan i.
morgon gala den andre. Menniskan
ar tyvarr alltfor snar att pa det owls
sa kommandes osakra grund tro sig
tro sig kunna bygga sinlyckas tenn
pei, men huru ofta far hon Ell angra,
att hon for stundens lycka gl6mde
dess stora fyktighet.-Den af olyckan
pr0fvade medvandraren har rattighet
att fordra vart broderliga deltagande
och st0d stallet for vart f6rakt och
var missaktning, ty vi aro ju ALA
barn af samma fader och bora bro
derlig endragt vandra framat var, lef-
nadsstrat. Och villa vi hoppas pa an
dras deltagande och hjelp, ON den
dag skulle randas, da var egen lef-
nadshimmel of6rmodadt 0fverdrages
af moln och pr6fningens stund nal
kas, So kunna vi endast hysa en- sa-
dan f0rhoppning, for sa vidt vi varit
redo att stracka olyckans profvade
slagte en- hjelpsam hand, trostat, dar
frost varit af modem, lindrat bekym-
rens b0rda, dar den hotat att Ofver.
valdiga, och delat med oss af vart Of
verf6d at behofvets barn. Det ar pa
denna ada grund endast vi kunna TO-
ia vara forhoppningar for kommande
dagar, medvetna darom att vi efter
mattel af vara krafter sokt vara de.
ras st6d, som stapplat under profnin-
gems tunga Stag. Det ar namligen
ej nog med att jag medlidsamt och
beklagande skakar hufvudet och Sc
dan skyndar min vag ifran den af
olyckan jagtade, tackande Gud att
jag sjelf ej rakat samma elande, utan
dylika stunder af lifvet CALLER att
visa "hvars andas barn man ar" For
tjent i nagon man af de jordiska for
moner, man atnjuter, visar namligen
endast den sig vara, som, glomsk af
sig sjelf, 6mmar for likars nod och
soker lindra den samma; ofortjent
ater ar sanning den jordiska lycka,
som ar frammande for andras lidan-
den och endast tanker pa sig sjelf.
Ma vi darfore alltid uppfylla vara
skyldigheter som menniskor och krist-
ne gent emot vara medvandrare, hjel-
pa, dar hjelp ar af modem, och st6dja
dar b0rdan syns for tung, aldrig glom.
mande den stora mastarens ord:
.Hvad I viljen menniskorna skola 60.
IA eder, det goren l ock dem !"
e.