Minnesota stats tidning. (Minneapolis, Minn.) 1877-1882, 1878-05-09
- ~ - .. - 90 -.
Sjelftillit.

beklaga; men annu beklagansvardare
ar den mennlska, hos hvilken dennaI
sielftillit strakt sig utom det fornufti.
gas granser; ty lika latt som den f6rre
dukar under striden mot de otaliga
frestelser, som olika gestalt tradai
henne till notes vid hvarje steg lif-
vet, lika latt f6res den senare till fall
let's brant, ON hon ej It'd far 6gonen
0ppna for sin villfarelse. Dar self
tilliten saknas glommer man latt att
sa. som det hofves fornuftiga och tan
kande yarelser, amanda den andligai
kraft, hvilken blifvit en- hvar af oss
f0rlanad till stril mot: en- forfofiskl
verld, for att eli tala ON den fiende,
som lurar vart eget inre och kanske'
ar den farligaste af dem ALA, och lata
misstro till denna kraft stallet for
f0rtroende f6das vart br6st dar den
aterigen ar till fnnandes rakar man
andra sidan sa latt frestelse att Sc
denna andliga kraft i en- altf6r stor
skala, och fores till folje deraf sa sma-
ningom fjarran fran det NAL, hyars
ernaende framsta rummet betingar
sans och malta sa tanke-s som hand
ingssatt. Sa nadvandigt det derfore
ar for en- hvar af oss att ej vara i SAX.
mad af all sjelftillit, So farligt ar det
och att lata denna kansla sla for djupa
r0tter l vart inre; tY ingenting for
mar sa grund fdrblinda oss och CORA
oss otillganglige for ALA f6rnuftsskal,
som just en- 6fverdrifven lit till oss
sjelfva. Och likval f6des denna tillit
sa latt, ON vi Ell aktgifva pa oss sjelf-
We och alt och alltid s0ka sanningen.
Det gifves, som vi veta, nagot som vi
kalla lycka eller olycka, eller kanske5
rattare med och motgang har verl-
den; af dess skiftning bero vi ALA utan
undantag i storre eller mindre grad.
De aro bagge svara att som det hofves
f6rnuftiga varelser bara, ty medgan'
gen ar-huru underligt det an kan
lata-lika svar, ia svarare att bara an
motgangen. Huru ofta handler det
derf6re ej t. ex., att en- menniska,
hvars lefnadshimmel, nyss kladd i
dunkel och matt, belt of0rmodadt och
utan all hennes f0rskyllan borjar stra.
Ia leende och klar, stallet for att med
tacksamhetens varma blick wanda sig
till honom, som ar call god gafvas
gifvare," gifver sig sjelf derf6r aran,
latande sjelftillitens blinda falar vildt
rasa hennes inre. Det ar for dylik
sjelftillit eller sadan, som narrar oss
in pa det ofornuftigas omrade, vi. som
sagdt, bora tillsluta vart hjertas d0rr,
erinrande oss, att
''tom den lycka ar, som vinnes,
ON vi gl0mme Gud dervid";
och att var f6rmaga, huru stor den an
ma vara, dock beh0fver st0d af en-
starkares. Dermed villa vi Ell hafva
sagt, att ej en- menniskas kraft f6rmar
mycket, "der hon allvar ar" men det.
ia allyar WINES ej utan med och i
Gud, all krafts eviga urkalla. Hjeltar
och andre stordadsman ma hafva upp-
staff i verlden och fatt slit rum i
mensklighetens hafder; af sig sjelfve
,fingo de ej kraften: det ar endast en-,
som den sanna kraften gifvit. gifver
och skall gifva. Den som tror sig
med egna krafter kunna bygga sin
lyckas tempel, till och med ON vi taga
delta uttryck ur rent jordisk syn
punkt, skall for visso smart lara sig
inse, att han ofverskattat sin f6rma.
ga. Ma vi derfore ej kampen mot
vara s'andliga FENDER" k6tt och verld,
uteslutande lita pa var egen kraft. ut
an ma vi alltid med bon ON help van
da oss till honom som ensam formar
hielpa! Ty hvad aro vi val sjelfva
verket med all var kraft, all var sjelf-
tilllt, da en- h6gre makt tar sin hand
ifran oss? Eft brutet r0, en- vingskju-
ten fogel. x --.