Medosavka novozélandská

Medosavka novozélandská(Anthornis melanura;maorskykorimakonebomakomako) jeptákz čeledikystráčkovitých, který seendemitněvyskytuje pouze naNovém Zélandu. Je poměrně hojně rozšířený poJižnímiSeverním ostrověs výjimkouNorthlandu, odkud vymizel koncem 19. století. Společně s vyhynuloumedosavkou chathamskouse řadí do roduAthornis. Rozeznávají se třipoddruhy:obscura(vyskytuje se naTříkrálových ostrovech),oneho(Ostrovy chudých rytířů) a nejrozšířenějšímelanura(ostatní území včetně obou hlavních novozélandských ostrovů).
Medosavky mají výrazný hlasový projev, který používají k vymezení svýchteritoriíi k běžné komunikaci. Měří okolo 20 cm. Samec váží okolo 34 g, samice 26 g. Samci jsou na většině těla olivově zelení, jejichocasje černý a zadní část těla je zespodu světlá. Na hlavě mají lesklou fialovou skvrnu. Samice mají méně výrazné zbarvení. Jejichpeříje spíše do šedých a světle hnědých olivových barev. K páření dochází od září do listopadu.Hnízdostaví pouze samice. Typicky dochází ke dvěmasnůškám, avšak samice ostrovních populací (subs.onehoaobscura) kladou pouze jednu snůšku.Melanurasnáší 3–5 narůžovělýchvajec, ostrovní populace 2–4 vejce o rozměrech 23×16 mm.Inkubační dobatrvá kolem 14 dní. Mláďata opouští hnízdo po dvou týdnech od vylíhnutí, avšak v dalších několika týdnech jim rodiče pomáhají shánět potravu.
Medosavky jsou důležitíopylovači. Živí senektarem,ovocemabezobratlými živočichy. V sání nektaru jim pomáhá dlouhý, na konci roztřepený jazyk. Jsou ohrožené zejména introdukovanými predátory jako jsoulasice hranostajakrysa obecná. Škodí jim úbytek původních lesů a destrukce některých zdrojů potravy ze stranykusu liščích. V minulosti byly medosavky lovenyMaorypomocí dlouhých dřevěných kopí zvanýchhere. OrganizaceBirdLife Internationalhodnotí jejich populaci jakomálo dotčenou.
Medosavka novozélandská byla poprvé popsána v roce 1786 švédským ornitologemAndersem Sparrmanem.Sparrman popsal medosavku na základě kůže, o které se chybně domníval, že pochází zMysu Dobré naděje, kde Sparrman působil jako učitel. Nový druh zařadil do rodušoupálků(Certhia) a pojmenoval jej jakoCerthia melanura.George Robert Grayv roce 1840 vyzdvihl druh do samostatného roduAnthornisa přejmenoval jej naAnthornis melanura, což medosavce už zůstalo. Společně s medosavkou novozélandskou se do roduAnthornisještě řadí vyhynulámedosavka chathamská.
Medosavka novozélandská atui zpěvnýjsou jedinými zástupci čeledi kystráčkovitých na Novém Zélandu. Ještě na počátku 21. století se v literatuře uváděli 3 zástupci,avšakmedosavka hvízdavábyla v roce 2007 na základěDNAanalýz přeřazena do samostatné monotypické čeledi Notiomystidae.V 19. století byla na Novém Zélandu dvakrát pozorována i další zástupkyně kystráčkovitých, a tolaločnatka jihoaustralská. Jednalo se však o zatoulaného jedince a tato laločnatka se na Novém Zélandu běžně nevyskytuje.
Medosavka novozélandská má 3 poddruhy:
Některé publikace uvádí medosavku chathamskou jako poddruh medosavky novozélandské.
V maorštině je medosavka novozélandská známá jakokorimakonebomakomako.
Od špičky zobáku po konec ocasu měří okolo 20 cm. Samec váží asi 34 g, samice zhruba 26 g.Rozpětíkřídelje kolem 22 cm. Černýzobákje krátký a jemně zahnutý.Jazykje dlouhý a na konci roztřepený jako štětec, což medosavkám umožňuje efektivně vysávat nektar z hlubin květů.Ocas je relativně dlouhý a na konci mírně rozdvojený.
U medosavek novozélandských je poměrně výraznýpohlavní dimorfismus. Dospělí samci jsou na většině těla olivově zelení. Hlava je zbarvená do lesklé fialové barvy. Fialová je nejvýraznější na vrcholu hlavy a kolem uší. Svrchní část křídel je na krovkách olivově zelená, na letkách přechází do černé s nádechem lesklé tmavě modré barvy. Spodní část křídel je většinou šedá s tmavě zeleným lemováním směrem k ručním krovkám, která přechází do světle žluté u předloketních krovek a do hnědé u krycích letek. Ocas je černý až tmavě modrý, na bocích se nachází výrazná světle žlutá skvrna. Podocasní krovky jsou rovněž světle žluté. Duhovka je červená. Silné nohy a prsty jsou modrošedé.
Samice má podobné vzory jako samec, avšak zbarvení jejího peří je mnohem méně výrazné a spíše do hněda. Její hlava a krk jsou olivově zelené až olivově hnědé. Na čele a temeni hlavy je peří do modra s jemně lesklým nádechem. Od kořene zobáku ve směru k bokům má krátký a tenký světlý proužek. Ocas je tmavě hnědý. Vrchní část křídel je do hněda. Krovky jsou olivově hnědé s tmavě hnědým lemováním směrem k velkým krovkám. Spodní část křídel je stejná jako u samců. Podobně jako samci, i samice mají na bocích světle žlutou skvrnu, která je však méně výrazná.
Juvenilní samci mívají podobné vzorce barev jako samci, avšak jejich peří postrádá lesklý nádech a barvy jsou bledší a hodně do šeda. Jejich duhovka je hnědá. Zbarvení juvenilních samic je ještě méně výrazné než u samců.
Medosavky tráví většinu svého života na svémteritoriu, které opouští pouze příležitostně za účelem shánění potravy nebo návštěvy zdroje vody. Zatímco samice brání teritoria hlavně v období páření, samci jsou známí celoroční teritoriální agresí.Během potyček samců může dojít k vážným zraněním i smrti.Podle výzkumu z roku 2006 na ostrověTiritiri Matangibyla velikost teritorií kolem 2 rozmnožujících se párů na 1 hektar.NaOstrovech chudých rytířůbylo zaznamenáno až 23 párů na hektar.
Medosavky novozélandské jsou známé svým výrazným hlasovým projevem, kterého si všiml už iJames Cook, který jejich zpěv přirovnal k „nádherně vyladěným zvonečkům”.Právě díky zvonivému zpěvu se medosavce novozélandské v angličtině říkábellbird, což je složenina anglickéhobell(„zvon”) abird(„pták”).
Ke zpěvu dochází po celý rok, přičemž v zimě je prozpěvování méně časté a naopak na jaře v období páření nejčastější. Nejhlasitěji se medosavky projevují kolem východu a západu slunce. Zpěv se skládá ze tří základních zvuků připomínajících zvuk zvonků, které medosavky hojně opakují v různých výškách a tónových zbarveních.Samice zpívají stejně hojně jako samci. Zpěv používají ke komunikaci mezi sebou, nejčastěji jako vymezení svých teritorií; samice jsou nepřátelské zejména vůči samicím a samci vůči samcům. V rámci populací existuje řada „místních nářečí“, které se trénovaný člověk může naučit po čase rozeznat.
Zpěv medosavek je velmi podobný hlasu tui zpěvných, se kterými je poměrně snadno zaměnitelný.Častá záměna nastává i díky tomu, že tui někdy imitují zpěv medosavek. Klíčový rozdíl v jejich zpěvu je v tom, že tui dříve či později do svého zpěvu zahrne vrčivý, hluboce položený skřečivý zvuk.
Začínají se pářit kolem 1 roku. Páření předbíhá období námluv, ke kterému dochází koncem zimy. V rámci námluv samci předvádí samicím krátké vertikální lety, při nichž vydávají zvuky připomínající zvuk vrtule. Zvuky vytváří pomocí křídel. Samec své lety doplňuje bohatým zpěvným repertoárem. Námluvy pokračují tak, že samec a samice tráví čím dál tím více času spolu a koordinovaně poletují kolem svého teritoria.
Toto chování vrcholí pářícím aktem. Páření probíhá u pevninských populací (subsp.melanura) od počátku září do ledna a v některých oblastech pokračuje až do března. V tomto období medosavky vyvedou nejčastěji dvě snůšky se 3–5, nejčastěji 4 vejci, které samice klade v denních intervalech. Narůžovělá vejce s červenohnědými skvrnami mívají rozměr 23×16 mm a váží okolo 3,1 g. U ostrovních populací subsp.obscuraaonehodochází k páření od konce září do prosince a samice kladou pouze jednu snůšku. Bývají v ní 2–4, nejčastěji 3 vejce.
Materiál pro stavbu hnízda i stavbu samotnou obstarává pouze samice. Hnízda bývají ve všech lesních patrech – v husté vegetaci těsně při zemi, ve skalních puklinách, v březích řek, v hustých křoviscích i vysoko v korunách stromů. K oblíbeným stromům, na kterých si medosavky staví svá hnízda, patří zástupci roduželeznecabalmín metlatý(manuka). Hnízdo o průměru kolem 15 cm je hrníčkového tvaru s vnějšími stěnami z větviček, listů, kořínků, trávy a mechu. Vnitřní stěny bývají tvořeny jemnou trávou a mechem. Hnízdo bývá vystláno peřím a někdy i jemným mechem. Pokud dochází ke druhé snůšce, samice začne se stavbou druhého hnízda zhruba týden po vylíhnutí mláďat z první snůšky.
Inkubační dobatrvá kolem 14 dní a na vejcích sedí pouze samice. Během inkubace samec pomáhá samici se sháněním potravy, avšak samice během dne v krátkých intervalech opouští na několik minut hnízdo, aby si sesbírala potravu i sama. Mláďata se rodí s opeřením na korunce a na zádech, na zbytku těla jsou holá. K opeření dochází během několika dní od narození. Mláďata krmí oba rodiče, nicméně samice má tendenci krmit své potomky častěji než samec. Mláďata opouští hnízdo po dvou týdnech od vylíhnutí. Dalších několik týdnů zůstávají v blízkosti hnízda a i když se začínají krmit sama, rodiče jim stále zajišťují část potravy. Po několika týdnech dochází k plnému osamostatnění.
Medosavky se mohou dožít nejméně 8 let.
Živí senektarem,medovicí, ovocem a bezobratlými živočichy. Typ konzumované potravy se mění v závislosti na ročním období. Nektar a medovici pojídají koncem zimy, na jaře a počátkem léta. V případě, že jsou nektar a medovice dostupné po celý rok, medosavky je pojídají v průběhu celého roku. Ovoce pojídají hlavně koncem léta a na podzim a bezobratlé živočichy po celý rok. Dovedou spolknout ovoce až o průměru 10 mm.
K nejčastěji uváděným druhům rostlin, ze kterých medosavky sají nektar, patříDysoxylum spectabile,Fuchsia excorticata,Knightia excelsa,železnec ztepilý,lenovník novozélandský,Sophora microphyllaaVitex lucens. Ovoce pojídají nejčastěji ze stromůAristotelia serrata,Coprosma lucida,Coprosma robusta,Dacrycarpus dacrydioides,Melicytus ramiflorus, lenovníka novozélandského aMyrsine australis.Není však jasné, zda medosavky tyto rostliny preferují nebo byly tyto rostliny hojné v oblastech, kde byl prováděn terénní výzkum jídelníčku medosavek. Nejoblíbenějším jídlem medosavek je nektar a pokud je ho v oblasti nedostatek, medosavky mohou urazit poměrně velké vzdálenosti, aby se k němu dostaly.Jelikož medosavky sají spoustu nektaru, představují důležité opylovače některých endemických druhů rostlin.
Z bezobratlých živočichů si medosavky s oblibou pochutnávají zejména napavoukovcích.
Mezi medosavkami novozélandskými, tui zpěvnými a medosavkami hvízdavými dochází k časté interakci, a to zejména u stanovišť nektaru. Existuje mezi nimi poměrně jasná hierarchie – samice i samci tui zpěvných vždy dominují medosavkám novozélandským. Samci medosavek novozélandských vždy dominují medosavkám hvízdavým. Není však jasné, zda samice medosavek novozélandských také dominují madosavkám hvízdavým či nikoliv.V roce 2009 bylo pozorováno opakované agresivní chování medosavek vůči mnohem menšímpokřovníkům zelenýmsubsp.chloris.V rámci medosavek novozélandských je sociální hierarchie také poměrně zřetelná. Zatímco samci dominují samicím u stanovišť nektaru, samice dominují samcům v hnízdě. Starší jedinci jsou nadřazení mladším; výjimkou mohou být situace, kdy se starší jedinci přesouvají za nektarem do blízkosti hnízdišť mladých medosavek.
Medosavky společně s tui zpěvnými jsou známé tím, že pomocí svých křídel umí vydávat zvuk připomínající bzučení vrtule. Podobný zvuk je znám i u kolibříků, u kterých je výrazem agrese. Kolibříci tento zvuk vydávají především u stanovišť nektaru. Podobně je tomu i u medosavek, které zvuk vydávají při soupeření o potravní stanoviště, avšak také během námluv. Zvuk je vydáván pomocí malých výběžků na první, druhé nebo třetí primární letce. Někdy jsou letky jen zašpičatělé či mají malou štěrbinu, přes kterou během letu proniká vzduch, který vytváří bzučivý zvuk. Jelikož bylo zaznamenáno, že tento zvuk během letu může náhle přestat, dá se předpokládat, že ho medosavky umí ovládat.
Přirozeným predátorem medosavek jeostříž novozélandský. Podle průzkumu zbytků potravy ostřížů sesbíraných naAucklandských ostrovechaostrově Adamspředstavují medosavky jejich nejčastější kořist.
Medosavky se endemitně vyskytují pouze na Novém Zélandu. Jsou poměrně hojně rozšířené po obou hlavních ostrovech i poStewartově ostrově, Aucklandských ostrovech a mnohých dalších menších pobřežních ostrovech. Jedinými místy, kde se nevyskytují či kde nejsou etablovány stálé populace, jsou oblastiNorthlandu, severníhoWaikata, východníhoWellingtonu, středníhoCanterburya středníhoOtaga. Samci medosavek z etablovaných populací pobřežních ostrovů v severních částech Severního ostrova pravidelně zalétávají na pevninu (např. do Aucklandu,Tutukaky, Whangarei). Nicméně samice se jen výjimečně vydávají na podobné cesty přes otevřené moře, což cestujícím samcům znemožňuje opětovně kolonizovat tyto oblasti.
Jejichbiotopse rozprostírá od pobřežních oblastí s exotickými borovicovými lesy až po subalpinskouklečdonadmořské výšky1220 m. Medosavky poměrně dobře snášejí změny, které do novozélandské krajiny zanesl člověk a jsou k vidění i v městských parcích, sadech, zahradách a na farmách.
Medosavky byly původně rozšířené po celém území Nového Zélandu. JižWalter Bullervšak v 60. a 70. letech 19. století zaznamenal jejich prudký pokles, a to zvláště u populace ze Severního ostrova. V 70. letech 19. století medosavky úplně vymizely zNorthlandua kolem roku 1900 dosáhly minima i na Jižním ostrově, zatímco populace na pobřežních ostrovech zůstaly nezměněny. Po roce 1910 nastal nicméně nárůst pevninských populací až do jejich současného rozšíření. Příčiny prudkého úpadku koncem 19. a začátkem 20. století dosud nebyly dostatečně vysvětleny; je možné, že úbytek byl způsoben některou z introdukovaných ptačích nemocí jako jeptačí malárieneboptačí neštovice.Pro tuto teorii však neexistuje dostatek důkazů a ornitolog Michael Lee vymizení medosavek ze Severního ostrova dává spíše do souvislosti s rozšířenímkrysy obecné, která byla na Nový Zéland zavlečena v polovině 19. století.Na vinu krys obecných by mohlo ukazovat i to, že krysy způsobily vyhubení medosavek chathamských naChathamských ostrovech.
Hlavní ohrožení medosavek představují introdukovaní savci. V pabukových lesích to jsou hlavněhranostajové, kteří jsou v těchto původních lesích hojní. Ve všech ostatních typech lesů (parky, nepůvodní lesy) jsou hlavními predátory medosavek především krysy obecné.Zejména v okolí lidských obydlí jsou medosavky ohroženy lovem ze stranykoček domácích.Hojně se vyskytující introdukovaníkusu liščínepředstavují pro medosavky přímou hrozbu, avšak konkurují jim v potravě.
Zásadním způsobem ochrany medosavek je kontrola introdukovanýchsavců(krys a hranostajů) pomocí kladení pastí apesticidu 1080. Intenzivní odchyt hranostajů vpohoří Craigieburnv letech 2000–2002 znamenal pro populaci medosavek až čtyřikrát větší šanci na vyvedení mláďat. Tamější populace se v roce odchytu predátorů zvětšila o 79 % během jediné sezóny. Podobné strmé nárůsty populací byly prokázány i u dalších podobných operací a podle dostupných dat se odchyt predátorů odráží v populaci medosavek nejzřetelněji ze všech novozélandských ptáků. Bylo dokonce navrženo, že podle reakce populace medosavek na odchyt predátorů by se dala vyhodnocovat míra úspěšnosti odchytu predátorů.
Častým nástrojem novozélandských ochranářů zMinisterstva památkové péčena ochranu druhů je jejich reintrodukce do míst, kde v minulosti vyhynuly. U medosavek novozélandských se však ukázalo, že jejich translokace je extrémně náročná. K roku 2015 bylo evidováno celkem 9 přemísťovacích projektů, z nichž ani jeden nebyl úspěšný. Tato dosavadní nulová úspěšnost je v rámci translokačních projektů jiných novozélandských ptáků výjimečná.Důvody nejsou zcela zřejmé, ale patrně budou souviset s rozšířením predátorů, především krys.
V minulosti byly medosavky loveny Maory za účelem obstarání potravy. Ptáci totiž pro ně představovali snadno dostupný zdroj bílkovin. Maorové používali k lovu až 12 metrů dlouhé dřevěné kopí zakončené vroubkovanou čepelí z kosti. Toto kopí se nazývalohere.Na Jižním ostrově docházelo k lovu především na podzim. Ulovení jedinci byli buďto upečeni v podzemní peci (hāngī) nebo byli naloženi do tuku a uchováni k pozdější konzumaci.
Po medosavce je pojmenován např. filmBellbirdnebo historická budova v Christchurchi (The Sign of the Bellbird, čili „Znak medosavky”).