Mauricius

Mauricius(francouzsky:Maurice,mauricijskou kreolštinou:Moris), plným názvemMauricijská republika, jeostrovní státvIndickém oceánuasi 2 000 km jihovýchodně od afrického kontinentu, na východ odMadagaskaru. Je tvořen hlavním ostrovemMauriciem, ostrovyRodriguesaSaint BrandonaAgalegskými ostrovy. Ostrovy Mauricius a Rodrigues jsou spolu s blízkýmRéunionem(francouzskýzámořský departement) součástíMaskarénských ostrovů. Hlavní a největší městoPort Louisse nachází na Mauriciu, kde se soustředí většina populace. Země se rozkládá na ploše 2 040 kilometrů čtverečních a mávýlučnou ekonomickou zónuo rozloze 2,3 milionu kilometrů čtverečních.
Kolem roku 975 objevili arabští námořníci neobydlený ostrov a nazvali hoDina Arobi.Nejstarší potvrzený objev byl v roce 1507 portugalskými námořníky, kteří se jinak o ostrovy příliš nezajímali. Nizozemci se ho zmocnili v roce 1598 a pokusili se ho kolonizovat. Francie převzala kontrolu v roce 1715 a ostrov přejmenovala naIsle de France. V roce 1810 se ostrovazmocnilaVelká Britániea o čtyři roky pozdějiFrancie postoupila Mauricius a jeho državyBritánii. Jako britská kolonie byl Mauricius tvořen ostrovy Rodrigues, Agaléga, St. Brandon,Tromelin,Čagoskými ostrovya do roku 1906 iSeychelami. Suverenita nad Tromelinem je sporná, protože nebyla konkrétně zmíněna v Pařížské smlouvě.Mauricius zůstal primárně plantážní kolonií Spojeného království až do své nezávislosti v roce 1968.
V roce 1965, tři roky předtím, než se Mauricius stal nezávislým, oddělilo Spojené královstvíČagoské ostrovyod mauricijského území a také oddělilo ostrovy Aldabra, Farquhar a Desroches od Seychel a vytvořiloBritské indickooceánské území.Místní obyvatelstvo bylo násilně vyhnánoa největší ostrovDiego Garcíabyl pronajat Spojeným státům. Spojené království omezilo přístup na Čagoské ostrovy a zakázalo vstup turistům, médiím a bývalým obyvatelům.O suverenitu Čagoských ostrovů sevedou sporymezi Mauriciem a Spojeným královstvím. V únoru 2019 vydalMezinárodní soudní dvůrporadní stanovisko nařizující Spojenému království, aby co nejrychleji vrátilo Čagoské ostrovy Mauriciu, aby byla dokončena dekolonizace Mauricia.
Vzhledem ke své geografické poloze a staletí kolonialismu jsoulidé na Mauriciuvelmi různorodí v etnickém původu,kultuře, jazyce a víře. Je to jediná země v Africe, kde jehinduismusnejvyznávanějším náboženstvím.Vláda ostrova se řídíwestminsterským systémema Mauricius je vysoce hodnocen z hlediskademokracieaekonomickéapolitické svobody. Mauricius je jedinou africkou zemí, která je vindexu lidského rozvojev kategorii „velmi vysoký“. PodleSvětové bankyje země klasifikována jakoekonomika s vysokými příjmy.Mauricius je také hodnocen jako nejkonkurenceschopnější a jedna z nejrozvinutějších ekonomik v africkém regionu. Země jesociálním státem. Vláda poskytuje bezplatnouvšeobecnou zdravotní péči,bezplatné vzděláníaž poterciární úroveňa bezplatnou veřejnou dopravu pro studenty, seniory a handicapované.V roce 2021 byl Mauricius hodnocen jako nejklidnější africká země podleSvětového indexu míru.
Spolu s ostatními Maskarénskými ostrovy je Mauricius známý svourozmanitou flórou a faunou. Mnoho druhů na ostrově je endemických. Ostrov byl jediným známým domovem ptákadodo, který spolu s několika dalšími ptačími druhy vyhynul v důsledku lidské činnosti poměrně brzy po osídlení ostrova.
První historický důkaz o existenci ostrova nyní známého jako Mauritius je na mapě vytvořenéitalskýmkartografemAlbertem Cantinem v roce 1502.Z této mapy vyplývá, že Mauricius nesl jménoDina Arobi, což je velmi pravděpodobně jméno sdílené s Portugalci námořníky ze subkontinentu. V roce 1507 navštívili neobydlený ostrov portugalští námořníci. Ostrov se na prvních portugalských mapách objevuje sportugalskýminázvyCirneneboDo-Cerne, pravděpodobně podle jména lodi z expedice v roce 1507. Další portugalský námořník,DomPedro Mascarenhas, dal souostroví jménoMaskarény.
V roce 1598 přistála v Grand Port nizozemská eskadra pod vedením admirála Wybranda van Warwycka a pojmenovala ostrovMauritiusna počest prince Mořice (Maurice) Nasavského,místodržiteleSpojených provincií nizozemských. Později se ostrov stal francouzskou kolonií a byl přejmenován naIsle de France. Dne 3. prosince 1810 Francouzi běhemnapoleonských válekostrov postoupili Velké Británii. Pod britskou nadvládou se název ostrova vrátil naMauricius. Mauricius je také běžně známý jakoMauriceaÎle Mauriceve francouzštině,Morisvmauricijské kreolštině.
Ostrov Mauritius byl před svou první zaznamenanou návštěvou portugalských námořníků na začátku 16. století neobývaný. Jméno Dina Arobi bylo spojováno s arabskými námořníky, kteří jako první ostrov objevili.
Tordesillaská smlouvaměla dátPortugalskuprávo kolonizovat tuto část světa. V roce 1507 přišli na neobydlený ostrov portugalští námořníci a založili zde základnu.Diogo Fernandes Pereira, portugalský mořeplavec, byl prvním Evropanem, o kterém bylo známo, že přistál na Mauriciu. Ostrov pojmenoval „Ilha do Cisne“ („Ostrov labutí“). Portugalci zde nezůstali dlouho, protože se o tyto ostrovy nezajímali.
Maskarénybyly pojmenovány poPedru Mascarenhasovi,místokráli Portugalské Indie, po jeho návštěvě ostrovů v roce 1512.
OstrovRodriguesbyl pojmenován poportugalském průzkumníkoviDiogu Rodriguesovi, který na ostrov poprvé přišel v roce 1528.
V roce 1598 nizozemská eskadra pod vedením admirála Wybranda Van Warwycka přistála v Grand Port a pojmenovala ostrov „Mauritius“ po princiMořicovi Nasavském(nizozemsky:Maurits van Nassau) zeSpojených provincií nizozemských. Nizozemci osídlili ostrov v roce 1638. Kolonie žila převážně z těžbyebenovéhodřeva, částečně také z plantážícukrové třtinypřivezené zJávy. Byla sem přivezenádomestikovaná zvířataajeleni. Právě odtud se nizozemský mořeplavecAbel Tasmanvydal hledat Velkou jižní zemi a zmapoval částiTasmánie,Aotearoe/Nového ZélanduaNové Guiney. V roce 1639 dorazili na Mauricius otroci z Madagaskaru.Roku 1710 však Nizozemci, potýkající se s různými problémy (cyklóny, sucha, přemnožení škůdců), Mauricius zase opustili. V té době byly vykáceny prakticky všechny lesy a mnoho zvířecích druhů zdecimováno, nebo vyhubeno, např. pták dodo (blboun nejapný), velký jakokrocan.
Francie, která již ovládala sousední Île Bourbon (nyníRéunion), ovládla Mauricius v roce 1715 a přejmenovala jej naIsle de France. Příchod francouzského guvernéraBertranda-Françoise Mahé de La Bourdonnaisv roce 1735 se shodoval s rozvojem prosperující ekonomiky založené na výrobě cukru. Mahé de La Bourdonnais založil městoPort Louisjako námořní základnu a centrum stavby lodí. Za jeho guvernérství vyrostly četné budovy, z nichž řada dodnes stojí. Patří mezi ně část Government House, Château de Mon Plaisir a Line Barracks, sídlopolicejních sil. Ostrov byl pod správouFrancouzské Východoindické společnosti, která zde zůstala až do roku 1767. Během francouzské nadvlády byli otroci přiváženi z částí Afriky, jako jeMosambikaZanzibar.V důsledku toho se počet obyvatel ostrova během třiceti let dramaticky zvýšil z 15 000 na 49 000. Na konci 18. století tvořili afričtí otroci asi 80 procent populace ostrova a začátkem devatenáctého století bylo na ostrově 60 000 otroků. Na začátku roku 1729 dorazili Indové zPuduččériv Indii na Mauricius na palubě lodiLa Sirène. Pracovní smlouvy pro tyto řemeslníky byly podepsány v roce 1734 v době, kdy získali svobodu.
Od roku 1767 do roku 1810, s výjimkou krátkého období běhemFrancouzské revoluce, kdy obyvatelé ustavili vládu prakticky nezávislou na Francii, byl ostrov pod kontrolou úředníků jmenovaných francouzskou vládou.Jacques-Henri Bernardin de Saint-Pierrežil na ostrově v letech 1768 až 1771, poté se vrátil do Francie, kde napsal milostný příběhPaul a Virginie, který proslavil Isle de France všude tam, kde se mluvilo francouzsky. V roce 1796 se osadníci odtrhli od francouzské kontroly, když se vláda v Paříži pokusila zrušit otroctví.Dva slavní francouzští guvernéři byli Vicomte de Souillac (který postavil Chaussée v Port Louis a povzbuzoval farmáře, aby se usadili v okrese Savanne) aAntoine Bruny d'Entrecasteaux(který se postaral o to, aby Francouzi v Indickém oceánu měli sídlo na Mauriciu místo vPuduččériv Indii).Charles Mathieu Isidore Decaenbyl úspěšným generálem vefrancouzských revolučních válkácha v některých ohledech i rivalemNapoleona I. V letech 1803 až 1810 vládl jakoguvernér Isle de Francea Réunionu. Britský námořní kartograf a průzkumníkMatthew Flindersbyl, v rozporu s rozkazem Napoleona na ostrově zatčen a zadržen generálem Decaenem v letech 1803 až 1810.Běhemnapoleonských válekse Mauricius stal základnou, ze kteréfrancouzští korzářiorganizovali úspěšné nájezdy na britské obchodní lodě. Nájezdy pokračovaly až do roku 1810, kdy byla vyslána expedicebritského královského námořnictvavedená komodoremJosiasem Rowleym,anglo-irskýmaristokratem, aby ostrov obsadila. Navzdory vítězství vbitvě u Grand Port, jediném francouzském námořním vítězství nad Brity během těchto válek,Francouzi nedokázali zabránit Britům ve vyloděnínaCap Malheureuxo tři měsíce později. Formálně se vzdali ostrova pátý den invaze, 3. prosince 1810, za podmínek, které osadníkům umožnily ponechat si jejich zemi a majetek a používat francouzský jazyk a právo Francie v trestních a občanských záležitostech. Za britské nadvlády se název ostrova vrátil na Mauricius. Rychlé dobytí Mauricia bylo beletrizováno v románuVýprava na MauritiusodPatricka O'Briana, který byl poprvé publikován v roce 1977.
Rychlé sociální a ekonomické změny přišly se siremRobertem Farquharem(prvnímbritským guvernérem), který sem přinesl britskou administrativu. Úspěšné změny však byly poskvrněny Ratsitataninem.Ratsitatanin, synovec krále Radamy zMadagaskaru, byl přivezen na Mauricius jako politický vězeň. Podařilo se mu uprchnout z vězení a zosnovat vzpouru, která by osvobodila mauricijské otroky. Byl zrazen svým společníkem Laizafem a chycen skupinou milicionářů vedených francouzsko-mauricijským právníkemAdrienem d'Épinayema rychle popraven. Byl sťat v Plaine Verte 15. dubna 1822 a jeho hlava byla vystavena na výstrahu proti možným povstáním otroků.
V roce 1832 založil d'Épinay první mauricijské noviny (Le Cernéen), které nebyly kontrolovány vládou. V témže roce došlo ke kroku generálního prokuristy ke zrušení otroctví bez náhrady vlastníkům otroků. To vedlo k nespokojenosti, a aby zabránila případnému povstání, nařídila vláda všem obyvatelům, aby vydali své zbraně. Kromě toho byla na kopci (nyní známém jako Citadel hill) v centru Port Louis postavena kamenná pevnost Fort Adelaide, na potlačení jakéhokoli povstání.
Otroctvíbylo postupně několik let po roce 1833 zrušeno a plantážníci nakonec dostali dva miliony liber šterlinků jako náhradu za ztrátu svých otroků, kteří byli dovezeni z Afriky a Madagaskaru během francouzské okupace.
Zrušení otroctvímělo významný dopad na společnost, ekonomiku a obyvatelstvo Mauricia. Plantážníci přivezli z Indie velké množstvínajatých dělníků, aby pracovali na polích cukrové třtiny. Mezi lety 1834 a 1921 bylo na ostrově přítomno kolem půl milionu najatých dělníků. Pracovali v cukrovarech, továrnách, v dopravě a na stavbách. Britové navíc na ostrov přivezli 8 740indickýchvojáků.Aapravasi Ghat, v zátoce vPort Louisa nyní památkaUNESCO, byla první britskoukolonií, která sloužila jako hlavní přijímací středisko prodělníky.
Významnou postavou 19. století byl Rémy Ollier, novinář smíšeného původu. V roce 1828 byly na Mauriciu oficiálně zrušeny rozdíly mezi rasami, ale britští guvernéři dali černým osobám jen malou moc a do vedoucích pozic jmenovali pouze bílé. Rémy Ollier požádalkrálovnu Viktorii, aby černým lidem dala možnost být ve vládní radě, což bylo možné o několik let později. Také Port Luis jmenoval obcí, aby občané mohli spravovat město prostřednictvím svých vlastních volených zástupců. V Port Louis po něm byla pojmenována ulice a v roce 1906 byla v Jardin de la Compagnie vztyčena jeho busta.
V roce 1885 byla zavedena nová ústava. Označovala se jakoCens Démocratiquea zahrnovala některé principy obhajované jedním z kreolských vůdců, Onésipho Beaugeardem. V roce 1886 guvernérJohn Pope HennessynominovalGnanadicarayena Arlandujako vůbec prvníhoindo-mauricijskéhočlena vládnoucí rady – navzdory tomu, že oligarchie preferovala jeho rivala Indo-mauricijce Emile Sandapu. Arlanda sloužil až do roku 1891.
V té době byly aktivní dvě hlavní politické strany, pro-Hennessyho strana byla Reformní strana siraWilliama Newtonaa anti-Hennessyho stranu Demokraté vedli Gustave de Coriolis a Onésipho Beaugeard.
S dělníky přivezenými z Indie nebylo vždy zacházeno spravedlivě a Němec, Adolph von Plevitz, se stal neoficiálním ochráncem těchto přistěhovalců. Setkal se s mnoha dělníky a v roce 1871 jim pomohl sepsat petici, která byla zaslánaguvernérovi Gordonovi. Byla jmenována komise, která se měla zabývat stížnostmi indických přistěhovalců, a v roce 1872 byli z Anglie vysláni dva právníci, jmenovaní britskou korunou, aby provedli šetření. Tato komise doporučila několik opatření, která ovlivnila životy indických dělníků během příštích padesáti let.
V listopadu 1901 navštívilMahátma GándhíMauricius na své cestě z Jižní Afriky do Indie. Zůstal na ostrově dva týdny a naléhal na indo-mauricijskou komunitu, aby se zajímala o vzdělání a hrála aktivnější roli v politice. Po návratu do Indie poslal mladého právníkaManilala Doctora, aby zlepšil situaci Indo-Mauricijců.
V roce 1901 bylo navázáno rychlejší spojení s ostrovem Rodrigues díkybezdrátové síti.
V roce 1903 byly na Mauriciu představeny motorové vozy a v roce 1910 byly uvedeny do provozu první taxíky provozované Josephem Mervenem. Elektrifikace Port Louis se uskutečnila v roce 1909 a ve stejném desetiletí byla Mauricijská hydroelektrická společnostAtchia Brothersoprávněna dodávat energii městům v horní Plaines Wilhems.
10. léta 20. století byla obdobím politické agitace. Rostoucí střední třída (složená z lékařů, právníků a učitelů) začala zpochybňovat politickou moc vlastníků půdy s cukrovou třtinou. Dr. Eugène Laurent, starosta Port Louis, byl vůdcem této nové skupiny; jeho strana Action Libérale požadovala, aby ve volbách mohlo volit více lidí.
V roce 1911 došlo v Port Louis k nepokojům kvůli falešné fámě, že Dr. Eugène Laurent byl zavražděn oligarchy v Curepipe. Toto se stalo známým jako nepokoje Curepipe v roce 1911. V hlavním městě byly poškozeny obchody a kanceláře a jeden člověk byl zabit.
Ve stejném roce, 1911, se v Curepipe konala první promítání ve veřejném kině a na stejném městě byla postavena kamenná budova pro Royal College. V roce 1912 vstoupila do provozu širší telefonní síť, kterou využívala vláda, obchodní firmy a několik soukromých domácností.
První světová válkavypukla v srpnu 1914. Mnoho Mauricijců se dobrovolně přihlásilo k boji v Evropě proti Němcům a vMezopotámiiproti Turkům. Válka ale zasáhla Mauricius mnohem méně než války v osmnáctém století. Válka v letech 1914–1918 byla ve skutečnosti obdobím velkého rozkvětu, kvůli rozmachu cen cukru. V roce 1919 vznikla organizace Mauritius Sugar Syndicate, která produkovala 70 % cukru.
Dvacátá léta byla svědkem vzestupu hnutí „retrocesionismu“, které podporovalo retrocesi Mauricia ve prospěch Francie. Hnutí se rychle zhroutilo, protože ve volbách v roce 1921 nebyl zvolen žádný z kandidátů, kteří chtěli, aby byl Mauricius navrácen Francii.
V poválečné recesi došlo k prudkému poklesu cen cukru. Mnoho cukrovarů bylo uzavřeno, což znamenalo konec éry cukrovarnických magnátů, kteří ovládali nejen ekonomiku, ale i politický život země.
Raoul Rivet, redaktor novinLe Mauricien, vedl kampaň za revizi ústavy, která by dala nově vznikající střední třídě větší roli v řízení země. Principy hnutíArya Samajzačaly pronikat do hinduistické komunity, která se dožadovala větší sociální spravedlnosti.
Od konce funkčního období nominovaného Arlandy v roce 1891 až do roku 1926 nebylo v Legislativní radě žádné indomauricijské zastoupení. Nicméně ve volbách v roce 1926 se Dunputh Lallah a Rajcoomar Gujadhur stali prvnímiIndo-Mauricijci, kteří byli zvoleni v Legislativní radě. V Grand Port vyhrál Lallah nad rivaly Fernandem Louisem Morelem a Gastonem Gebertem; ve Flacq, Gujadhur porazil Pierre Montocchia.
V roce 1936 se zrodilaLabouristická strana, kterou založil Dr.Maurice Curé.Emmanuel Anquetilshromáždil městské dělníky, zatímco Pandit Sahadeo se soustředil na venkovskou dělnickou třídu.
Nepokoje v Ubě v roce 1937 vyústily v reformy místní britské vlády, které zlepšily pracovní podmínky a vedly k zrušení zákazu odborů.Svátek práce se poprvé slavil v roce 1938. Více než 30 000 dělníků obětovalo denní mzdu a přijelo z celého ostrova, aby se zúčastnilo obřího setkání na Champ de Mars.
Po stávkách dokařů byl odborářEmmanuel Anquetildeportován na Rodrigues,Maurice Curéa Pandit Sahadeo byli umístěni do domácího vězení a mnoho stávkujících bylo uvězněno.
Po vypuknutídruhé světové válkyv roce 1939 se mnoho Mauricijců dobrovolně přihlásilo do služby pod britskou vlajkou v Africe a na Blízkém východě a bojovalo proti německé a italské armádě. Někteří odešli do Anglie, aby se stali piloty a pozemním personálemRoyal Air Force. Mauricius nebyl nikdy skutečně ohrožen, ale v roce 1943 bylo několik britských lodí potopeno u Port Louis německými ponorkami.
Během druhé světové války byly v zemi tvrdé podmínky; ceny komodit se zdvojnásobily, ale platy pracovníků vzrostly jen o 10 až 20 procent. Došlo k občanským nepokojům a koloniální vláda cenzurovala veškeré aktivity odborů. Nicméně, dělníci Belle Vue Harel Sugar Estate vstoupili 27. září 1943 do stávky.Policisté nakonec stříleli přímo do davu, což mělo za následek smrt 4 dělníků: Soondrum Pavatdanová (známější jako Anjalay Coopenová, 32letá těhotná žena), Moonsamy Moonien (14letý chlapec), Kistnasamy Mooneesamy (37letý dělník) a Marday Panapen.Sociální pracovník a vůdce hnutí Jana AndolanaBasdeo Bissoondoyalzorganizoval pohřby 4 mrtvých dělníků.
O tři měsíce později, 12. prosince 1943, Basdeo Bissoondoyal zorganizoval masové shromáždění v „Marie Reine de la Paix“ v Port Louis a velký dav dělníků z celého ostrova potvrdil popularitu jeho hnutí.
Po vyhlášení nové ústavy roku 1947 se 9. srpna 1948 konaly všeobecné volby. Poprvé koloniální vláda rozšířila volební právo na všechny dospělé, kteří uměli napsat své jméno v jednom z 19 jazyků ostrova, a zrušila předchozí genderové a majetkové kvalifikace.
Labouristická stranaGuye Rozemontazískala většinu hlasůa 11 z 19 zvolených křesel, které získalihinduisté. Nicméněgenerální guvernérDonald Mackenzie-Kennedyjmenoval 23. srpna 1948 do Legislativní rady 12 konzervativců, aby udrželi převahu bílýchFranko-Mauricijců. V roce 1948 seEmilienne Rochecousteovástala první ženou, která byla zvolena do Legislativní rady, kde působila až do roku 1953.
Strana Guye Rozemonta svou pozici v roce 1953 vylepšila a na základě výsledků voleb vyžadovalavšeobecné volební právo. V letech 1955 a 1957 se v Londýně konaly ústavní konference a byl zaveden ministerský systém. Poprvé se hlasování uskutečnilo na základě všeobecného volebního práva dospělých 9. března 1959. Všeobecné volby opět vyhrála Labouristická strana, tentokrát vedená siremSeewoosagurem Ramgoolamem.
V roce 1961 se v Londýně konala Konference o přezkumu ústavy. Volby v roce 1963 vyhrála Labouristická strana a její spojenci.Koloniální úřadřekl, že na Mauriciu se prosazuje politika komunálního charakteru a že výběr kandidátů (stranami) a volební chování (voličů) se řídí etniky a kastami. Zhruba v té době dva význační britští akademici,Richard TitmussaJames Meade, zveřejnili zprávu o sociálních problémech ostrova způsobených přelidněním a monokulturou cukrové třtiny. To vedlo k intenzivní kampani za zastavení populační exploze a dekáda zaznamenala prudký pokles populačního růstu.
Počátkem roku 1965 se na předměstí Belle-Rose ve městě Quatre Bornes odehrál politický atentát. Labouristický aktivista Rampersad Surath byl ubit k smrti násilníky konkurenční strany Parti Mauricien.
Dne 10. května 1965 vypuklyrasové nepokojeve vesniciTrois Boutiquespoblíž vesniceSouillac. Následně postoupily do historické vesniceMahébourg. V britské kolonii byl vyhlášen celostátní výjimečný stav. Nepokoje byly zahájeny vraždou policejního konstábla Beesoo v jeho vozidle kreolským gangem. Následovala vražda civilisty jménem Robert Brousse v Trois Boutiques.Kreolský gang poté pokračoval do pobřežní historické vesnice Mahébourg, kde napadl Indo-Mauricijce, kteří sledovali hindustánský film v Kině Odéon. Mahébourgská policie zaznamenala téměř 100 stížností, které se týkaly útoků na Indo-Mauricijce.
Na konferenci v Lancasteru v roce 1965 vyšlo najevo, že Británie se chce kolonie Mauricius zbavit. V roce 1959Harold Macmillanpronesl svůj slavný projev „Vítr změny“, ve kterém uznal, že nejlepší možností pro Británii je dát svým koloniím úplnou nezávislost. Od konce 50. let se tak otevřela cesta k nezávislosti.
Později v roce 1965, po konferenci v Lancasteru, bylyČagoské ostrovyMauriciu odebrány a bylo vytvořenoBritské indickooceánské území. Všeobecné volby se konaly 7. srpna 1967 aStrana nezávislostizískala většinu křesel. V lednu 1968, šest týdnů před vyhlášením nezávislosti, došlo knepokojůmv Port Louis, které vedly ke smrti 25 lidí.
Mauricius přijal novou ústavu a nezávislost byla vyhlášena 12. března 1968. Sir Seewoosagur Ramgoolam se stal prvním ministerským předsedou nezávislého Mauricia, hlavou státu zůstala královnaAlžběta II.V roce 1969 byla založena opoziční stranaMauricijské militantní hnutí(MMH), kterou vedlPaul Bérenger. Později, v roce 1971, MMH – podporované odbory – svolalo v přístavu sérii stávek, které způsobily v zemi výjimečný stav.
Koaliční vláda Labouristické strany a PMSD (Parti Mauricien Social Démocrate) reagovala omezováním občanských svobod a omezováním svobody tisku. Na Paula Bérengera byly provedeny dva neúspěšné pokusy o atentát:
Všeobecné volby byly odloženy a veřejná shromáždění byla zakázána. Členové MMH, včetně Paula Bérengera, byli 23. prosince 1971 uvězněni. Vůdce MMH byl propuštěn o rok později.
V květnu 1975 se celou zemí prohnala studentská vzpoura, která začala naMauricijské univerzitě.Studenti byli nespokojeni se vzdělávacím systémem, který nesplňoval jejich aspirace a dával jen omezené vyhlídky na budoucí zaměstnání. Dne 20. května 1975 se tisíce studentů pokusily dostat do Port-Louis přes most Grand River North West a střetly se s policií. Dne 16. prosince 1975 byl schválen zákon o rozšíření volebního práva na 18leté. Toto je obecné považováno za pokus uklidnit frustraci mladé generace.
Další všeobecné volby se konaly20. prosince 1976. Koalice Labour-CAM získala pouze 28 křesel z 62. MMH získalo 34 křesel, ale odcházející premiér sir Seewoosagur Ramgoolam dokázal zůstat ve funkci s dvoumístnou většinou poté, co uzavřel spojenectví s PMSD Gaetana Duvala.
V roce 1982 byla zvolena vládaMMH-PSM(vedenápremiéremAneroodem Jugnauthem,vicepremiéremHarishem Boodhooema ministrem financíPaulem Bérengerem). V rámci vedení MMH a PSM se však objevily ideologické a osobnostní rozdíly. Boj o moc mezi Bérengerem a Jugnauthem vyvrcholil v březnu 1983. Jugnauth odcestoval do Nového Dillí, aby se zúčastnil summituHnutí nezúčastněných zemí; po jeho návratu navrhl Bérenger ústavní změny, které by premiéra zbavily moci. Na Jugnauthovu žádost plánovala premiérkaIndira GándhíovázIndieozbrojenou intervenci zahrnujícíindické námořnictvoiindickou armádu, aby zabránilapřevratupod krycím názvemOperace Lal Dora.
VládaMMH-PSMse rozdělila devět měsíců po volbách v červnu 1982. Podle úředníka ministerstva informací bylo těchto devět měsíců „socialistickým experimentem“.Harish Boodhoorozpustil svou stranuPSM, aby umožnil všem poslancům PSM připojit se k Jugnauthově nové straně MSM, a tak zůstat u moci a zároveň se distancovat odMMH.Koalice MSM-Labour-PMSD zvítězila vevolbách v srpnu 1983aAnerood Jugnauthse stal premiérem aGaëtan Duvalvicepremiérem.
V tomto období došlo k růstu v sektoru EPZ (Export Processing Zone). Industrializace se začala šířit i do vesnic a přitahovala mladé dělníky ze všech etnických komunit. V důsledku toho cukrovarnický průmysl začal ztrácet vliv na ekonomiku. Velké maloobchodní řetězce začaly otevírat prodejny v roce 1985 a nabízely úvěry nízkopříjmovým lidem, což jim umožnilo dovolit si základní domácí spotřebiče. Došlo také k rozmachu cestovního ruchu a po celém ostrově vyrostly nové hotely. V roce 1989 burza otevřela své brány a v roce 1992 zahájil provoz freeport. V roce 1990 se konalo hlasování o změně ústavy, aby se země stala republikou s Bérengrem jako prezidentem, nicméně tento návrh nezískal potřebný počet hlasů.
Dne 12. března 1992, dvacet čtyři let po vyhlášení nezávislosti, byl Mauricius prohlášen republikou v rámciSpolečenství národů. Prvnímprezidentemse stal poslední generální guvernér sirVeerasamy Ringadoo.Bylo to v rámci přechodného uspořádání, ve kterém byl později téhož roku nahrazenCassamem Uteemem.Politická moc zůstala předsedovi vlády.
Přes zlepšení ekonomiky, které se shodovalo s poklesem ceny benzínu a příznivým kurzem dolaru, se vláda netěšila plné oblibě. Již v roce 1984 panovala nespokojenost. Prostřednictvím zákona onovele novin a periodikse vláda snažila, aby každý deník poskytoval bankovní záruku ve výši půl milionu rupií. 43 novinářů protestovalo účastí na veřejné demonstraci v Port Louis před parlamentem. Byli zatčeni a propuštěni na kauci. To vyvolalo veřejné pobouření a vláda musela přehodnotit svou politiku.
Nespokojenost panovala i v oblasti školství. Na rostoucí poptávku absolventů základních škol, kteří absolvovali CPE (Certificate of Primary Education), nebylo dostatek kvalitních středních vysokých škol. V roce 1991 nezískal hlavní plán pro vzdělávání národní podporu a přispěl k pádu vlády.
V prosinci 1995 bylNavin Ramgoolamzvolen premiérem aliance Labour-MMH. V říjnu 1996 vedla trojnásobná vražda politických aktivistů na Gorah-Issac Street v Port Louis k několika zatčením a dlouhému vyšetřování.
Rok 1999 byl ve znamení občanských nepokojů a vzpour vúnorua poté v květnu. Po nepokojích v Kaye prezidentCassam Uteema kardinálJean Margéotprocestovali zemi a po čtyřech dnech zmatků byl obnoven klid. Byla ustavena vyšetřovací komise, která měla prošetřit základní příčiny sociálních nepokojů. V lednu 2000 byl zastřelen politický aktivista Rajen Sabapathee poté, co utekl z vězení La Bastille.
Anerood Jugnauth z MSM se vrátil k moci v září 2000 po zajištění spojenectví s MMH. V roce 2002 se ostrovRodriguesstal autonomním subjektem v rámci republiky a mohl si tak zvolit vlastní zástupce pro správu ostrova. V roce 2003 bylpremiérskýpost převeden na Paula Bérengera z MMH a prezidentem se stal Anerood Jugnauth. Bérenger byl prvním francouzsko-mauricijským premiérem v historii země po vyhlášení nezávislosti.
Vevolbách v roce 2005se Navin Ramgoolam stal premiérem v rámci nové koalice Labour-PMXD-VF-MR-MMSM. Vevolbách v roce 2010si moc zajistila aliance Labour–MSM–PMSD. Navin Ramgoolam zůstal premiérem až do roku 2014.
Koalice MSM–PMSD–ML zvítězila vevolbách v roce 2014pod vedením Anerooda Jugnautha. Navzdory neshodám uvnitř vládnoucí aliance, které vedly k odchodu PMSD, MSM–ML zůstala u moci po celé své pětileté funkční období.
Dne 21. ledna 2017 Anerood Jugnauth oznámil svou rezignaci a funkci předsedy vlády převzal jeho syn a ministr financíPravind Jugnauth.Převod moci se uskutečnil podle plánu 23. ledna 2017.
V roce 2018 odstoupila mauricijská prezidentkaAmeenah Guribová-Fakimovákvůli finančnímu skandálu.Úřadujícím prezidentem jePrithvirajsing Roopun, který slouží od prosince 2019.
Ve všeobecných volbách na Mauriciu v listopadu2019získalo vládnoucíMilitantní socialistické hnutí(MSM) více než polovinu křesel v parlamentu, čímž zajistilo úřadujícímu premiéroviPravindu Kumaru Jugnauthovinové pětileté funkční období.
Dne 25. července 2020 najela japonská loď hromadného nákladu MV Wakashio na mělčinu na korálovém útesu u pobřeží Mauricia a do nedotčené laguny uniklo až 1000 tun těžké ropy.Kvůli své poloze na okraji chráněných křehkých mořských ekosystémů a mokřadu mezinárodního významu se únik ropy z lodi MV Wakashio stal jednou z nejhoršíchekologických katastrof, které kdy zasáhly západní část Indického oceánu.
Mauricijská vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3 se čtyřmi vodorovnými pruhy v barvách červené, modré, žluté a zelené.
Celková rozloha země je 2 040 km. Je to170. největší státna světě podle rozlohy. Republika Mauricius se skládá z ostrova Mauricius a několika odlehlých ostrovů. Výhradní ekonomická zóna státu pokrývá asi 2,3 milionu kmIndického oceánu, včetně přibližně 400 000 km, které sdílí společně seSeychelami.
Mauricius se nachází 2 000 km od jihovýchodního pobřeží Afriky, mezi zeměpisnými šířkami19°58,8'Sa20°31,7'Sa57°18,0'Ea 57°46,5'E. Je 65 km dlouhý a 45 km široký. Jeho rozloha je 1 864,8 km. Ostrov obklopuje více než 150 km bílých písečných pláží a laguny jsou chráněny před otevřeným mořem třetím největším korálovým útesem světa, který ostrov obklopuje. Jen kousek od pobřeží Mauricia leží asi 49 neobydlených ostrovů aostrůvků, z nichž některé byly prohlášeny za přírodní rezervace pro ohrožené druhy.
Ostrov Mauritius (mauricijskou kreolštinou:Isle Moris;francouzsky:Île Maurice) je geologicky relativně mladý, vznikl vulkanickou činností asi před 8 miliony let. Společně s ostrovy Saint Brandon, Réunion a Rodrigues je součástíMaskarén. Tyto ostrovy se objevily v důsledku gigantických podvodních sopečných erupcí, které se staly tisíce kilometrů na východ od kontinentálního bloku tvořeného Afrikou a Madagaskarem.Nejsou již vulkanicky aktivní ahorká skvrnaje nyní pod ostrovem Réunion. Mauricius je obklopený prstencem horských pásem, jejichž výška se pohybuje od 300 do 800 metrů nad hladinou moře. Země se zvedá z pobřežních plání do centrální plošiny, kde dosahuje výšky 670 m; nejvyšší vrchol,Piton de la Petite Rivière Noires výškou 828 metrů, leží na jihozápadě. Na ostrově jsou potoky a řeky, z nichž mnohé se tvoří v trhlinách vytvořených proudy lávy.
Autonomní ostrov Rodrigues se nachází 560 km na východ od Mauricia. Má rozlohu 108 km.Rodrigues je kopcovitý sopečný ostrov. Nejvyšším vrcholem je Mountain Limon s výškou 398 m. Ostrov má takékorálový útesa rozsáhlávápencováložiska. Podle statistik byla k 1. červenci 2019 populace ostrova odhadována na 43 371.
Čagoské ostrovy se skládají z atolů a ostrovů a nachází se přibližně 2 000 km severovýchodně od hlavního ostrova Mauricia. Na sever od Čagoských ostrovů jsou atolPeros Banhos,Šalomounův atolaNelsonův ostrov; na jihozápadě se nachází ostrovyTří bratří,Orlí ostrov,Egmontovy ostrovyaNebezpečný ostrov.Diego Garcíaje na jihovýchodě souostroví. V roce 2016 se čagoská populace odhadovala na 8 700 Mauricijců, včetně 483 domorodců; 350 Čagosijců žije naSeychelách, včetně 75 domorodců; 3 000 osob, včetně 127 domorodců, žije ve Spojeném království.
St Brandon, také známý jako Cargados Carajos, se nachází 402 kilometrů severovýchodně od ostrova Mauricius. Souostroví se skládá z 16 ostrovů a ostrůvků. Saint Brandon se skládá z pěti skupin ostrovů, s celkem asi 28–40 ostrovy a ostrůvky, v závislosti na sezónních bouřích a souvisejících pohybech písku.
Dva Agalégské ostrovy se nacházejí asi 1000 kilometrů severně od Mauricia. Severní ostrov je 12,5 km dlouhý a 1,5 km široký, Jižní ostrov je 7 km dlouhý a 4,5 km široký. Celková plocha obou ostrovů je 26 km. Podle statistik byl k 1. červenci 2019 počet obyvatel Agalégských ostrovů a St. Brandonu odhadován na 274 osob.
Ostrov Tromelin leží 430 km severozápadně od Mauricia. Suverenitu nad ostrovem Tromelin si nárokuje jako Mauricius, tak Francie.
Francouzi ovládli Mauricius v roce 1715 a přejmenovali jej naIsle de France. Francie oficiálně postoupila Mauricius včetně všech jeho držav Británii prostřednictvímPařížské smlouvy, podepsané 30. května 1814, ve které bylRéunionnavrácen Francii. Britská kolonie Mauricius sestávala z hlavního ostrova Mauricius spolu s jeho državami ostrovyRodrigues,St. Brandon,Tromelin(sporný) aAgalégskýmiaČagoskými ostrovy;Seychelyse staly samostatnou kolonií v roce 1906. Je sporné, zda převod Isle de France (jak byl Mauricius dříve znám pod francouzskou nadvládou) a jeho držav na Británii v roce 1814 zahrnovaly ostrov Tromelin. Článek 8 Pařížské smlouvy stanovuje, že Francie postoupí Británii Isle de France „a její državy, jmenovitě Rodrigues a Seychely“. Francie se domnívá, že ostrov Tromelin nebyl nikdy převeden na Británii. Tvrzení Mauricia je založeno na skutečnosti, že převod Isle de France a jeho závislých území na Británii v roce 1814 měl obecný charakter, že byl nad rámec toho, co uvádí Pařížská smlouva, a že všechny závislé ostrovy Isle de France nebyly konkrétně uvedené ve Smlouvě. Mauricius tvrdí, že jelikož byl Tromelin závislý na Isle de France, byl v roce 1814 „de facto“ převeden na Británii. Agalégské ostrovy, ostrov St Brandon a Čagoské ostrovy také nebyly konkrétně zmíněny v Pařížské smlouvě, ale staly se součástí britské kolonie Mauricius, protože byly v té době závislými územími ostrova Isle de France. Britské úřady na Mauriciu navíc v průběhu let přijímali administrativní opatření týkající se ostrova Tromelin. V roce 1959 britští představitelé na Mauriciu informovaliSvětovou meteorologickou organizaci, že považují Tromelin za součást svého území. Francie a Mauricius dosáhly v roce 2010 smlouvy o společné správě, která však nebyla ratifikována.
Odhadovaná populace Mauricijské republiky byla k 1. červenci 2019 1 265 985 osob, z toho 626 341 mužů a 639 644 žen. Populace na ostrově Mauricius byla 1 222 340 osob a na ostrově Rodrigues 43 371 osob; Agaléga a Saint Brandon měl odhadovaný celkový počet obyvatel 274 osob. Mauricius má druhou nejvyššíhustotu zalidněnív Africe. Po dodatku k ústavě v roce 1982 není potřeba, aby Mauricijci odhalovali svou etnickou identitu pro účely sčítání lidu. Oficiální statistiky o etnicitě nejsou k dispozici. Sčítání lidu v roce 1972 bylo poslední, které měřilo etnickou příslušnost.Mauricius jemultietnickáspolečnost, většinouindického,afrického,čínskéhoa evropského (většinou francouzského) původu.
Podle sčítání lidu z roku 2011, které provedl Statistics Mauritius, 48,5 % mauricijské populace vyznáváhinduismus, následujekřesťanství(32,7 %),islám(17,2 %) a další náboženství (0,7 %). 0,7 % uvedlo, že jebez vyznánía 0,1 % neodpovědělo.
Mauricijská ústavanezmiňuje žádnýúřední jazyk. Ústava pouze zmiňuje, že úředním jazykem Národního shromáždění je angličtina; každý člen však může oslovit předsedu také francouzsky. Angličtina a francouzština jsou obecně považovány zade factonárodní a běžné jazyky na Mauriciu, protože jsou to jazyky státní správy, soudů a obchodu.Ústava Mauricia je napsána v angličtině, ale některé zákony, jako jeobčanský zákoníkatrestní zákoník, jsou ve francouzštině. Na mauricijské měně se objevujelatinka, tamilština adévanágarí.
Mauricijská populace jemnohojazyčná;mauricijská kreolštinajemateřským jazykemvětšiny Mauricijců, ale většina lidí plynně hovoří také anglicky a francouzsky; mají tendenci měnit jazyky podle situace.Francouzština a angličtina jsou upřednostňované ve vzdělávacím a profesionálním prostředí, zatímco asijské jazyky se používají hlavně v hudbě, náboženských a kulturních aktivitách. Média a literatura jsou primárně ve francouzštině.
Studenti se musí naučit anglicky a francouzsky; mohou se také rozhodnout pro asijský jazyk nebo mauricijskou kreolštinu.
Od vyhlášení nezávislosti na Británii v roce 1968 se Mauricius vyvinul z nízkopříjmové ekonomiky založené na zemědělství na diverzifikovanouekonomiku s vysokými příjmy, založenou nacestovním ruchu, textilu, cukru a finančních službách. Ekonomický vývoj Mauricia od získání nezávislosti byl nazýván „mauricijským zázrakem“ a „africkým úspěchem“.
V posledních letech se jako důležité sektory projevily informační a komunikační technologie, mořské plody, pohostinství a rozvoj nemovitostí, zdravotnictví, obnovitelné zdroje energie avzdělávánía odborná příprava, které přitahují místní i zahraniční investory.
Mauricius nemá žádné využitelné zásoby fosilních paliv, a tak se spoléhá na ropné produkty. Místní a obnovitelné zdroje energie jsou biomasa a vodní, solární a větrná energie.
Mauricius má jednu z největšíchvýlučných ekonomických zónna světě.
Mauricius je na předním místě z hlediska ekonomické konkurenceschopnosti, příznivého investičního klimatu, dobré správy věcí veřejných a svobodné ekonomiky. Hrubý domácí produkt (PPP) byl v roce 2018 odhadován na 29 187 miliardy USD aHDP (PPP) na obyvatelebylo přes 22 909 USD, což je druhé nejvyšší v Africe.
Mauricius měl podleSvětové bankyv roce 2019 ekonomiku svysokými příjmy.Index snadnosti podnikáníSvětové banky za rok 2019 řadil Mauricius na 13. místo na celém světě ze 190 ekonomik. Podle mauricijského ministerstva zahraničních věcí jsou problémy země silné spoléhání se na několik průmyslových odvětví, vysokýodliv mozků, nedostatek kvalifikované pracovní síly, stárnoucí populace a neefektivní veřejné společnosti a polostátní orgány.
Mauricius postavil svůj úspěch na svobodném tržním hospodářství. Podle zprávyEconomic Freedom of the Worldz roku 2019 je Mauricius hodnocen jako 9. nejsvobodnější ekonomika na světě.
Ostrov přitahuje turisty, kterým nabízí pláže s jemným bílým i zlatým pískem, průzračnouvodu, zeleňpralesů,kráteryavodopády, exotické druhyptactvačiopice, pod vodou pak mnoho druhů ryb akorálů.
V historickém muzeu v Mahébourgu se lze poučit o historii Mauricia. Milovníci rostlin mohou navštívit botanickou zahraduSir Seewoosagur RamgoolamvPamplemousses, kde byla také postavena první továrna na zpracovánícukrové třtinynaostrově. Ve městěMokase nacházejí dvě zajímavé historické stavby –La RéduitaEureka– pečlivě zrekonstruované domy. Světový unikát nabízí i oblastChamarel. Tento přírodní úkaz je vulkanického původu.
Ostrovní kuchyně je mixem čínské, indické a francouzské gastronomie. Nejčastějším jídlem jsou placky roti plněné masovými nebo vegetariánskými směsmi. Často lze narazit na smažené nebo vařené nudle, smaženou rýži nebo knedlíčky boulettes. Přestože je Mauricius malý stát, na ostrově je široká nabídka lokálně vyráběného piva. Ostrov je proslavený pro svůj rum, cukrová třtina zde má vhodné podmínky k růstu. Z místního ovoce je nejčastěji k dostání mango, liči nebo kokosové ořechy. Na ostrově se prakticky nepěstuje hroznové víno, většina nabídky vín v obchodech je dovoz z Jihoafrické republiky.
Mauritius je známý výrobou modelů starých lodí vytvořených podle původních plánů a výrobou třtinových rumů. Dále se zde dají koupit ozdoby na šaty, šperky, proutěné a hrnčířské zboží či suvenýry z moře ale i různé oblečení, textilie, hlavně pletené.
V době, kdy byla země britskou kolonií, používala britské známky. Nejznámějšími známkami světa se stal červený aModrý mauricius, známky byly původně vytištěny s chybou, místo POST PAID byly chybně označeny POST OFFICE. Na aukci vNew Yorkuv roce 1968 byla vydražena obálka s těmito dvěma červenými nalepenými známkami za 380 000 dolarů. Známky je možné vidět v místním muzeu, na jejich získání se složili místní podnikatelé.
Od roku 1877 byl Mauritius jako kolonie nepřímým členemSvětové poštovní unie(UPU), po získání samostatnosti získal roku 1969 členství přímé.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMauritiusna anglické Wikipedii.