Minnesota posten. [volume] (Red Wing, Minnesota) 1857-1858, 1858-10-13

ALA lakemedel och fyllde den arlna Kata-
rina Luther med den st6rsta angslan.
Det var ON lord agsmorgonen den Ste
JUL som Johan Bugenhagen, kyrkoherden
/ i Wittenberg, satt vid slit skritbord och
beredde sin predikan for morgondagen.
Klosterkloekan hade just slagit alta, da
ett hastigt klappande pa d5rren Vackte
honom ur hans tankar, och f0rran han
hade It'd att Sc sig ON eller saga "kom in, =
0ppnades dorren.
Wolff, Luthers gamle trotjenare, intrad-
de rummet utan att helsa och bad kyrko-
herden att hasta till klostret och besoka
doktor Martin.
ssade du pa ogenblicket?' Y utropade
Bugenhagen torskrackt "Hyad har handt?
Hyem har sandt dig p
"Doktorn sjelf!w svarade Wolff; och
tillade sedan en- sorgsen ton: "Matte
Gud afvanda all fara; men det synes mig
som ON Diet skulle taga en- elak yandning;
och den arma fru Katarina ar skramd
nastan till dode, isynnerhet da doktorn
tor en- stund sedan uttalade sa underliga
saker, just lik en- som ar besatt af en- ond
ande; och hon Der eder komma omedelbar-
ligen och att besoka henne torr an nj talar
med doktorn"
Forran Wolff hade talat ut, var Bugen-
hagen tardig att ga. Han anlande smart
till klostret och intradde forst det rum
Katarina bebodde.
Han blef hogst torvanad ofver att att Sc
Luther 81 slf staende bredvid sin hustru
sasom under ett vanligt samtal. Afven
en- skarp genomtrangande blick uppenba-
rade ingenting ovanligt Luthers ansigte
eller satt; men Katarina torradde den dju-
paste angslan.
Luther framtradde nagra IA steg emot
sin van, framrackte sin hand och SADIE:
'Jag tackar er, dyre doktor, att nj sd smart
uppfyllt min begaran."
"Huru kunde jag CORA annorlunda I"
svarade Bugenhagen. "Men ma jag fra
ga hvarfore nj sandt efter mig
"AIed ingen ond afsigtp! sade Luther
med ett tvunget leende. "Jag behofyer
edra tjenster och har nycket att Saga er.
Kom med mig min vgen kanlmare. +"
Och torran Bugenhagen kunde SARA
framtradde Luther till sin hustru, kysste
henne och SADIE: "Var icke t0rskrackt,
alskade Kate Herrans hand kan allting
torvandla, och viii du gladeligen f0rlata
mig all den or;itt jag gjert dig r
Hennes djupa rorelse tillat henne icke
att tala; men gratande toll hon pa sin mans
brost. Luther gjorde sig sakta los; och
med hastiga ehuru yacklande steg lemnade
han rumnet. Bugenhagen vile just
tos;a efter, nacn den bedrofvaie qyianan
bad honom med en- betydelscfull bliek att
dr0ja.
"Jag will saga eder allena, vordige her
re, hvad som handt," borjade hon med
darrande r0st. "For omkring en- timma
sedan hade min dyre man ett mesa valid
SAINT och tortarligt anfall af sjaIslidande
an nagonsin; sa att jag trode att ALT var
| 0fyer med honom. Da han ater blifvit
lugnaEe, SADIE han mig, att han ieke k,lnde
utharda ett annat sadant anfall; och att,
ON Diet komme, Herren deru1ed sakerligen
vile 6alla honoa till sig"
"Jag hoppas icke sa smart" sade Bu-
genhagen. "Men det ar for mig ot0rklar-
ligt, att eder dyre man just nu ser sa glad
och lugn ut, som ON intet fattades honom''
20, nj vet ganska val, . sade hon, "huru
lugnt han kan ofverlemna ALT at Gud;
och anbeEalla sig self till Guds torfogan-
de. Han gor alldrig sina sorger bekanta
tor dem som icke kunna hjelpa honom,
eller Tor hvilka hans klagan skulle vara till
ingen nytta."
"Det ar sannt," sade Bugenhagen. "E-
der man ar en- hogst utomordentlig man i
ala hanseenden. Men tillat mig att
tolja och tjena honom, sa godt.jag kan"
! Bugenhagen ahagsnade sig och intrad-
de den val bekanta kammaren. Han
fam den sjuke nnannen forsankt j efter-
tanke, sasom bon, sa att han icke markte
sin vans ankomst.
Det malade glaseti tonsterna kastade
EFT mildt, niistan mystiskt ljus pa Luther,
! hvars ogon voro oafatligt tistade pa EFT
ss ont utskuret elfenbens-krucifx, som
hane de pavaggen. Melanchtons och kur-
furstens at Sachsen portratter, nlalade al
| Kranach, syntes yara de enda tysta vittne-
ma till hans allvarliga andakt.
T. Hans HOJt oCh luod, Sum udHSSue Hdtd
d0rren och som sa ofta hade aterkallat
gladden. till hans nedtryckta hjerta, hade
Tor den dagen forlorat sina magiska behag.
Alt vile icke torsla till att t1rdrifya. den
! dysterhet, som hade lagrat sig pa hans
slime; och delta ofvertygade Bugenhagen.
att en- ovanligt tung borda nedtryckte Luz
theirs hjerta.
Han kande sig starkt bold Tor att tala
till den sjuke mannen, men vile dock icke
st5ra hans andakt, utan iorblef staende
pa ett vordnadsfullt afstand tills Luther
4 skulle marka honom. Smsningom blei
hans rost tydlig, och han hordes upprepa
Fralsarens trosteliga ord aEdert hjerta
4 ware icke bedrofyadt. Iron J pa Gud,
sa tror ock pa mig; och sa fortsatte han.
andaxtigt bediande Tor sig self, hmilj