Otroctví

Otroctvíje označení pro stav nesvobody, při kterém jsou lidé (otroci) poprávníi faktické stránce obchodovatelným majetkem zbaveným osobní svobody a je využíváno jejich práce; takovýspolečenský řádse pak nazýváotrokářství. V širším slova smyslu se hovoří o otroctví i v případech, kdy je jedna osoba na druhé natolik závislá, že je nucena pro ni proti své vůli pracovat a je tím zbavena osobní svobody, byť se teoreticky nejedná o stav protiprávní nebo právem přímo definovaný.
Neolitická revoluceje spjata se vznikem otrokářství. Historicky bylo legálně využívané ve většině zemí světa a bylo považováno za normální (pozitivní) součást života (společenský žebříček a služba bohům).Starověké Řeckočistarověký Římna něm byli existenčně závislé a velkou roli hrálo ještě při produkci americkébavlnyv19. století(práce otroků značně zlevňovala její produkci a zvýhodňovala ji tak na evropských trzích). Dnes je prakticky ve všech zemích světa (včetněČeské republiky) zakázané a zakazuje je a stíhá imezinárodní právo(vizÚmluva o otroctvíz roku1926,Všeobecná deklarace lidských právz roku1950).
Ve slovanských zemích navíc slovo „otrok“ mělo (a někde i dnes má) význam jiný než „sluha“ – nedospěléděti(dítě – „otroče“) jako mladík/syn („otrok“) či dívka/dcerka („otroczyca“).Existují náznaky, že se veVelkomoravské říšivybírala daň z potomků.
Navzdory zákazům je možné se setkat s otroctvím i dnes. I v civilizovaném světě se objevují různé nezákonné případy naplňující širší definici otroctví. Ve faktickém otroctví jsou často drženy ženy, které se staly obětíobchodu s bílým masema jsou nuceny kprostituci(prakticky všude po světě, včetně České republiky), veŠpanělskubyla v roce2005zatčena skupina lidí, která organizovala otrockou prácimentálně postiženýchvzemědělství.
S otroctvím se lze setkat i nastátníúrovni, definici otroctví jako nesvobodné práce odpovídá práce vězňů v nápravných institucích států. Nucená práce vězňů se v Evropě využívala od začátku 16. století.NacistickéNěmeckonutilo obyvatelstvookupovaných zemívykonávatnucené práceve svém válečném průmyslu. Obrovského rozsahu dosáhl systémpracovních táborůvSSSR. Sovětský vzor následoval ikomunistický režim v Československu, který rovněž vytvořil síťtáborů nucené práce. Prací vězňů získávají nezanedbatelné prostředkyfirmyvlastnící nápravná zařízení veSpojených státech,v západních zemích jsou za využívání nucené práce vězňů kritizoványČínská lidová republikaaSeverní KoreaPodle tiskové zprávy ČTKje v pracovních táborech pro politické vězně v KLDR drženo na 150 tisíc lidí. Podle odhadu ministerstva zahraničí Spojených států Severní Korea drží v táborech 150–200 tisíc vězňů. Severokorejští vězňové jsou zbaveni základních práv a nuceni každý den tvrdě pracovat zejména v uhelných dolech, při těžbě dřeva a na polích.
V africkém státěNigerbylo otroctví postaveno mimo zákon teprve v roce2004, některé humanitární organizace ale odhadují, že v otroctví stále žije až 8 % obyvatel Nigeru.Otroctví přetrvává i ve státechMauritánie,MaliaSúdán. Všechny tyto státy se nacházejí na pomezí arabské a černé (subsaharské) Afriky. Otroci jsou příslušníci různých černošských etnik, kteří žijí v otroctví již po celé generace a přijali identitu svých pánů (např. poarabštělíHaratínovéčerné pleti). Majiteli černých otroků jsounomádskékmeny žijící naSahařea v oblastiSahelu–Arabové(bílíMaurovév Mauritánii nebobaggarskékmeny v Súdánu), berberštíTuaregovéaFulbové.
Otrokářství je často vnímáno pouze jako jeden z typů společenského systému. Ovšem ze sociopsychologického pohledu představuje extrémní způsob stratifikace (rozvrstvení) společnosti, který otevírá závažné etické otázky z hlediska otrokáře, které jsou aktuální, pokud tento vyznává nějaký hodnotový systém (náboženský). Zatímco dnes panuje obecná shoda ohledně etiky otrokářství, případy totalitních režimů zejména z 20. století ukazují, že psychologie lidského jedince patrně neprošla nějakým zásadním vývojem a určité státní formy otrokářství (ve smyslu zbavení lidských práv určitých sociálních skupin) jsou i v současné době možné.
Neolitická revolucesouvisí se zavedením otrokářství, protože předchozílovci a sběračibyli společností rovnostářskou, která byla většinoupolygamní,neznajeotcovství,majetekči války.
Otroctví bylo vestarověkuvelmi rozšířené, zmiňováno bylo již v nejstarších literárních památkách jako jeChammurapiho zákoník. VMezopotámiibylo postavení otroka buď jako věci (celkem luxusní a méně časté) či otroka, který splácel svůjdluh(častější varianta), ale nemohl býti prodán.V Egyptě se rozmáhá běhemStřední říšea otroci jsou také značkováni pro případ útěku.
Vestarověkých Athénáchv 5. století př. n. l. a v římskéItáliiv 1. století př. n. l. tvořili otroci až 1/4 veškeré populace.
Vestarověkém Říměmělo otroctví nejprve patriarchální povahu. Spolu s rozvojem státu však došlo i ke změně chápání postavení otroka z neplnoprávného člověka na živou věc. Postavení otrokařímské právodefinovalo zásadouservus nullum caput habet(otrok nemá žádnou „hlavu“, nemáprávní osobnost) ze které však v různých konkrétních případech slevováno. Postupem času se v Římě zvyšoval počet státních i soukromých otroků, kteří se otroky stávali jako potomci otroků, váleční zajatci či z jiného důvodu (zotročení pro nevděk, zotročení pro dluhy, podvodný prodej svobodného občana do otroctví, kterého se prodávaný dobrovolně účastnil atd.). Ačkoliv nesměl být svobodný člověk bezdůvodně zotročen, tak k takovým porušením práva v určitých fázích dějin Římské říše často docházelo.
Z otroctví mohl být člověkpropuštěn, ve výjimečných případech dokonce pojil zákon propuštění z otroctví s vykonáním nějakého skutku či dlouhodobější jednání (např. záchrana života císaři či pracování určitý počet let v nějakém povolání). Počátkem císařství bylo propouštění otroků natolik rozšířené, že byly vydány zákony (Lex Fufia Caninia a Lex Aelia Sentia), které propouštění omezovaly. V poslední fázi dějin Římské říše často docházelo ke splývání postaveníkolónůa otroků a pod vlivem křesťanství i ke změně chápání osoby otroka. V mnoha oblastech přešel otrokářský systém plynule do systémufeudálního.
Spartakovo povstání(známé též jako třetí povstání otroků) bylo největší povstání otroků ve starověkém Římě, které ohrozilo samotnou existenci mocnéŘímské republiky.
Otroctví ve starověkémIzraelise odlišovalo od institutu otroctví v jiných starověkých společnostech. Tato skutečnost vyplývala z toho, že náboženství starého Izraele vytvořilo také na svou dobu ojediněléetické učeníaprávní systém, v nichž byly silné důrazy na sociální cítění.
V židovském právu zůstával otrok lidskou bytostí a byl subjektem práva, tj. byl nositelem práv.Mojžíšůvzákonchránil otroka proti svévolnému mrzačení a stíhal jeho usmrcení otrokovým pánem. Pokud pán poškodil zrak nebo chrup otroka, byl povinen ho jako kompenzaci propustit (Ex21,26-27). Otrokův život byl chráněn jako život kteréhokoli jiného člověka.Deuteronomium(23,15-16) dokonce zaručuje uprchlým otrokům azyl a zakazuje jejich vydání jejich pánům. Toto ustanovení ostře kontrastuje s tím, co je známo z jakéhokoli starověkého právního systému a zejména zpráva římského. Ve prospěch izraelských otroků existovala ustanovení o sobotním odpočinku (Ex20,10), ustanovení o účasti na slavenípesachu(Ex12,44), svátků týdnů (Dt16,11), ustanovení časově omezující otroctví otroků izraelského původu (Ex21,2;Dt15,12) a chránící zájmy otrokyň prodaných za družky svých pánů (Ex21,7-11).
Třetina populace ranýchislámskýchstátů západního Súdánu (dnešníZápadní Afrika) jakoGhana(750–1076),Mali(1235–1645),Segou(1712–1861) aSonghaj(1275–1591) byla zotročena.
Otroci byli zakoupeni nebo odchyceni na hranicíchislámského světaa poté importováni do hlavních center, kde probíhaly trhy s otroky, odkud byli ve velkém distribuováni.V 9. a 10. století černí otroci mohli představovat alespoň polovinu z celkového počtu obyvatel dolníhoIráku. Ve stejné době mnoho otroků v regionu také pocházelo zeStřední AsieaKavkazua mnoho otroků bylo také pořízeno za válek s křesťanskými národystředověké Evropy.
Český historikJosef Žemličkave své knizeČechy v době knížecípíše:„Obchod s otroky v Evropě provozovali po celý raný a z části vrcholný středověk většinou židé. V té době Praha patřila k hlavním evropským překladištím otroků. Od západních i východních Slovanů mířily otrocké transporty na trhy většinou v orientu. Židovští obchodníci také dopravovali kolem 12. stol. na uherské trhy jak cizí zajatce, tak i část zotročeného domácího lidu.“
Proti zotročování evropských křesťanů ze strany jinověrců i jiných křesťanů aktivně bojovala církev. PodleDomesday Bookz roku 1086 tvořili otroci v Anglii okolo 10 % obyvatel. Ve 12. století došlo v severozápadní Evropě k přechodu z otroctví knevolnictví. Polsko zakázalo otroctví v 15. století; v Litvě bylo otroctví formálně zrušeno v roce 1588; instituce otrocví byla nahrazena tzv.druhým znevolněním. V Rusku otrocví existovalo až do roku 1723, kdy carPetr Velikýpřeměnil domácí otroky na domácí nevolníky. Ruští zemědělskí otroci byli formálně přeměněni na nevolníky dříve, v roce 1679.
V dobáchkolonialismuEvropané využívali otroky ve svých koloniích. Například cukrová třtina se přepočítávala na životy otroků.Na pozadíVelké francouzské revolucepropuklo ve francouzské koloniiSaint-Dominguev roce 1791 povstání černých otroků známé jakoHaitská revoluce.
Nicméně již v roce 1807 deklarovala Velká Británie za nelegální veškerý obchod s otroky, o rok později zákaz následovali Dánové, Švédové, a dovoz otroků z Afriky zakázaly také Spojené státy. Otroctví bylo zakázáno v britských koloniích v Karibiku v roce 1834. V důsledku britského nátlaku v roce 1836 obchod s otroky ukončili Portugalci. Nizozemci ukončili obchod s otroky v roce 1814. Otroctví v nizozemských koloniích bylo zakázáno v roce 1863. V portugalských koloniích bylo otroctví zrušeno roku 1869.
Africké státy hrály klíčovou roli v obchodu s otroky a otroctví bylo běžnou praxí mezi subsaharskými Afričany ještě před zapojením Arabů a Evropanů. VKonžském královstvítvořili otroci okolo třetiny populace. Vříši Bornubylo zotročeno asi 40 % obyvatel. MeziJorubya vAšantském královstvítvořili zotročení lidé třetinu obyvatel. V oblastiSenegambiebyla mezi lety 1300 a 1900 zotročena téměř jedna třetina populace. V 19. století tvořili otroci přibližně polovinu obyvatelSokotského sultanátu. V letech 1750 až 1900 tvořili zotročení lidé jednu třetinu až 2/3 veškeré populacefulbskýchdžihádských států.
Základem ekonomikyDahomejského královstvíbyl obchod s otroky. Dahomejci často pořádali vojenské výpravy proti okolním kmenům, aby mohli zajatce prodat Evropanům. Neprodané zajatce Dahomejci zotročili pro práci na vlastních plantážích nebo je využili klidským obětem. TakéBeninská říšezotročovala kmeny ve vnitrozemí a zajatce prodávala Evropanům.
Atlantický obchod s otroky začal v roce1441, kdyžportugalskýkapitánAntam Gonçalvezna západním pobřežíSaharyzískal dva černé otroky, muže a ženu, a dodal jeJindřichu Mořeplavci, za což byl povýšen do rytířského stavu. O čtyři roky později Portugalci postavili pevnost na ostrově Arguin při pobřeží dnešníMauretánie.
Obchod s otroky vzkvétal od poloviny 14. století, především v návaznosti na pěstovánícukrové třtiny, které se postupně rozšiřovalo v oblasti Středomoří (Evropané se z ní naučili vyrábět cukr odArabův průběhuKřížových výprav). Kromě zisku otroků ovšem Portugalci chtěli získat i přístup na trh sezlatem. V roce1415nedokázali udržet marockouCeutu, což mělo na jejich podíl v obchodě s touto komoditou nemalý vliv. Arguin tak měl sloužit jako obchodní místo pro karavany se zlatem mířící jinak do Maroka.
Otrokářství bylo ovšem běžné i v samotných afrických společnostech, které v řídce osídlených oblastech trpěly nedostatkem pracovní síly. Portugalci tak od počátku získali řadu obchodních partnerů, kteří byli do obchodu s otroky zapojení již dříve – napříkladMaurovéči královstvíWolofů(tamní král neváhal Maurům a později i Portugalcům prodat i své poddané výměnou za koně a jiné zboží. Za devět až čtrnáct otroků získal král jednoho koně, pomocí nichž pořádal razie na další otroky a žil tak z obchodu s nimi). Řada kmenů ovšem se do tohoto obchodu odmítala zapojit (do konce 17. století se mu vyhýbal lid Jola, nikdy se jej nezúčastnil lid Baga (dnešníGuinea) či Kru (dnešníLibérie)). Navíc příslušníci těchto kmenů kladli v otroctví velký odpor a snažili se zabít své pány či sami sebe, což nakonec Evropany zcela odradilo od jejich zotročování.
V roce1482Portugalci založili pevnostElmínunaZlatém pobřeží, čímž obešli transsaharský obchod a získali přístup přímo ke zdroji zlata. V roce1506již tvořily příjmy z obchodu se zlatem čtvrtinu příjmů portugalské koruny a teprve po roce1700jej ve výnosnosti vystřídali otroci. OdAkanůna Zlatém pobřeží bylo zlato kupováno za otroky dovážené z jiných částí Afriky. Koně v místních podmínkách totiž neměli dlouhou životnost a dřívější dodávky palných zbraní zakázal papež v obavě, že by se mohly dostat do rukou muslimů. Otroky sem Portugalci dováželi především z Beninu, který mohl po územních expanzích prodávat zajatce. Ve strachu ze ztráty pracovní síly ovšem místní vládce v roce1516vývoz otroků zakázal. Portugalci tak Akanům dodávali otroky z deltyNigeruaIbyžijící dále na východ.
V roce1500začali Portugalci na ostrověSvatý Tomášpěstovat cukrovou třtinu. Pracovní sílu získávali v nedalekém Kongu. Konžský králAfonso Mbemba Nzinganastoupil na trůn v roce1506. Od Portugalců přijal písmo, některé technologie a pravidelně s nimi obchodoval; byl křesťanem stejně jako jeho otec. Pro značný úpadek a vylidnění, které byly spojeny s obchodem s otroky – obyvatelé Konga se zotročovali navzájem v touze po portugalském zboží, v roce1526Portugalci z Konga odváželi dva až tři tisíce otroků ročně – Afonso ovšem obchod omezil. Přesto se toto království nadále rozmohlo a přetrvalo až do poloviny 17. století. Portugalci následně založili významné středisko obchodu s otroky vLuandě(roku1576). Otroky odtud vozili do Portugalska, naMadeiru, Svatý Tomáš a od roku1532též doAmeriky, jejíž domorodé obyvatelstvo bylo decimováno epidemiemi evropského původu. Od roku1540se cukrová třtina pěstovala i vBrazílii. Zejména kvůli své vyšší imunitě se afričtí otroci v Americe osvědčili a na konci 16. století tam již mířilo 80% afrického vývozu otroků.
Výsadní pozici Portugalců zničiliNizozemci, kteří se nejprve zmocnili severní Brazílie (roku1630), Elmíny (1637) a přechodně i Luandy (1641). Za velice nízké ceny pak otroky vyváželi hlavně do střední Ameriky. Jejich pozice posléze převzaliBritovéaFrancouziprostřednictvím společností se zvláštními privilegii (např.Royal African Companyv roce1672), které v 18. století vystřídali soukromí obchodníci s otroky – jejich společnosti sídlili hlavně vLiverpooluaNantes. Například na někdejší francouzskou koloniiHaitibyl dovezen necelý milion Afričanů (ti zde v roce1791uskutečnili úspěšnou vzpouru).
Nebyli to jen Evropané. Podle střízlivých odhadů arabští otrokáři v osmnáctém a devatenáctém století odvlekli z Afriky deset až osmnáct milionů lidí. Arabští otrokáři jsou aktivní dodnes.
Otrokářství mělo jednoznačně záporné dopady na růst počtu obyvatel v některých částech Afriky, například vAngole. V jiných částech Afriky jsou však reálné dopady přítomnosti Evropanů sporné. Je nutno vzít v potaz, že ve stejné době Evropané do Afriky zavlekli některé nemoci, jichž byla území na jih od Sahary dříve ušetřena pro svou izolaci, na druhou stranu sem Evropané přinesli vysokokalorické plodiny z Ameriky –manihot(kasava) akukuřice. Demografické dopady těchto změn byly jistě také významné.
Otrokářství v podobě využívání místních lidí bylo uŠpanělůspíše výjimkou než pravidlem, rozšířenější byl dovoz černých otroků zAfriky.Portugalcizpočátku využívali jihoamerické indiány častěji a zpočátku podnikali rozsáhlé otrokářské výpravy i do španělských držav a na územíjezuitských redukcí. Tuto praxi ukončily až drtivé porážky, které jim v bitváchu Caazapá Guazú(1639) ana řece Mbororé(1641) připravilyjezuityvyzbrojené a vedené indiánské milice.
Konec otroctví vBrazíliipřišel13. května1888, kdy podpisem princezny-regentkyIsabelyvstoupil v platnost tzv.Zlatý zákon, který je zrušil. Zákon ve svých důsledcích vedl k pádu monarchie, kterou svrhl o rok později puč zorganizovaný rozzuřenými plantážníky, kteří se přidali k republikánům. Obnovit otroctví se jim už ale po vyhlášení republiky nepovedlo.
Megasthenésve svém díleIndikaotroky mezi sedmi popisovanými skupinami obyvatelstva nezmiňuje.Pravděpodobně první známý případ, kdy se vladař zajímal o postavení otroků, pochází zMaurjovské říšeza vládyAšóky(304–232 př. n. l.).
V 15. až 17. století tvořila otrocká třídanobinejméně 30 % obyvatelKoreje.
Tataři zKrymského chanátuaNogajci, kterým vládli krymští chánové, potomciČingischánaa od 15. století vazalové osmanského sultána, podnikali téměř každý rok loupeživé vpády, při kterých byla vylidněna prakticky celá jižní a východní Ukrajina.Někteří historici odhadují, že při nájezdech obávané krymskotatarské jízdy tzv. sklízení stepí, mezi 15. a 18. století, bylo odvlečeno a prodáno do otroctví vOsmanské říšiaž 3 miliony lidí, především Ukrajinců, ale také Rusů, Bělorusů a Poláků. Jednou z unesených byla rusínská dívkaRoxolana, která se stalakonkubínoutureckého sultánaSulejmana I.a matkou jeho následníka. V roce 1571 byla krymskými Tatary vypálena dokonce iMoskvaa mnoho tisíc obyvatel odvlečeno do otroctví. V roce 1663 podnikli krymští Tataři společně s Turky několiknájezdůna Moravu, při kterých bylo uneseno do otroctví na 12 000 lidí, především mladých dívek a dětí.„Čoskoro sa začalo ohavné neslýchané prznenie a znásilňovanie žien a panien,“ napsal očitý svědek evangelický farář Štefan Pilárik o ženách, které Tataři odvlekli.Otrokářské nájezdy Tatarů ukončila až ruská carevnaKateřina Velikáovládnutím Krymského chanátu roku 1783.
Při nájezdech berberských (barbarských)pirátůze Severní Afriky bylo odvlečeno do otroctví přes 1 milion Evropanů. Zlatý věk severoafrických pirátů nastal v 16. a 17. století, kdy spojili své síly s Osmanskými Turky a podnikali nájezdy až u pobřeží Irska aIslandu. Do čela severoafrických pirátů se počátkem 16. století postavil obávaný turecký pirátChajruddín Barbarossa. V roce 1571 byla spojená turecko-alžírská flotila poražena Svatou Ligou v krvavébitvě u Lepanta, ale během několika let získali piráti svojí převahu veStředomořízpět. Pobřeží Itálie, Španělska a středomořských ostrovů bylo prakticky vylidněno, protože obyvatelé byli odvlečeni do otroctví nebo uprchli do hor. Do otroctví byl unesen i mladýMiguel de Cervantesa několik let žil jako otrok vAlžíru, než byl vykoupen svou rodinou. Definitivní konec pirátství v Severní Africe nastal až roku 1830 po dobytí Alžíru francouzskou armádou.
Jako veslaři na osmanských a severoafrickýchgaléráchse používali křesťanští otroci. Po bitvě u Lepanta bylo od vesel tureckých galér osvobozeno na 12 000 křesťanských otroků.
Gulag byl sítísovětskýchpracovních táborů, do kterých byli umísťováni politicky nespolehliví jedinci a skupiny. Vězni pracovali v nuzných podmínkách často nedostatečně vybavení. Za práci dostávali pouze jídlo. Počet obětí Gulagu se odhaduje na více než 8 milionů lidí – Solženicin uvádí počty násobně větší.
Otroctví v Nacistickém Německu se týkalo především nucené práce, kterou musely vykonávat miliony lidí z okupovaných území během druhé světové války. Tito lidé, mezi nimiž byli váleční zajatci, civilisté a příslušníci koncentračních táborů, byli násilně deportováni do Německa a dalších oblastí pod kontrolou nacistů.
Nucená práce byla systematicky organizována a kontrolována státními institucemi a korporacemi, včetně velkých průmyslových podniků jakoIG FarbenaVolkswagen. Pracovní podmínky byly extrémně těžké, s dlouhými pracovními hodinami, nedostatkem potravy a špatným zacházením, což vedlo k vysoké úmrtnosti.
Kromě nucené práce existoval také systém otrocké práce v rámci koncentračních táborů. Vězni, včetněŽidů,Romů,Slovanů, politických vězňů a dalších skupin, byli nuceni pracovat v nelidských podmínkách ve prospěch vojenského a hospodářského úsilí Německa. Mnozí z těchto vězňů nepřežili těžké podmínky a brutální zacházení.
Otroctví bylo běžnou praxí v mnoha takzvaných „civilizovaných západních zemích“ po staletí, zejména v období kolonialismu a transatlantického obchodu s otroky. Hlavními aktéry v obchodu s otroky byly evropské mocnosti jako Portugalsko, Španělsko, Francie, Nizozemsko a Velká Británie, které zotročily miliony Afričanů a převážely je přes Atlantik do Ameriky.
Slovanské slovo „otrok“ původně značilo člověka, který neměl právo účastnit se „roku“ – tj. sněmu, ať už pro nízký věk, nebo z jiných příčin. Dodnes v některých jazycích slovo „otrok“ znamená prostě „dítě“. V 2. polovině 10. století bylaPrahajedním z velkých center obchodu s otroky,existují ovšem i doklady, že otroctví existovalo i v rámciVelkomoravské říše(nálezy okovů, arabské zprávy o trhu Moravanů). Příčinou je, že po obsazení Karpatské kotlinyMaďaryna počátku10. stoletídošlo k přesunu mezinárodní obchodní cesty, která spojovalaCórdobský chalífátsKyjevema dále schazarskýmitrhy naVolze, na sever – vedla tak nyní přesPrahuaKrakov. Pražský trh se tak dostal do velmi výhodného postavení aBoleslav I.tuto situaci využil ještě dále k východní expanzi podél této obchodní cesty, což mu zajistilo zvýšenou kontrolu nad proudícím zbožím a zároveň umožnilo získat pohanské otroky k vlastnímu prodeji. Hlavním zdrojem příjmůPřemyslovcůbyl v tomto období právě obchod s otroky (např. tzv. „daň z míru“, vybraná od svobodných domácích obyvatel za rok odpovídala ceně asi 90 otroků). Kolaps této politiky nadešel až ve chvíli, kdy nové zdroje pro „lov“ pohanských otroků nebyly k dispozici, východní oblasti přemyslovského státu připadly křesťanským státům (Kyjevské Rusi a Krakovsko Polsku).V té době se objevila snaha prodávat do muslimských zemí (často prostřednictvím židovských obchodníků) jako otroky i křesťany, což církev rozhodně nevítala – vyvolalo to spor o meziSlavníkovcemsv. VojtěchemaBoleslavem II.Vojtěch totiž proti prodeji křesťanských otroků jinověrcům protestoval, což se u panovníka a elitních vrstev nesetkalo s pochopením. V době nemoci knížete Boleslava II. pak jeho družina rod Slavníkovců vyvraždila.
Existence otroctví, byť ne jako hybné síly ekonomiky raně středověkého státu, je doložena v písemných pramenech až do 12. století. Není zcela jasné, jak byl institut otroctví v českém státě právně ošetřen a tudíž ani není známo datum jeho legislativního zrušení v Českých zemích.
Komunistické vedení Československa v počátcích své vlády zřídilo instituce a organizace, v nichž využívalo své politické odpůrce k fakticky otrocké práci – šlo například oTábory nucené práce(1948–1954) aPomocné technické prapory(1950–1954), jakož i některá oddělení vevěznicích. Těmito zařízeními prošly řádově desetitisícepolitických vězňůa „politicky nespolehlivých“ občanů (např.kněží,kulaků, členů nekomunistických stran,šlechticů, hrdinů „západníhoodboje“ a dalších lidí s (předpokládaným) „nepřátelským poměrem k socialistickému zřízení“).Další skupinu, podrobenou nezákonné internaci a využívanou jako levná pracovní síla, představovalyřeholní sestry.
Pracovní podmínky v těchto zařízeních bylo lze velmi často pokládat za nelidské – s nesplnitelnými výkonovými normami, jejichž nenaplnění bylo tvrdě postihováno.V některých odvětvích docházelo k velkému počtu úmrtí či doživotnímu zmrzačení vězňů a napravovaných, neboť dodržování už tehdy běžných pravidelbezpečnosti prácebylo považována za luxus, na který „tento typ pracujících“ nemá nárok.
Přítomnost černých otroků provázíkolonizaci Amerického kontinentuod samého počátku. Již v roce1619přistála první loď s otroky v Jamestownu. Jejich počáteční status je však podobný ostatním kolonizátorům – jejich vztah k majiteli je zajištěn smluvně.Do 60. let 17. století bylo také zvykem pokřtěné otroky propouštět na svobodu. Postupně, jak hospodářský význam otroctví v jižní částiSpojených státůnarůstal, se však jejich situace zhoršovala a nové zákoníky „Slave codes“ jim vymezovaly postavení téměř bezprávného majetku.
Významnými otrokáři v Americe byla rodinaCarrollůa jejich bohatství bylo založeno na práci otroků. Charles Carroll byl v zásadě proti otroctví a říkal: „Proč udržovat naživu otázku otroctví? Všichni připouštějí, že je to velké zlo.“Přestože podporoval jeho postupné zrušení, své vlastní otroky neosvobodil.Carroll představil návrh postupného zrušení otroctví v marylandském Senátu, ale návrh neprošel.V roce 1828, ve věku 91 let, působil jako prezident „Auxiliary State Colonization Society of Maryland“ (Pomocné státní kolonizační společnosti v Marylandu),marylandské pobočky „American Colonization Society“ (Americké kolonizační společnosti), která se věnovala návratu černých Američanů zpět do Afriky, ke svobodnému způsobu života v zemích jako jeLibérie.
Otroctví bylo v USA zrušeno prezidentemAbrahamem Lincolnemv roce1863– ale pouze na území Unií neovládaných „povstaleckých států“ a z propagačních důvodů (snaha o zabránění uznání Konfederace Evropou). Otroctví v celých USA bylo zrušeno až víc než půl roku po jeho smrti6. prosince1865. Z formálního hlediska však došlo ke zrušení otroctví na území USA až v únoru2013, kdy jako poslední americký stát dokončilo ratifikaci třináctého dodatku ústavy Mississippi.
Sexuální otroctví je datováno už odstarověku. Většinou souviselo s mnohoženstvím nebo právem vlastnit otroky, méně často bylo dědičné. Zadruhé světové válkynapř. zneužívalijaponštívojáci dívky ve věku nejčastěji 14–19 let z různých podrobených asijských států jakoJižní Koreje,Čínya dalších, které využívali jako svoje sexuální otrokyně (Comfort Women) a hromadně je znásilňovali.
Už od doby, kdy bylo otroctví a zneužívání žen oficiálně zakázáno, působí v řadě zemí misie, které pomáhají uprchlým obětem, stejně tak i neziskové organizace, jako je organizaceČesko proti chudobě. Značnou činnost vyvíjejí především jezuité, kteří dodnes působí v mnoha zemích Jižní Ameriky, kde je kdysi přivedli Španělé a Portugalci, aby místní obyvatele převedli na víru. V arabských zemích je zase vyvíjen tlak na poskytnutívětších práv pro ženy, které se někdy nemohou vzdělávat a manžel je může prodat na trhu.
Problémem sexuálního otroctví z hlediska chudoby a klesání počtu obyvatel se zabývá organizaceČlověk v tísni. Také řeší potíže s nedostatkem obyvatel a hromadnými odchody obyvatelstva, které věří dealerům a snadno se stane obětí obchodníků s lidskými orgány a majitelů nevěstinců. Ale mnoho se zlepšilo. Po vrcholu v 90. letech způsobeném pozvolným stoupáním počtu otroků od 80. let je v současnosti počet otroků na světě celkově nižší než dříve, zajatců v občanských válkách také ubývá. Také ženy získaly více příležitostí a alespoň částečně mají ve většině zemí šanci na normální život a minimálně základní vzdělání.
Obecně odmítavou a závaznou oficiální reakci katolické církve na otrokářství obsahujeencyklikaSicut dudumpapežeEvžena IV.z13. ledna1434, která se týkala zotročování domorodců naKanárských ostrovechšpanělskými obchodníky.Papežnařídil všechny otroky propustit na svobodu do 15 dnů od vyhlášení encykliky a neuposlechnutí jeho příkazu, jakož i další pokračování v obchodu s lidmi, trestal tehdy nejtěžším možným trestem pro křesťana, automatickouexkomunikací. Španělští dobyvatelé, kteří do té doby považovali domorodce za druh zvířat a nikoliv za lidi, ovšem nařízení neuposlechli a nadále ho ignorovali.
V roce1462papežPius II.označil otrokářství jako těžkýhřích(magnum scelus). V roce1537, papežPavel III.opětovně zakázal zotročováníIndiánůa ostatních lidí v papežské buleSublimus Dei,což zopakoval a potvrdil i PapežUrban VIII.v roce1639při schvalování Jezuitské mise do Afrikya papežBenedikt XIV.22. prosince1741v buleImmensa Pastorum principis, která odsoudila otrokářství jako takové a která výslovně jmenovala otrokářství vAmerice.
VachaimenovskéPerské říšibylo otroctví zrušeno s přijetím věroukyzoroastrismu, jenž institut otroctví zakazuje, vládnoucí vrstvou v6. stoletípř. n. l., což vedlo například k propuštěníŽidůzbabylonského zajetí.
V těchto zemích bylo otroctví zrušeno v následujícím roce:
Často se s novodobým otroctvím setkáváme v souvislosti s nelegální migrací. Nelegální migranti jsou nuceni pracovat 16 a více hodin denně po celý týden za minimální mzdu. Bývají obvykle vystaveni nelidskému zacházení ze strany svého zaměstnavatele a strachu z kontrolních úřadů.
I přesto, že je otroctví v dnešní době v každé zemi zakázáno,je dnes počet otroků odhadován mezi 12 milionya 29,8 miliony.
Podle zprávy organizace Walk Free Foundation z roku 2013je nejvyšší počet otroků vIndii, přibližně 14 milionů. Následuje Čína (2,9 milionu),Pákistán(2,1 milionu),Nigérie,Etiopie,Rusko,Thajsko,Demokratická republika Kongo,MyanmaraBangladéš; zatímco mezi zeměmi s nejvyšším podílem otroků byla Mauritánie,Haiti, Pákistán, Indie aNepál.
V červnu 2013 vydaloamerické ministerstvo zahraničízprávu o otroctví, která zařadilaRusko,ČínuaUzbekistánna nejhorší místa.Kuba,Írán,Severní Korea,Súdán,SýrieaZimbabwese ocitly také na nejnižší úrovni. Seznam obsahoval iAlžírsko,Libyi,Saúdskou ArábiiaKuvajtmezi celkem 21 zeměmi.
Také dnes se v Česku vyskytují určité formy sexuálního otroctví, která je opakovaně kritizována mezinárodníminevládními organizacemiza laxní přístup k boji protiobchodu s lidmia souvisejícímsexuálním otroctvím, které je rozšířeno hlavně v rakouském a německém pohraničí. Českétrestní právootroctví hodnotí jakotrestný činzbavení osobní svobody.