Trubkonosí

Trubkonosí(Procellariiformes) jeřádmořských ptáků, který zahrnuje čeledialbatrosovitých(Diomedeidae),buřníčkovitých(Oceanitidae),buřňáčkovitých(Hydrobatidae) abuřňákovitých(Procellariidae).Titokosmopolitníletcijsou hojně rozšíření napříč všemioceány. Velikostí se jedná o extrémně diverzifikovanou skupinu, která zahrnuje jak jedny z největších ptáků schopných letu (k největším trubkonosým patříalbatros stěhovavý, jehož váha dosahuje až cirka 11 kg a rozpětí křídel až 3,6 m), tak jedny z nejmenších mořských ptáků vůbec (nejmenší zástupce řádubuřňáček nejmenší(Oceanodroma microsoma) váží kolem 30 g a jeho rozpětí křídel se pohybuje kolem 32 cm). Poměrový rozdíl mezi největším a nejmenším zástupcem řádu je vůbec největší ze všech ptačích řádů.
K nejvýraznějšímmorfologickýmspolečným znakům trubkonosých patří vnější protažené trubkoviténozdrya stavbazobáku, který je složen ze 7–9 zrohovatělých destiček. K unikátním anatomickým znakům patří tvorbažaludečního oleje, který se vyskytuje u všech trubkonosých s výjimkou zástupců roduPelecanoides(buřník). Tento olej slouží jako efektivní zásobárna energie a v případě ohrožení jej trubkonosí umně vyvrhují na vetřelce. Zejména u ptačích vetřelců může olejem znehodnocené peří přivodit vážná zranění a následně ismrt. Živí se převážněrybami,desetiramenatciakrilem. Hlavně velké druhy, jako jsou albatrosi, jsou výjimečně schopní letci, kteří mají zvládnuté technikydynamického plachtěníasvahového proudění. Největší druhy albatrosů za život nalétají i miliony kilometrů. Jiné druhy jako buřňáci z roduPelecanoidesjsou zase výbornými potápěči, co loví potravu i desítky metrů pod vodou.
Trubkonosí představují extrémní zástupceK-stratégůs pomalou reprodukcí, dlouhým životním cyklem a ve většině případů i pozdní pohlavní dospělostí. Hnízdí vkoloniíchpřevážně na opuštěných ostrovech bezpredátorů. Větší druhy hnízdí na povrchu, zatímco menší druhy si staví hnízda ve vyhloubenýchnoráchi přirozených škvírách ve skalním terénu. Trubkonosí vykazují poměrně vysokou mírufilopatrie, tzn. vrací se pářit do svých mateřských kolonií, kde mohou hnízdit jen několik metrů od svého mateřského hnízda. Jsou tomonogamníptáci žijící v dlouholetých svazcích. Zejména u albatrosů zabírá utvoření párů i několik let, páření předchází komplikované zásnubní tance plné ritualizovaných póz. Trubkonosí kladou pouze jedno velké vejce za rok, větší druhy albatrosů pouze jednou za dva roky. Dobainkubaceje ve srovnání s ostatními ptáky dlouhá. Na vejcích sedí oba partneři, kteří sdílí i výchovu mláďat. Trubkonosí mají na ptáky nezvykle dobrý čich, který jim patrně pomáhá i v navigaci napříč jednotvárnými vodními plochami. Především v norách hnízdící druhy bývají aktivní hlavně v noci.
Trubkonosí patří k nejohroženějším ptákům s řadou zástupců vohroženýchikriticky ohroženýchkategoriích. K hlavním příčinám jejich ohrožení patří invazivní druhy živočichů (hlavněhlodavciašelmy) a komerční rybolov, kde trubkonosí představují častévedlejší úlovky. Na ochrany trubkonosých byla vytvořenaDohoda o ochraně albatrosů a buřňáků. Podle archeologických dokladů lidé lovili trubkonosé po tisíce let. V některých oblastech jako je Nový Zéland a Austrálie je místním domorodcům dodnes povolen omezený lov těchto ptáků. Mezi námořníky se traduje, že trubkonosí jsou nositelé duší utopených námořníků a krutých kapitánů, kteří byli odsouzeni k nekonečnému bloudění oceánem. Albatrosi jsou tradičně považováni za dobré znamení a jejich zabití by přineslo námořníkům smůlu.
Řád Procellariiformes (trubkonosí) byl poprvé vědecky popsán německým přírodovědcemMaxem Fürbringeremv roce 1888.Latinská verze jména řádu je odvozena z názvu buřňáka (Procellaria), který byl vytvořen na základě latinskéhoprocella, čili „bouře“.Český název „trubkonosí“ odkazuje k trubkovitým nozdrám, typickému znaku zástupců řádu.
Nejstaršífosiliedruhu, který by se patrně dal považovat za pra-zástupce trubkonosých, pochází z pozdního obdobísvrchní křídy(maastrich) před cca 70 miliony lety. Z fosilie se dochovala pouze pravápažní kost(humerus), která vykazuje znaky dokládající příbuznost trubkonosým ifregatkám(Fregata). Tento druh dostal názevTytthostonyx glauconiticus. První ptáci připomínající trubkonosé se tak vyvinuli ještě předhromadným vymírání druhůna konci křídy.
Trubkonosí mají společného předka stučňáky(Sphenisciformes), kteří představují jejichsesterskou skupinu.Zatímco prapředci tučňáků se začali specializovat na potápění a lov potravy pod vodní hladinou, takže časem ztratili schopnost letu, první trubkonosí se zaměřili na sbírání potravy z vodní hladiny a zvládnutí létacích technik. Vedle výzkumůDNApodporují hypotézu společného předka trubkonosých a tučňáků četnémorfologickéaetologickéznaky. Ke společným morfologickým znakům patří trubkovité nozdry nalezené u jedné z nejstarších fosilií tučňáků, které jsou typické pro všechny moderní zástupce trubkonosých, dále podobnéobratle, nízkátělesná teplota, schopnost dlouhého půstu či trubičkovité zakončení nosních dírek u mláďattučňáka nejmenšího(Eudyptula minor), který je obecně považován za nejprimitivnějšího z tučňáků.Ke společným znakům chování patří křížení zobáků a podobná funkce předvádění křídel při namlouvacích rituálech či způsobregurgitacepotravy.
Trubkonosí se patrně vyvinuli na jižní polokouli a odtud se rozšířili na severní.I když většina známých fosilií trubkonosých pochází zeseverní polokoule, spíše to poukazuje na fakt, že na severní polokouli se nachází mnohem více pevniny než na jižní. K nejčastějším nalezištím jejich fosilií patří Evropa, Severní Amerika a Japonsko.
Tučňáci a trubkonosí tvoří kladProcellariimorphae.Sesterskou skupinoutohoto kladu je skupinaPelecanimorphae, která zahrnuje řádyčápů(Ciconiiformes),brodivých a pelikánů(Pelecaniformes) a řádterejů(Suliformes, který zahrnuje čeledikormoránovití,terejovití,fregatkovití,anhingovití).V roce 2021 bylo navrženo, aby společný klad Pelecanimorphae a Pelecanimorphae nesl název Feraequornithes.Grafické zobrazení fylogenetické struktury těchto kladů vypadá tedy následovně:
V první polovině 20. století se v ornitologické literatuře objevovala řada různých interpretacífylogenetickýchvztahů trubkonosých. Anglický ornitologWilfred Backhouse Alexanderv roce 1965 publikoval studii, ve které se pokusil sjednotit dosavadní poznatky a propagoval rozdělení do 4 čeledí, a sicealbatrosovití(Diomedeidae),buřňákovití(Procellariidae),buřňáčkovití(Hydrobatidae) abuřníkovití(Pelecanoididae).Toto rozdělení bylo přijato většinou ornitologů a běžně se objevuje v ornitologické literatuře až do přelomu 20. a 21. století. Již od 80. let se však začali objevovat autoři, kteří slučovali čeledi Procellariidae a Pelecanoididae do jedné (např. Joel Cracraft (1981)). Naopak jiní autoři jako Gary B. Nunn a Scott E. Stanley na základě rozborů DNA v roce 1998 nejenže odmítli tyto dva klady slučovat, ale navíc navrhli rozdělit klad Hydrobatidae (buřňáčkovití) na dva, a sice na severní a jižní větev. Čeleď Hydrobatidae se totiž ukázala jakoparafyletická.V jejich pojetí by se tak trubkonosí dělili na Hydrobatidae (buřňáčkovití ze severní polokoule), Oceanitidae (buřňáčkovití z jižní polokoule; v češtině označováni nově jako buřníčkovití), Diomedeidae, Pelecanoididae a Procellariidae.I přes další DNA studie byly fylogenetické vztahy trubkonosých nadále předmětem vědeckých debat.
IOC World Bird ListiMezinárodní svaz ochrany přírodyk roku 2021 uznávají 147 druhů zástupců rozdělených do následujících 4 čeledí (v závorce je uveden počet rozeznávaných druhů v rámci čeledi):
Oproti tradičnímu pojetí je tedy v této moderní taxonomii ponížena čeleď Pelecanoididae (buřníkovití) na rod Pelecanoides (buřník) v rámci Procellariidae (buřňákovití) a čeleď Hydrobatidae (buřňáčkovití) je rozdělena na severní a jižní skupinu podle toho, jakou polokouli převážně obývá.Podle výzkumu DNA z roku 2014 představují bazální skupinu trubkonosých albatrosovití, jejichž sesterskou skupinou je klad společně tvořený ostatními třemi čeleděmi.
Trubkonosí jsou velikostí extrémně různorodý řád, který zahrnuje jak jedny z největších ptáků schopných letu, tak jedny z nejmenšíchmořských ptákůvůbec.Poměr velikostí mezi největším a nejmenším zástupcem řádu je vůbec největší ze všech ptačích řádů.Jedním z nejmenších představitelů trubkonosých jebuřňáček nejmenší(Oceanodroma microsoma), který váží pouhých 28–34 g a jeho rozpětí křídel dosahuje 32 cm. Naproti tomualbatros stěhovavýmůže vážit až 11 kg a jeho rozpětí křídel může být až 3,6 m. Rozdíl v rozpětí křídel u nejmenšího a největšího zástupce řádu je tedycirkadesetinásobný a váhový rozdíl zhruba třistanásobný.Samci trubkonosých bývají většinou o trochu větší než samice, i když u buřňáčkovitých a u některých dalších menších druhů je tomu naopak.
Křídlatrubkonosých jsou protáhlá a úzká. Tvar aštíhlost křídla(poměr šířky křídla k rozpětí) se přitom výrazně liší napříč řádem. Obecně platí, že nejmenší zástupci trubkonosých (buřňáčkovití a buřníčkovití) mají široká křídla a nízký štíhlostní poměr křídla (tzn. křídlo je vzhledem ke své délce hodně široké). Malé až středně velké druhy (většina buřňákovitých) mají střední štíhlostní poměr a největší druhy (albatrosovití) mají nejvyšší štíhlostní poměr. Čestnou výjimku představuje rod potápivých buřníků (Pelecanoides), kteří následkem úzké specializace na sběr potravy pod vodou mají krátká křídla s nízkým až středním štíhlostním poměrem.Albatrosi (zvláště největší druhy jako jsou albatros stěhovavý akrálovský) se štíhlostním poměrem 15 mají vůbec největší štíhlostní poměr ze všech ptáků. Naproti tomu jeden z nejmenších trubkonosých,buřníček žlutonohý(Oceanites oceanicus), má štíhlostní poměr křídla pouze 8.
Tlusté nohy zakončují tři prsty směřující dopředu, které jsou spojeny blánami; zadní prst je zakrnělý nebo úplně chybí. Zbarvení nohou je většinou černé, i když u některých druhů může být růžové, modré či strakaté.
Opeření trubkonosých bývá nevýrazné s převažujícími šedými, bílými a černými barvami. V rámci těchto odstínů jsou barevné vzory napříč řádem různorodé, a sice od takřka zcela tmavě zbarvených jedinců (např.buřňák temný,Ardenna grisea) přes jedince s černobílými vzory (rodPachyptila) a trubkonosé sprotistínovýmmaskováním (např.buřňák severní,Puffinus puffinus) až po převážně světlé jedince (např.albatros královský). Sezónní či pohlavní proměnlivost opeření není u trubkonosých přítomná.Ocasmá různé délky a tvary. Obyčejně má 12 rýdovacích per, buřňákovití (Procellariidae) jich mívají 16.
Společným znakem všech trubkonosých jsou vnější protažené nozdry trubkovitého tvaru ústící do zrohovatělých výběžků na horním zobáku.U albatrosovitých tyto nozdry ústí po stranách horní čelisti, u ostatních trubkonosých jsou umístěny na svrchní střední části horního zobáku u jeho kořene. Do nozder ústísolné žlázy, jimiž trubkonosí filtrují přebytečnou sůl z pozřené mořské vody.
Dalším společným unikátním znakem trubkonosých je stavba zobáku, který je složen ze 7–9 zrohovatělých destiček.Poskládání těchto destiček bývá druhově unikátní a vědcům někdy pomáhá k rozlišení vzhledově podobných druhů přímo v terénu.Horní čelist je delší než spodní a špička horního zobáku je přes ten spodní zaháknutá. Ostrá špička zobáku se ptákům hodí k pevnému uchopení kluzkých živočichů sebraných z moře. Některé menší druhy trubkonosých mají ve spodní čelisti výrůstky hřebínkovitého tvaru, které slouží jako filtr při sběruplanktonua malých živočichů. Barva zobáku je většinou černá či tmavě šedá, některé druhy však hýří mnohem pestřejšími barvami jako je oranžová, žlutá či růžová.
Unikátní charakteristikou trubkonosých je také přítomnostžaludečního oleje, který se vyskytuje u všech zástupců s výjimkou roduPelecanoides. Žaludeční olej se vytváří vežláznatém žaludku(proventriculus), který předcházísvalnatému žaludku(ventriculus).Žláznatý žaludek je v normálním stavu přeložený, takže jeho zvětšená plocha umožňuje přítomnost vysokého počtu žláz a v případě potřeby se může výrazně roztáhnout. Přesné složení oleje závisí na druhu a přijímané potravě, ale obecně má vysokou energetickou hodnotu a obsahvitamínů AaD.
Žaludeční olej produkují všichni jedinci – jak mláďata, tak hnízdící a nehnízdící dospělci. Je poměrně lehký, srelativní hustotou0,88 vůči vodě, tzn. žaludeční olej by v případě vyvržení plaval na vodní hladině (pro srovnání olivový olej má relativní hustotu cirka 0,91). Má sladký a rybí zápach, jeho barva může být různá, ale většinou je tmavší od jantarové až po tmavou červeno-hnědou. Funkce oleje je dvojí: slouží jako zásobárna energie (olej je tráven během dlouhých letů či je podáván mláďatům spolu s částečně natrávenou potravou) a vyvržený se používá jako obrana protipredátorům.
Olej je extrémně energeticky výživný, v některých případech má až třicetinásobnou energetickou hodnotu oproti tuhé potravě stejného objemu. K jeho tvorbě dochází po spolknutí potravy, kdy začíná zpracování jídla zažívacím systémem. Tuhé části se přesunou dodvanáctníku, zatímco vodnaté, energeticky výživné části jsou zadrženy ve žláznatém žaludku. Trubkonosí často létají za potravou stovky až tisíce kilometrů daleko a je tedy pro ně výhodné přenášet zpět do hnízda potravu v podobě oleje, který má extrémně výhodný poměr výživové energie vůči váze.
Množství oleje ve žláznatých žaludcích se liší podle druhu a časovém období, může však představovat významnou část celkové váhy jednotlivce. Z tělabuřňáka tenkozobého(Ardenna tenuirostris) bylo vyjmuto 280 ml oleje, což představovalo kolem 30 % jeho celkové váhy.
Trubkonosí jsou svým výskytem vázáni na moře a oceán. Na břeh přilétají většinou pouze za účelem hnízděnía mimo hnízdní období tráví prakticky veškerý čas na moři. Vyskytují se od tropů po polární oblasti ve všech oceánech, avšak většina druhů se rozmnožuje vmírném podnebném pásu. Většina druhů se vyskytuje na jižní polokouli.Nevyskytují se v brakických vodách a v nejvyšších zeměpisných šířkách severní polokoule.
Rozšíření trubkonosých v době mimo hnízdní období je vesměs řízeno dostupností potravy (ta je nicméně závislá na mnoha jiných faktorech, jako jsou oceánské proudy či počasí). Některé druhy jsou tažné a podnikají každoročnímigraci. K těmto druhům patříbuřňák tenkozobý(Puffinus tenuirostris) nebobuřňák severní(Puffinus puffinus), kteří během svých tahů překračujírovník. Zatímco buřňák tenkozobý se rozmnožuje na jižní polokouli a zimuje na severní, u buřňáka severního tomu je naopak.U buřňáků temných (Ardenna grisea) byla dokonce zaznamenaná nejdelší elektronicky naměřenámigraceze světa zvířat, když buřňáci letěli krouživými a elipsovitými pohyby z Nového Zélandu přes Japonsko a Aljašku do Kalifornie a poté zpět na Nový Zéland. Za cca 8 měsíců uletěli zhruba 64 tisíc kilometrů.
Početnost trubkonosých se může extrémně lišit podle druhu. Velikost populací některých druhů se počítá pouze v desítkách jedinců, např. ubuřňáčka guadalupského(Oceanodroma macrodactyla),buřňáka Macgillivrayova(Pseudobulweria macgillivrayi) nebobuřníčka chathamského(Fregetta maoriana), zatímco u jiných druhů čítá desítky milionů, např. ubuřňáka holubího(Pachyptila desolata) nebobuřňáka tenkozobého(Ardenna tenuirostris).Buřníček žlutonohý(Oceanites oceanicus), jehož žijí desítky miliony kusů,patří k nejrozšířenějším mořským ptákům vůbec.Celková populace všech trubkonosých se počítá řádově ve stovkách milionů.
K rozmnožování dochází na břehu vkoloniích, a to většinou na odlehlých ostrovech, skalních výběžcích a římsách a obecně v těžko přístupném terénu, kde se běžně nevyskytují suchozemští predátoři. Kolem pětiny trubkonosých hnízdí na povrchu, ostatní si hloubí až metr dlouhé nory či si staví hnízda v úkrytech pod balvany a štěrkovými nánosy. Ptáci hnízdící na povrchu jsou buď příliš velcí na to, aby hnízdili v norách (např. albatrosi), nebo se jedná o malé druhy hnízdící v tropických oblastech bez přítomnosti predátorů, takže se u nich nevyvinula potřeba ukrývat se do nor. Druhy hnízdící v norách typicky opouští noru pouze v noci, což je patrně způsob obrany proti dravým ptákům. Velké druhy, které se nemusí tolik obávat dravců, hnízdí na povrchu a bývají aktivní hlavně ve dne.
Hnízda větších druhů trubkonosých bývají umístěna v místech s dostatečně silným větrem, který větší druhy nutně potřebují ke vzletu. Menší druhy dokáží vzlétnout za pomocí rychlého mávání křídel, což větší druhy nesvedou.Hustota hnízdišť v koloniích závisí na místě a druhu – zatímco některé druhy preferují široké odstupy od ostatních hnízdících jedinců, jiné si staví hnízda těsně vedle sebe. Např. na 523hektarovém ostrověBaccalieuuNewfoundlandubylo odhadnuto 3,36 milionů hnízdišťbuřňáčků dlouhokřídlých(Oceanodroma leucorhoa) a na mnohem menším, 98hektarovém ostrověRangatirase vyskytuje kolem 1,3 milionů norbuřníčků běločelých(Pelagodroma marina).
Na některých lokalitách dochází ke hnízdění různých druhů trubkonosých, takže se jejich kolonie překrývají. V takových případech jsou menší druhy citelně znevýhodněny v rozepřích o teritoria. U takovéhobuřňáka šedého(Calonectris diomedea) bylo zdokumentováno, jak usmrtil některé menší druhy trubkonosých, když se rozhodl rozšířit své hnízdníteritoriuma zabrat sousední hnízdiště.
Trubkonosí tíhnou kfilopatrii, tzn. mají tendenci vracet se do míst, kde se narodili.Míra filopatrie se liší, avšak může nabývat poměrně extrémních rozměrů – u albatrosů laysanských bylo zjištěno, že většina z nich si zakládá svá první hnízda do 20 metrů od svých rodných hnízd.Podobně na tom byl ibuřňák šedý severoatlantský(Calonectris borealis), u jehož populace nedalekoKorsikybylo zjištěno, že drtivá většina samců si zakládá hnízda do 100 m od svého rodného hnízda; 9 ze 61 sledovaných samců dokonce hnízdilo ve své rodné noře.Rozšířená je i dlouhodobá věrnost hnízdišti – každoročně se vrací klást svá vejce do téhož hnízda až kolem 91 %buřňáků Bulwerových(Bulweria bulwerii)a v případě úspěšného vyvedení mláďat až 81 %buřňáků šedých(Calonectris diomedea).
Trubkonosí představují extrémní zástupceK-stratégů, tzn. živočichů s pomalou reprodukcí, dlouhým životním cyklem a ve většině případů i pozdní pohlavní dospělostí.Tvořímonogamnípáry, které spolu zůstávají dlouhé roky a někdy i celý život. Rozvody se nicméně dějí, a to hlavně v případě neúspěšného vyvedení mláďat. Ke tvorbě páru většinou dochází v kolonii, kde ptáci předvádí velmi propracované namlouvací rituály. U trubkonosých, kteří jsou aktivní ve dne, jsou námluvy zaměřeny na vizuální předvádění opeření a póz, u nočních druhů se jedná o propracované zvuky.K nejdokonalejším namlouvacím rituálům dochází u albatrosovitých, kteří předvádí jedny z nejkomplexnějších zásnubních tanců z celé ptačí říše.Tyto tance se druhově liší, avšak zahrnují mj. vzájemné čištění peří na hrudi, čištění vlastního peří pod křídly a na hrudi, natahování krků, úkrčné pózy, dotýkání se zobáky, rychlé cvakání zobáků, vykrucování krků, natahování krků k nebi, roztahování křídel, uklánění, třepání hlavami, společné synchronní lety (hlavně u roduPhoebetria), předvádění stavby hnízda samci a podobně. Tato gesta jsou doprovázena četnými zvukovými projevy jako je vrčení, ňafání (vydávání nízko položených zvuků podobných štěkání) a vysoko položený zpěv.
K těmto audiovizuálním zásnubním předehrám dochází hlavně u mladých jedinců, kteří ještě nemají partnera, nebo u ptáků, kteří z jakéhokoliv důvodu o svého partnera přišli. Jedinci, kteří se budou námluv účastnit, přichází do kolonií o něco dříve než zaběhlé páry. Námluvy často pokračují přes celé nastávající pářící období a mohou klidně pokračovat dalších několik let, než konečně dojde k utvoření páru.Pár si poté postaví či vyhloubí hnízdo, na jehož stavbě se podílí samec i samice.Poté pár přistupuje ke kopulaci, ke které dochází výhradně na zemi. Výzkumy DNA ukázaly, že i přes monogamní svazky u samic poměrně často dochází k příležitostné kopulaci s jinými samci a jejich dlouholetý partner občas není skutečným otcem vychovávaného mláděte.Po páření takřka všechny druhy trubkonosých odlétají na moře za potravou na několik dní až týdnů, takže tvorba vejce probíhá mimo hnízdiště.U některých druhů odlétá pouze samice. Odlet na moře umožňuje trubkonosým vysoký energetický příjem před energeticky náročným obdobím kladení vejce a následným půstem během inkubace.
Krátce po návratu samice z oceánu dochází ke snesení vejce, které v průměru váží 5–30 % hmotnosti samice.Trubkonosí kladou pouze jedno vejce jednou za rok, menší část trubkonosých klade vejce ob jeden rok (hlavně větší, na povrchu hnízdící druhy).Inkubujísamec i samice, přičemž první „inkubační směnu“ začíná samec. V době, kdy jeden z partnerů inkubuje, druhý partner se vydává na moře za krmením. Délka pobytu na moři roste spolu s velikostí druhu, a obyčejně trvá od cca půl dne do 18 dnů.V krajních případech může partner strávit na moři i delší čas. Je znám případ samice albatrosa laysanského, která čekala na svého partnera 50 dní, než se rozhodla k odletu z hnízda.Velké druhy jako albatrosi mohou urazit během jednoho lovného letu i tisíce kilometrů, jiné druhy jakobuřňák lední(Fulmarus glacialis) mohou být zpět i za 6 hodin.
U obou pohlaví dochází během inkubace k vývinuhnízdní nažiny.Inkubace trvá v závislosti na druhu cca 39–79 dní, což je na ptáky velmi dlouhá doba. Platí, že u větších druhů trvá inkubace déle. Partneři trávívají inkubací zhruba stejné množství času, i když u některých druhů samci inkubují v průměru o něco více než samice. Krmné výpravy na moře se zkracují s tím, jak se blíží doba vyklubání mláděte, čímž je zajištěno, že přinejmenším jeden z rodičů bude mít pro novorozeně dostatek potravy.Občas se stává, že v případě vyrušení nebo dlouhé nepřítomnosti partnera je inkubující jedinec donucen opustit hnízdo a vydat se za potravou. Nepřítomnost inkubujícího rodiče na hnízdě zpomalí či úplně zastaví růstembrya, nicméně i tak je možné úspěšně vyvést mládě. Ubuřňáčka madeirského(Oceanodroma castro) byl zaznamenán odlet inkubujícího dospělce z hnízda na 23 dní, načež se rodič vrátil a pokračoval v inkubaci a nakonec došlo i k vyklubání mláděte. Je možné, že tato odolnost embrya vůči chladným podmínkám je jedna z adaptací trubkonosých na jejich chladný biotop.
Mláďata jsou po vylíhnutí plně závislá na rodičích.Rodiče je pravidelně krmí žaludečním olejem a částečně natrávenou potravou vyvrženou ze žláznatého žaludku. Žaludeční olej je přitom pro mláďata extrémně důležitý. Na Jižní Georgii byl proveden experiment, kdy bylo prohozeno 75 čerstvě vylíhlých mláďatbuřníků georgijských(Pelecanoides georgicus; tento druh neprodukuje žaludeční olej) za čerstvě narozená mláďataburňáků holubích(Pachyptila desolata; dospělci tohoto druhu krmí svá mláďata žaludečním olejem). Většina mláďat buřníků georgijských byla úspěšně vyvedena, k jejich osamostatnění však došlo o něco později a měla menší zásoby tuku, než je běžné. Naproti tomu ani jedno z mláďat burňáků holubích se nedožilo 40 dní. Tento pokus tak ukázal význam žaludečního oleje pro mláďata.
Jak mládě roste, oba rodiče se začnou vydávat za potravou současně a mládě je tak ponecháno samo na hnízdě. K osamostatnění mláďat dochází po 2–9 měsících, načež se rozletí na moře, kde stráví následující roky. Několikaměsíční výchova mláďat rodiči je na ptáky velmi dlouhá doba. Jedním z důvodů pro takto dlouhý vývin je patrně absence přirozených suchozemských predátorů v místě hnízdišť, takže mláďata nepodléhají tlaku rychle vyrůst, osamostatnit se či odletět do bezpečí. Dalším důvodem je patrně nedostatek potravy v okolí hnízdiště, takže rodiče musí za potravou letět stovky i tisíce kilometrů a pokud by mláďata rostla rychle, rodiče by nebyli schopni uspokojit jejich energetické nároky.
Žádný z trubkonosých se nepáří hned první rok života. Nejdříve se začínají pářit buřňákovití z roduPelecanoides, kteří se vrací do svých natálních kolonií za účelem rozmnožování po 2–3 letech, někteří již po 1 roce.U ostatních druhů dochází k prvnímu hnízdění podstatně později, u největších, jako jsou velké druhy albatrosů, i za více než 10 let po narození.
K nejčastěji pojídané potravě patřídesetiramenatci, ryby akril.K základu jídelníčku většiny trubkonosých patří i dalšíkorýši, ovšem albatrosovití je pojídají spíše příležitostně.Trubkonosí jsou v potravě flexibilní a jejich jídelníček se může razantně proměňovat v závislosti na dostupnosti potravy a ročním období.
U hnízdících albatrosů byly zjištěny dvě potravní strategie: oportunní sběr potravy a pak jakási obdoba „dojíždění“ (létání) za potravou. Oportunní sběrači potravy (např. albatros stěhovavý) shání potravu průběžně podél okružních tras dlouhých i tisíce kilometrů. Naproti tomu „dojíždějící sběrači“ (např.albatros černobrvý) nejdříve odletí do oblasti s pravděpodobným výskytem velkého množství potravy, jako jsou ústí řek či oblasti kontinentálních zlomů, tam nasbírají potravu a poté se vrací rovnou zpět do hnízda.
Kolem 80 % trubkonosých získává potravu sběrem z vodní hladiny, ke kterému dochází většinou za letu.Ostatní druhy se pro potravu potápí, a to někdy i desítky metrů pod hladinu. U buřňáka temného (Ardenna grisea) byl zaznamenán ponor hluboký 93 m.Krmení často nastává v blízkostikytovců(delfínů,kosatek), tuňáků či jiných velkých mořských predátorů, kteří svou aktivitou vyhánějí ostatní živočichy k vodní hladině. V oblastech bohatých na potravu se trubkonosí často shlukují do velkých hejn se zástupci téhož druhu i s jinými mořskými ptáky.
Vokální projevy trubkonosých se druhově odlišují. Přinejmenším u některých druhů bylo prokázáno, že jejich zvukový projev přenáší informaci o druhu, pohlaví a identitě, takže tito ptáci mohou rozpoznat jedince téhož druhu, jiné druhy či své partnery a partnerky.Komplexita volání má tendenci stoupat s velikostí jedinců. Nejkomplexnější bývá u dlouho žijících velkých druhů, jako jsou albatrosi. U druhů aktivních v noci představují kontaktní volání klíčový způsob, jak identifikovat lokaci jedince v rámci páru.
Stejná volání mohou mít jiný význam v různých kontextech – např. u samic buřňáků šedých (Calonectris diomedea) byla pozorována odlišná reakce na volání samců v závislosti na tom, zda zrovna hnízdí či nikoliv.Volání jsou důležitým doprovodem námluv, kde slouží mj. k přilákání pozornosti opačného pohlaví. Zvukový projev slouží i jako formaagonistického chování– všichni trubkonosí používají výhružná volání jako formu zastrašení predátorů. Albatrosi na vetřelce výhružně klepou zobáky, což patrně slouží k nalákání pozornosti na jejich silné zobáky coby silné útočné zbraně. U některých druhů jsou volání doprovázena nestrukturovanou chrčivou linkou, která může sloužit ke zmateníchaluh, které s oblibou plení hnízda některých trubkonosých.
Během pobytu na moři jsou trubkonosí spíše tiší a projevují se hlavně při soupeření o jídlo.
Na rozdíl od většiny ostatních ptáků mají trubkonosí velmi dobrýčich, který se dokonce vyrovná leckterým suchozemským zvířatům.Pomáhá ptákům v lokaci potravy, nalezení hnízdišť i vzájemném rozpoznání.Rozpoznání dopomáhá pižmový zápach, který je typický pro zástupce celého řádu, a který se přenáší na peří ptáků, jejich hnízda a vejce. K zesílení vnímání pachů slouží trubkonosým nejen jejich tlusté trubkovité nozdry,ale i jejich extrémně velkýčichový bulbus(bulbus olfactorius), který je u nich vůbec největší ze všech ptáků.Dobrý čich se hodí i při nočním krmení.
U trubkonosých existuje vztah mezi typem hnízdění (na povrchu či v noře) a způsobem hledání potravy. Druhy, které hnízdí na povrchu, se při hledání potravy spoléhají hlavně na zrak, zatímco druhy, které hnízdí v norách, se spoléhají převážně na čich.U druhů hnízdících v norách byla zjištěna silná reakce na zápach i na zcela minimální (pikomolární) množstvídimethylsulfidu.Tato látka je spojována s výskytemfytoplanktonu, a její přítomnost tak indikuje výskyt potravy. U druhů trávících významnou část života v norách se předpokládá, že jejich zrak bude horší než u povrchově hnízdících druhů.Studie zkoumající prostorové rozlišení (tzn. schopnost zraku rozlišit detaily) u norově hnízdícíhobuřňáčka dlouhokřídlého(Oceanodroma leucorhoa) a povrchově hnízdícíhobuřňáka ledního(Fulmarus glacialis) zjistila, že buřňák má oproti buřnáčkovi až šestkrát lepší prostorové rozlišení. U buřňáka ledního byla zjištěna přítomnost centrální jamky (fovea centralis), která je spojována s ostrostí vidění; buřnáček dlouhokřídlý ji nemá.
Trubkonosí mají schopnost se po tisíce nalétaných kilometrech s velkou přesností navrátit přímo do svého hnízda, které se často nachází na malém ostrůvku uprostřed jednotvárných vod oceánu bez přítomnosti geomorfologických prvků, podle kterých by se dalo vizuálně navigovat. Není úplně vyjasněno, jak k této navigaci dochází, avšak předpokládá se, že klíčovou roli bude sehrávat čichový systém.Zdá se, že trubkonosí si dokáží na základě větrem přivátých pachů vytvořit jakousi kognitivní čichovou mapu prostředí, podle které se orientují nejen při návratu do hnízda, ale i při letech za potravou.
Navigační schopnosti byly testovány např. ubuřňáků šedých severoatlantských(Calonectris borealis). Ve vědeckém pokusu bylo 24 jedinců převezeno 800 km od jejich domoviny naAzorských ostrovechna otevřené moře. 8 ptákům byl dočichové sliznice(olfactory mucosa) vpíchnut roztoksíranu zinečnatého, který má silný vliv na čichové vnímání. 8 ptákům byly na hlavu připevněny magnety, jejichž cílem bylo ovlivnit jejich geomagnetické vnímání, a 8 ptákům nebyly ovlivněny žádné smysly. Po vypuštění ptáků se zmagnetizovaní ptáci a smyslově nezmanipulování ptáci vrátili do kolonie stejně rychle, zatímco čichově deprimovaní ptáci měli problém se vrátit.Testování případného geomagnetického vnímání bylo odzkoušeno i u albatrosů stěhovavých, avšak ani ti neměli s připevněnými magnety na hlavě problém navrátit se zpět do hnízda.
Všichni trubkonosí jsou vynikající letci, avšak závisí na čeledi a rodu, jaký styl létání provozují. Nejschopnějšími letci jsou albatrosi, kteří využívají principysvahového létáníadynamického plachtění, které jim umožňují zůstat ve vzduchu extrémně dlouhou dobu a bez větší námahy nalétat tisíce kilometrů. Albatrosi společně se zástupci roduMacronectes(největší z buřňáků) jsou jedinými ptáky, u nichž je známá přítomnostšlachnapojených na prsní svaly, které umožňují „zamknutí“ křídel v jejich roztažené pozici. Tato morfologická zvláštnost umožňuje pasivní udržení křídel v roztažené vodorovné poloze, aniž by při tom docházelo k energetickému výdeji. Ten je potřeba pouze k pohybu svalů během manévrování, což je jen minimálně energeticky náročné.Hlavně menší a středně velké druhy trubkonosých provozují veslovací let (let poháněný máváním křídel), který kombinují s klouzavým letem.
Trubkonosí patří k nejdéle žijícím ptákům, přičemž platí, že vyššího věku se dožívají ti, kteří hnízdí každý druhý rok.Zatímco někteří albatrosi se patrně mohou dožít i cirka 80 let, hlavně menší druhy se dožívají „jen“ cca 20 let.
Samicealbatrosa laysanskéhojménemWisdom(„Moudrost“) představuje vůbec nejstaršího okroužkovaného ptáka a potvrzeně nejstaršího známého ptáka žijícího ve volné přírodě.V roce 2021 se dožila 70 let, přičemž se jí povedlo i zahnízdit.
Suchozemští přirození predátoři trubkonosých měli obrovský vliv na evoluční historii celého řádu. Pod tlakem suchozemských predátorů došlo k vytlačení trubkonosých do jejich ekologické niky (hnízdění na malých ostrůvcích a těžko dostupných skaliscích s minimem či zcela bez predátorských zvířat; u řady druhů i noční život a hnízdění v norách).
K hlavním přirozeným predátorům trubkonosých tak patří hlavně jiní ptáci, obzvláštěracciachaluhy. Obě skupiny ptáků loví trubkonosé ve dne i v noci a dokáží být v jejich zabíjení docela efektivní. V laboratorních podmínkách dokázalracek mořskýsežrat pětbuřňáčků dlouhokřídlých(Oceanodroma leucorhoa) během 20 minut.Na Islandu malá smíšená kolonieracků stříbřitýchažlutonohýcho 160 kusech požírala nejméně 2 buřňáčky denně. Buřňáčci byli detekováni ve 20 % sesbíraného trusu racků a představovali jednu z nejvýznamnějších složek jejich jídelníčku.Míra predace se místně liší. Např. ve Stockholmu podléhá predaci racků žlutonohých každoročně kolem 10 % populace buřňáků severních (Puffinus puffinus).Na japonském ostrověDaikokupodléhá predaciracků kamčatskýchkaždoročně kolem 13 % populace buřňáčkůdlouhokřídlých. Tamější populace buřňáčků se vyhýbá predaci racků snížením svých aktivit v době kolem úplňku, kdy bývají noci prosvětlené a rackové tak mohou buřňáčky snadněji nalézt.Některé druhy chaluhovitých loví trubkonosé dokonce tak často, že jejich kosti zcela pokrývají bezprostřední okolí hnízdišť chaluh. Pokud trubkonosý pták hnízdí v noře, chaluhy se k němu prokopou svým zobákem.Vedle globálních predátorů, jako jsou racci a chaluhy, mají trubkonosí řadu místních ptačích predátorů – různé druhysov,dravců,sokolůčivran.Koliha aljašskáobčas pojídá vejce albatrosů, do kterých se dostává opakovaným vržením kamínku, který vypouští ze zobáku při svižném rozmachu hlavy.
Jedinými neptačími široce rozšířenými predátory trubkonosých jsoukrabi(např.Ocypode cursor), kteří hodují na vejcích trubkonosých. K dalším příležitostným predátorům vajec patří plazi (hatérie novozélandská) včetně želv (kareta obrovská). Z šelem trubkonosé místně loví např.lišky,vydra severoamerickáčijelen evropský, který byl zaznamenán mj. při zabíjení buřňáků severních (Puffinus puffinus), které požírá pro jejichvápníkzískaný z kostí.
Jelikož mláďata nemohou před predátory uletět, patří k jejich hlavnímu obrannému mechanismu vyvržení žaludečního oleje.Tuto strategii používají i dospělci při obraně hnízdišť. Žaludeční olej je silně zapáchající, teplá, olejnatá tekutina, která umně vyvržená na vetřelce může dorážejícímu predátorovi způsobit vážná zranění. V případě ptačích predátorů může žaludeční olej natolik znehodnotit funkčnost jejich opeření, že potřísnění může skončit i smrtí.Vedle racků a vran byla smrt následkem kontaminace opeření zaznamenána i u tak velkých ptáků, jako jsouvolavkynebo orli (konkrétněorel mořský).Olej může být nebezpečný i savcům – byl zdokumentován případ buřňáka ledního (Fulmarus glacialis), jenž se uhnízdil v nořekrálíků, kteří byli nalezeni mrtví poblíž nory se srstí smáčenou žaludečním olejem.Sami trubkonosí, kteří vrhají žaludeční olej, ho přitom dokáží ze svých peří smýt, avšak jiní ptáci nebo savci, kteří byli smáčeni olejem nedobrovolně, to nedokáží. Jakým způsobem toho trubkonosí docilují, není známo.
Podle archeologických nálezů představovali trubkonosí pro lidi zdroj potravy po tisíce let.Na jihu Chile byli ptáci prokazatelně loveni domorodými obyvateli nejméně od středníhoholocénu(cca 5000 př. n. l.).TasmánštíAustrálcilovili trubkonosé, zejménabuřňáky tenkozobé(Ardenna tenuirostris), už nejméně v době pozdníhopleistocénupřed 19 tisíci lety.Místní přitom pokračují s každoročním sběrem burňáků tenkozobých i v současnosti.Podobně i na Novém Zélandu domorodíMaorové, kteří na ostrovy připluli někdy koncem 13. století, lovili mláďata buřňáků temných (Ardenna grisea) a rovněž s tradicí pokračují i ve 21. století.K podobným lovům (spíše „sběrům“, protože hnízda trubkonosých bývají těsně u sebe s mláďaty bezmocně sedícími na hnízdě v noře nebo na povrchu) docházelo i v řadě jiných oblastí jako naBritských ostrovech(např. sběr buřňáků severních (Puffinus puffinus) naostrově Man). Domorodí obyvatelé aljašského ostrovaKodiaklovilialbatrosy bělohřbetépomocí harpun.
NaHavajských ostrovechkdysi docházelo k těžběguánaalbatrosů, které se používalo jako hnojivo. Odhaduje se, že mezi lety 1890–1910 bylo z ostrova vytěženo a odvezeno zhruba půl milionu tun guána.Vedle guána byla odvážena i albatrosí vejce. Jejich bílek byl žádanou surovinou přialbuminovém tisku, historické fotografické technice pro vyhotovovánípozitivůznegativu. Vejce však byla vyhledávána i mezi sběrateli vajec, jakýmisi předchůdcipozorovatelů ptáků, kteří se začali objevovat od 80. let 19. století.Na přelomu 19. a 20. století se Havajské ostrovy potýkaly s nájezdy japonských překupníků, kteří zabíjeli místní albatrosy pro jejich peří, které se používalo mj. v nábytkářského průmyslu jako náplň peřin. I když přesné záznamy o počtu zabitých albatrosů neexistují, podle odhadů bylo na pacifických ostrovech mezi lety 1897–1914 usmrceno přes 3,5 milionu mořských ptáků.
V minulosti docházelo k zabíjení trubkonosých i pro jejich žaludeční olej, který se používal jakolubrikant, pro medicínské účely i jako svítidlo do lamp. Z Austrálie či skotského souostrovíSt. Kildabyl olej dokonce exportován.MoriorovézChathamské ostrovůolej pili přímo z mláďat trubkonosých – ptáky zvedli do výše, obrátili je hlavou dolů a nechali jejich žaludeční olej stékat do vlastních úst.
Trubkonosí patří k nejohroženějším zvířatům na světě.K roku 2021Mezinárodní svaz ochrany přírody(IUCN) evidoval v rámci řádu hned 22ohroženýcha 16kriticky ohrožených druhů.Několik druhů je vyhynulých jako např. buřňáciPseudobulweria rupinarumaBulweria bifaxzostrova Sv. Heleny(oba druhy vyhynuly v 16. století) čibuřňáček guadalupský(Oceanodroma macrodactyla), který je sice evidován IUCN jako kriticky ohrožený druh,avšak s největší pravděpodobností vyhynul někdy ve 20. století.K hlavním hrozbám trubkonosých patří především člověkem způsobená introdukce suchozemských predátorů do oblastí jejich hnízdišť, kde se přirozeně žádní predátoři nevyskytovali, úbytek přirozeného prostředí následkem lidských aktivit a komerční rybolov.
Hlavní suchozemští predátoři, kteří ohrožují trubkonosé, jsou zdivočelé kočky, krysy, psi, lišky, divoká prasata a různí zástupcipromykovitýchalasicovitých. Tito predátoři byli do oblastí jejich hnízdišť zavlečeni záměrně či náhodou. Všechny druhy trubkonosých jsou vysoce citlivé na přítomnost těchto predátorů.Ohroženy jsou hlavně menší druhy, které jsou terčem útoků i menších hlodavců, i když ti se občas vrhnou i na velké druhy, jako jsou albatrosi.Např. naGoughově ostrověnámořníci v 19. století zavleklimyši domácí. U těchto myší došlo k velmi rychlé adaptaci na místní podmínky a do počátku 21. století myši zdvojnásobily až ztrojnásobily svou průměrnou velikost, takže dokonce představují populaci největších myší domácích na světě, a jsou převážně masožravé.Troufnou si dokonce i na dospělé albatrosy.Na některých ostrovech, kam byli savci zavlečeni, proběhly či probíhají eradikační programy. Jeden z takových programů proběhl naostrově Marion, kde došlo k vymýcení koček,čiCampbellově ostrově, kde nastalo vymýcení krys.V oblastech, kde došlo k zavlečení více druhů (např. koček, krys a myší), je vyhubení pouze jednoho druhu (např. koček) problematické, protože to může znamenat rozšíření jiného (např. myší).
Trubkonosí jsou vysoce citliví i na znečištění oceánů plasty, protože na rozdíl od řady jiných ptáků u nich nedochází po pozření něčeho nestravitelného k dávení, ale objekt projde celým zažívacím systémem. Plastové objekty někdy zůstávají ve svalnatých žaludcích (ventriculus) trubkonosých celé měsíce i roky, než se jich jejich zažívací trakt úplně zbaví. Následkem přítomnosti plastů v zažívacím traktu ptáků patrně dochází ke zmenšení trávící kapacity, což znemožňuje vybudovat dostatečné energetické zásoby pro dlouhé lety či období půstu v době inkubace vajec.Někdy může požití plastů zablokovat zažívací trakt a způsobit smrt vyhladověním.Plasty také mohou být pozřeny dospělci, kteří s nimi poté krmí svá mláďata, u kterých dochází k pomalejšímu vývoji a zmenšením šancí na přežití.V jižní Brazílii došlo mezi lety 1994–2005 k pitvě 193 nalezených mrtvých trubkonosých; přítomnost plastů v zažívacím traktu byla zjištěno u 12 % pitvaných albatrosů a až u 63 % ostatních trubkonosých.
Další velkou hrozbu představuje komerční rybolov, zejménadlouhou lovnou šňůrou(oblíbený způsob rybolovu hlavnětuňákůaledovek patagonských). Při těchto lovech bývá do moře vypuštěna rybářská šňůra, která může mít i 100 km a až 10 tisíc háčků.Při vytahování šňůry vzniká nebezpečí, že trubkonosí (ostatně i další mořští ptáci), uvidí uchycenou rybu, kterou seberou z moře i s háčkem, jenž se ptákům zasekne do zobáku, stáhne je pod vodu a utopí. Bylo odhadnuto, že v jihoaustralských mořích je úmrtnost cca 1,5 ptáka na 10 000 háčků (přitom japonští rybáři v 90. letech při lovu tuňáků vypouštěli do vody 100 milionů háčků ročně).Rybolov využívající dlouhé lovné šňůry je dáván do souvislosti s populačními poklesy mnohých druhů, mj. albatrosů stěhovavých,šedohlavých, černobrvých čisvětlohřbetých.Odhaduje se, že rybolov na dlouhé lovné šňůry každoročně usmrtí kolem 300 tisíc mořských ptáků, z nichž většina jsou trubkonosí.
Ne všechny druhy trubkonosých však následkem komerčního rybolovu trpí, takoví buřňáci lední (Fulmarus glacialis) se naučili naplno využívat nového zdroje potravy, který představují zbytky ryb a nechtěné druhy mořských živočichů, které rybáři hází zpět do moře. Burňáci lední původně obývali pouze několik lokalit v arktických oblastech, avšak od 19. století se rozšířili mj. do Norska, Francie, Německa či na Britské ostrovy.Rozšíření těchto burňáků napomohl i hojnější výskyt jejich potravy (např.šprotů obecnýchčismačků), který byl zaznamenán ve 2. polovině 20. století následkem nadměrného rybolovu predátorů těchto druhů (makrelasleďů).
Trubkonosí jsou patrně náchylní k přenosuptačí malárie, která tak pro ně může v budoucnu představovat problém.Světelné znečištěníohrožuje hlavně druhy, které jsou aktivní v noci. Může ptáky dezorientovat a napomáhá predátorům (mj. rackům a chaluhám) v lokaci trubkonosých.
Trubkonosí jsou chráněni na základěDohody o ochraně albatrosů a buřňáků, kterou k roku 2021 podepsalo 13 zemí.Cílem dohody je zastavit úbytek trubkonosých na jižní polokouli – dohoda však poznamenává, že i druhy ze severní polokoule mohou mít z dohody v budoucnu užitek.Prakticky všechny vážné hrozby, kterým trubkonosí dnes čelí, jsou způsobené lidmi a jejich aktivitami, a ke zmírnění těchto hrozeb je potřeba dalších lidských zásahů.
Nejefektivnější způsob, jak ochránit albatrosy před smrtí během rybářských operací, je pomocí zastrašujících sytě zbarvených lan či plastových trubek (též známé jako „lana tori“, anglickytori lines;toriv japonštině znamená „pták“). Tyto trubky volně visí z hlavní lovné šňůry mezinavijákema bodem, kde se lano potápí pod hladinu. Účelem těchto lan je zastrašit mořské ptáky od přibližování se k lanům. K nejvyššímu počtu úmrtí mořských ptáků totiž dochází v těsné blízkosti zádí lodí, když je hlavní lovná šňůra s kořistí vytahována zpět z moře na loď. Tímto poměrně jednoduchým způsobem jsouvedlejší úlovkyptáků sníženy na minimum.Data zUruguayedokládají redukci počtu zabitých ptáků při použití lantorio 85 %, zBrazílieo 97 %a zNamibieaž o 99 %.
K dalším způsobům ochrany trubkonosých patří vědecký výzkum, ochrana proti predátorům a obnova hnízdního habitatu. Ochrana proti predátorům se zejména v případě druhů hnízdících na ostrovech provádí hubením invazivních druhů (pomocí pastí i otrávených návnad), oplocením kolonií ve snaze zabránit vniknutí predátorů do kolonie či přemístěním části kolonie na ostrovy bez predátorů.Ubuřňáka bermudského(Pterodroma cahow) zBermudských ostrovůbyly v kolonii instalovány umělé nory z betonu, jejichž cílem bylo snížit konkurenci po prostoru v rámci kolonie.K obnově hnízdního habitatu dochází jednak obnovou přirozené vegetace, a jednak odstraňováním invazivních druhů rostlin, které mohou zarůstat hnízdní habitat.
Trubkonosí jsou mezi námořníky obestřeni četnými mýty a legendami. Tradičně jsou považováni za nositele duší utopených námořníků a krutých kapitánů, již byli odsouzeni k nepřetržitému bloudění oceánem.Albatrosi jsou tradičně považováni za dobré znamení a jejich zabití by přineslo námořníkům smůlu.U některých námořnických tradic se naopak traduje, že spatření albatrosa či dotknutí se jiných trubkonosých přináší smůlu.
Kulturně výsadní postavení mají albatrosi, kteří se řadí mezi „nejlegendárnější ze všech ptáků“.Pověsti a pověry kolem albatrosů a zmínky v literárních dílech vyvrcholily v baladěPíseň o starém námořníkovi(1798) anglického romantického básníkaSamuela Taylora Coleridge. V této baladě vystupuje albatros jako průvodce a ochránce námořníků. Když ho jeden z námořníků bezdůvodně zastřelí, loď začne být pronásledována tajemnými přírodními silami, které přivodí smrt většině posádky.K dalším známým literárním dílům inspirovaným albatrosy patří báseň „Albatros“ (L'albatros) francouzského básníkaCharlese Baudelaira, která vyšla ve sbírceKvěty zla.Buřňák se objevuje např. v alegorické básniMaxima GorkéhoZpěv o ptáku Bouřliváku(1901).Gorkij se v této básni píše o ptáku jménem Буревестник,burevěstnik, což v ruštině označuje zástupce čeledi Procellariidae,nicméně v českém překladu se ruskýburevěstnikobjevil jako „pták Bouřlivák“.