Koroun bezzubý

Koroun bezzubý, jinými názvykoroun severní,koroun Stellerůvnebomořská kráva(Hydrodamalis gigas), je vyhynulý savec z řádusirén. Druh poprvé objevilGeorg Stellerpřidruhé kamčatské expediciVituse Beringa, když loďSv. Petrs posádkou roku 1741 ztroskotala naBeringově ostrově. Mnoho informací, které jsou o tomto druhu známy, pochází ze Stellerových pozorování z volné přírody, přičemž po Stellerovi je toto zvíře někdy i nazýváno.
V době jeho objevu se koroun vyskytoval zřejmě hlavně v okolíKomandorských ostrovůmeziAljaškouaKamčatkou, přičemž je pravděpodobné, že areál výskytu byl v průběhupleistocénurozsáhlejší. Koroun poskytoval lidem velké množství chutného masa pro lodní posádky, stejně jako pevnou kůži a užitečný tuk. Pomalu se pohybující a snadno ulovitelný mořský savec byl vybit během 27 let od svého objevení Evropany.
Koroun bezzubý je řazen do čeledidugongovití. Jeho nejbližší žijící příbuzný je třímetrovýdugong indický. Ve srovnání s ostatními sirénami měl koroun mocnou vrstvu podkožního tuku, což byla adaptace pro život ve studených severních vodách. Byl také mnohem větší: podle odhadů dosahovali největší jedinci zBeringova ostrovatéměř osmimetrové délky. Ocas měl koroun vykrojený, podobně jako velryby a žijící dugongové. Čelisti postrádaly pravézuby, namísto nich měl koroun na horním rtu řadu bílých štětin, sloužících k odtrhávání stonků mořských řas, a v tlamě párkeratinovýchdestiček pro žvýkání potravy. Zvíře se živilo předevšímchaluhamia komunikovalo funivými zvuky. Šlo pravděpodobně omonogamníhospolečenského tvora, jenž vytvářel menší rodinné skupinky.
Koroun bezzubý byl mnohem větší než současné žijící druhysirén; podle výpočtů paleontologa Daryla Domninga největší jedinci z Beringova ostrova měřili téměř 8 metrů, což je více než dvojnásobná velikost ve srovnání s žijícímikapustňáky.Jeho mohutná tělesná stavba ve srovnání s ostatními sirénami je vysvětlitelnáBergmannovým pravidlem.
ZáznamyGeorga Stelleraposkytují dva protichůdné údaje o hmotnosti: 4 a 24,3 tun. Odhadovaná hmotnost se nachází mezi těmito hodnotami, americký biolog Victor B. Scheffer pro 8metrovou mořskou krávu stanovil hmotnost asi 10 tun.Tyto údaje ještě korigoval Domning, podle něhož hmotnost činila přibližně 6,3 tun. Vzhledem k nepříliš vhodným podmínkám poblíž Beringova ostrova je pravděpodobné, že zdejší populace byly menší v porovnání s historickými populacemi korounův jiných areálech.Ti mohli dosahovat až 10metrové délky a hmotnosti asi 11 tun.Koroun bezzubý patřil, spolu s velrybami, mezi největší savceholocénu.
Na rozdíl od jiných sirén se koroun bezzubý zřejmě nikdy nemohl zcela potopit pod vodu. Měl velmi silnoupokožku, až 2,5 cm tlustou, jež zabraňovala zraněním ostrými kameny či ledem, případně též bránila přílišnému vysušení neponořené kůže.Samotná kůže byla 6–7 cm tlustá, s až 3 cm silnou škárou.Další důležitou adaptací pro chladné vodyBeringova mořebyla 8 až 10 cm tlustá vrstva podkožnítukové tkáně.Kůže měla hnědočerné zbarvení, které bylo u některých jedinců doplněno bílými skvrnami. Na zádech byla kůže hladká, na bocích drsná, s kráterovitými prohlubněmi (patrně způsobenými parazity); tento povrch, připomínající stromovou kůru, vedl k tomu, že zvíře dostalo jméno koroun.Srstna těle rostla pouze řídce, nicméně vnitřní strana ploutví byla porostlá štětinami. Přední končetiny měřily asi 67 cm, postrádaly nehty či drápy.Ocasbyl vykrojen na dvě poloviny podobně jako v případě dugonga indického (zatímco kapustňáci mají široký pádlovitý ocas).
Hlava korouna bezzubého byla ve srovnání s obrovským tělem malá a krátká. Kondylobasální délka lebky činila asi 638 až 722 mm, zygomatická šířka lebky 324 až 373 mm a délka čelisti 432 až 491 mm. Objemmozkovnybyl relativně malý (1 757 cm). Horní ret zvířete byl velký a široký a znatelně přečníval přesdolní čelist, při letmém pohledu se tedy mohlo zdát, že ústa byla umístěna až kdesi pod lebkou. Na rozdíl od ostatních sirén koroun zcela postrádal zuby. Namísto nich se na horním hru rozvinula hustá řada bílých štětin. Ty byly dlouhé asi 3,8 cm a sloužily k odtrhávání stonků mořských řas a také k přidržování potravy. V ústech pak byla dvojice zrohovatělých destiček na patře a dolní čelisti, jež napomáhala žvýkání. Destičky byly bílé, přes 18 cm dlouhé a 8 cm široké (v přední části).
Stejně, jako tomu je v případě všech sirén, čenich korouna směřoval dolů, což mu umožňovalo lépe uchopit řasy. Nozdry měly průměr asi 5 cm. Na čenichu korounovi vyrůstaly tuhé štětiny o délce 10 až 12,7 cm. Malé oči měly černouduhovku,oční kouteknebyl zvenčí viditelný. Chybělyřasy, nicméně stejně jako jiná zvířata adaptovaná na potápění – jako jsoumořské vydry– oko krylamžurka, aby nedošlo ke zraněním.Ušní otvor byl těžko nalezitelný a svým průměrem nepřevyšoval rozměr čočky.Jazykbyl krátký a nacházel se v zadní části tlamy, svou délkou nedosahoval až ke zhrohovatělým destičkám, pomocí kterých koroun drtil potravu.
Páteřtvořilo 7 krčníchobratlů, 17 hrudních obratlů, 3 bederní obratle a 34 ocasních obratlů.Žebrabyla velká, 5 ze 17 párů žeber bylo spojeno shrudní kostí. Chybělaklíční kost(clavicula).Jako v případě ostatních sirén mělalopatka(scapula) vějířovitý tvar, byla širší na zadní straně a užší směrem ke krku. Přední okraj lopatky byl v případě korouna téměř rovný, zatímco ostatní moderní sirény mají lopatky zakřivené.Žebra a další kosti byly zbytnělé (pachyostóza) a zcela kompaktní (osteosklerotické). Přední končetiny byly tvořeny pouzezápěstímazáprstím, avšakprstyzcela chyběly či byly zakrnělé.
Srdcekorouna mělo hmotnost téměř 16 kg. Žaludek byl podle Stellera asi 1,8 metru (6 stop) dlouhý a 1,5 metru (5 stop) široký.Játrase skládala ze dvou velkých laloků a jednoho menšího laloku ve tvarukovadliny. Chybělžlučník,slinivka břišníbyla malá, se dvěma laloky. Celá délkastřevodpovídala více než dvacetinásobku délky zvířete.Tlusté střevobylo mnohem delší nežstřevo tenké.Řitní otvorměl průměr asi 10 cm, výkaly připomínaly koňský trus.Penissamců měřil přes 80 cm,varlatabyla uložena uvnitř těla. Samice měly dvojrohoudělohu.
Není známo, jestli byl koroun bezzubý ohrožován predátory, avšak přirozenými nepřáteli mohli býtkosatkyažraloci. Nicméně přirozený vztlak korouna mohl bránit kosatkám v tom, aby jej mohly utopit, zatímco chaluhové lesy, v nichž koroun žil, byly nepřístupné žralokům. Podle informací získaných Stellerem se zdá, že dospělci korouna svá mláďata před predátory chránili.
Steller popsal jistý druh vnějšíhoparazita, jemuž představoval koroun hostitele. Žil okolo očí, uší, bradavek, pohlavních orgánů a análního otvoru a představoval potravu pro racky, kteří sedávali na tělech korounů.Podobal se ektoparazitům z roduCyamus, kteří patří do řádurůznonožců. Kvůli vyhynutí korouna i ztracení všech Stellerových vzorků chybí o tomto parazitovi další informace,nicméně roku 1846 ho alespoň formálně popsal německý badatelJohann Friedrich von Brandtpod jménemSirenocyamus rhytinae.Steller identifikoval také jednoho vnitřního parazita, pravděpodobně se jednalo o střevníhlísticináležící do čelediAscarididae.
Stejně jako ostatní sirény byl i koroun bezzubý výhradněbýložravýa většinu dne trávil sháněním potravy. Během krmení vynořoval hlavu v intervalu 4 až 5 minut, aby se mohl nadechnout.Hlavním zdrojem potravy byly měkké částimořských řas, a koroun tak představoval takzvaněalgivornídruh. Mezi zaznamenané konzumované druhy řas patřily napříkladAgarum sp.,Alaria praelonga,Halosaccion glandiforme,Laminaria saccharina,Nereocystis luetkeanaaThalassiophyllum clathrus. Siréna se mohla živit také mořskou trávou, nicméně ta nebyla v oblastech, které koroun obýval, natolik běžná, aby mohla udržovat životaschopné populace korounů; nemohla tedy být nikdy jejich primárním zdrojem potravy. Některé druhy mořských trav, jakovocha mořská(Zostera marina), také rostly příliš hluboko na to, aby se jimi koroun mohl živit. Protože nebyl schopen ponoru, pravděpodobně se živil jenom svrchními částmi řas. Je pravděpodobné, že k jakékoli potravě v hloubce větší než jeden metr již neměl přístup. Mořské řasy mohou obsahovat chemické látky, jež je chrání před pastvou ze stran býložravců, nicméně svrchní části řas vylučují nižší koncentrace těchto chemických látek, a proto byly pro korouna relativně bezpečné.
Steller poznamenal, že koroun bezzubý během chladných zim ztratil část svého tělesného tuku, což naznačuje období hladovění kvůli malému množství řas.Pleistocennípopulace korounů zAleutvykazovaly podle fosilních pozůstatků větší velikost než holocenní populace zKomandorských ostrovů, kvůli čemuž se zdá, že populace z Komandorských ostrovů byly vystaveny méně příznivému prostředí s menším množstvím potravy.
Steller popsal korouna bezzubého jako vysoce společenský druh. Žil v malých rodinných skupinkách, přičemž jednotlivá zvířata pomáhala zraněným členům skupiny (altruistické chování) a byla také zjevněmonogamní. Steller pozoroval, že členové stáda obklopovali zvířata zraněnáharpunamia jeden samec několik dní ležel poblíž pláže, kde byla chycena a zabita jeho partnerka. Koroun mohl projevovat rodičovskou péči a mláďata byla držena v přední části stáda, aby tak byla chráněna před útoky predátorů. Kpářenídocházelo brzy na jaře abřezosttrvala déle než rok. Většina telat se narodila během podzimu. Samice měla pouze jeden pármléčných žláza rodila pouze jediné mládě, jež bylo živeno hustým a sladkýmmateřským mlékem.
Koroun využíval svých předních končetin k plavání, krmení, chůzi v mělké vodě, obraně a přidržování se během kopulace. Při pastvě se pomalu pohyboval pomocí horizontálních pohybů ocasu; silným úderem ocasu svislým směrem mohl vykonat rychlejší pohyb. Po krmení často odpočíval na zádech. Podle Stellera byl koroun bezzubý tichým zvířetem a vydával vesměs jen funivé zvuky.
Koroun bezzubý (Hydrodamalis gigas) náležel do rodu velkých sirénHydrodamalis.Sesterským rodemvůči roduHydrodamalisbyl rodDusisiren, jehož předkové původně žili v tropickýchmangrovníkovýchoblastech, než se přizpůsobili chladnému podnebí severního Pacifiku.RodyHydrodamalisaDusisirenjsou společně zařazeny dopodčeledikorounů(Hydrodamalinae),kteří se oddělili od ostatních sirén před asi 22 miliony lety (dřívější odhady uváděly datum divergence před 4–8 miliony lety).Podčeleď korounů náleží do čeledidugongovití(Dugongidae), jejíž jediným žijícím členem jedugong indický(Dugong dugon), jenž tak představuje nejbližšího žijícího příbuzného korouna bezzubého.
Nejstarším známým zástupcem rodu korounů bylHydrodamalis cuestaeze svrchníhomiocénuaž svrchníhopliocénu, jenž se vyskytoval při západním pobřežíSeverní Ameriky(Kalifornský poloostrov). Dosahoval možné délky až 9 metrů, což je víc než dvojnásobná velikost ve srovnání s některými sirénami roduDusisiren(D. jordani).Hydrodamalis cuestaeje pokládán za předka korouna bezzubého. Předpokládá se, že za vyhynutímH. cuestaebyl nástup kvartérního zalednění a následné ochlazení oceánů, přičemž linie vedoucí ke korounovi bezzubému se zřejmě dokázala přizpůsobit těmto chladnějším teplotám. Koroun bezzubý se ve fosilních záznamech poprvé objevuje během pleistocénu, a to v Kalifornii a na Aleutských ostrovech. Později se rozšířil do dalších oblastí Pacifiku, jižně až do Japonska.
Sporným taxonem jejaponskápopulace korounů, jež někdy bývá uváděna jako samostatný druhHydrodamalis spissa.H. spissamůže představovat populaciH. cuestae, jiné interpretace slučujíH. spissado samostatného kladu sH. gigas, přičemžH. cuestaek nim v tomto případě vystupuje jako vedlejší slepá vývojová větev.
Progresivní vývoj roduHydrodamalisbyl charakteristický zvětšováním velikosti těla a redukcí zubů a článků prstů.
Koroun bezzubý byl poprvé objeven roku 1741 naBeringově ostrověněmeckým přírodovědcem a cestovatelemGeorgem Wilhelmem Stellerem, jenž byl vědeckým členem expediceVituse Beringa. Posádka zde byla nucena po ztroskotání lodi strávit necelý rok, přičemž během této doby mohl Steller zkoumat místní divoká zvířata.Mimo reliktní populace korounů zde pozoroval ivydry mořské,lachtany ušatéalachtany medvědí.Když členové posádky lovili místní zvířata pro maso, Steller lovené druhy podrobně popsal. Jeho popisy byly zahrnuty do posmrtně vydané publikaceDe bestiis marinis(Zvířata moře), kterou v roce 1751 zveřejnilaRuská akademie vědvPetrohradě. ZoologEberhard von Zimmermannv roce 1780 formálně popsal korouna bezzubého jakoManati gigas. BiologAnders Jahan Retziusv roce 1794 přeřadil korouna do nového roduHydrodamalis(z řeckéhohydro- / vodníadamalis/jalovice), přičemž pro něj užil druhové jménostellerina počest objevitele druhu.V roce 1811 přírodovědecJohann Karl Wilhelm Illigerpřeklasifikoval korouna do roduRytina(později přepisováno jakoRhytina), přičemž tuto klasifikaci převzalo mnoho dobových autorů. JménoHydrodamalis gigas, kombinující původní druhové jméno a samostatný rod určený Retziusem, použil poprvé v roce 1895 americký zoologTheodore Sherman Palmer.Autorem českého jména koroun jeJan Svatopluk Presl, jde zřejmě okalkstaršího německého názvuBorkentier.Jméno odkazuje na kůži zvířete, která svým vzezřením připomíná stromovou kůru.
První kosterní pozůstatky korouna bezzubého byly nalezeny až desítky let po objevu samotného druhu.Došlo k tomu okolo roku 1840, tedy více než 70 let poté, co koroun bezzubý pravděpodobně vyhynul. Roku 1844 objevil ruský badatelIlja Vozněsenskijprvní částečně dochovanou lebku korouna a v roce 1855 byla v severní části Beringova ostrova objevena první kostra. Oba tyto vzorky byly roku 1857 odeslány doPetrohradua další, téměř úplná kostra, dorazila doMoskvykolem roku 1860. Až do relativně nedávných objevů z konce 20. a začátku 21. století byla většina úplných koster odkryta v průběhu 19. století, přičemž největší množství nálezů je datováno do let 1878 až 1883. Tehdy bylo získáno celkem 12 z 22 koster se známými daty objevu (k 2006). Po těchto plodných letech již někteří autoři ani nedoufali, že je možné na Komandorských ostrovech získat další významný kosterní materiál, nicméně od 80. let 20. století došlo na ostrovech k množství dalších cenných objevů.
Pouze dvě celé kostry, uložené v muzeích vHelsinkácha vNikolskémvšak jednoznačně pocházejí z jednoho jedince. Je známo, žeAdolf Erik Nordenskjöld,Benedykt DybowskiaLeonhard Hess Stejnegerobjevili na konci 19. století mnoho kosterních pozůstatků různých jedinců, z nichž byly sestavovány kombinované kostry. Výzkum z roku 2006 zjistil ve světových muzeích celkem 27 koster a 62 dalších lebek korounů, avšak většinu z koster představují montáže tvořené pozůstatky z až 16 zvířat.
Objev úplné kostry korouna bezzubého je mimořádně vzácná záležitost a poslední celá kostra tohoto zvířete, za života asi 3 metry dlouhého, pochází z Beringova ostrova, kde byla objevena v roce 1987. V současnosti je součástí sbírek Aleutského muzea místní historie v Nikolském.V listopadu 2017 našli vědci z Přírodní a biosférické rezervace Komandorských ostrovů novou kostru korouna bezzubého. Byla uložena v hloubce asi 70 cm a sestávala ze 45 páteřních kostí, 27 žeber, levé lopatky, kostí ramen a předloktí a několika zápěstních kostí. Ani tato kostra není kompletní, mimo jiné chybí celá lebka a některé obratle. Celková délka skeletu činila asi 5,2 metrů, s ohledem na chybějící hlavu a části páteře byla délka živého zvířete odhadnuta na nějakých 6 metrů.
Jedinou známou kresbou korouna bezzubého, o níž se má za to, že byla vytvořena podle živého zvířete, je ilustrace, jíž zveřejnil německý zoologPeter Simon Pallasroku 1840 ve své práciZoographia Rosso-Asiatica. Pallas nezveřejnil zdroj této kresby, nicméně podleLeonharda Stejnegeraby mohla být jednou z původních ilustrací od Friedricha Plenisnera, jenž byl jedním z Beringových mužů a pracoval jako malíř a geodet. Většina Plenisnerových ilustrací byla ztracena během přesunu ze Sibiře do Petrohradu.
Na mapě z roku 1744, jejímiž autory jsou Sven Waxell a Sofron Chitrow,je vykreslena ilustrace korouna bezzubého, jež se podobá obrázku zveřejněnému Pallasem. Kresba na této mapě, publikované až roku 1893, by mohla být rovněž založena na reálném korounovi. Mapa zobrazovala trasu druhé kamčatské expedice Vituse Beringa a v levém horním rohu byl vedle korouna bezzubého vykreslen takélachtan Stellerův. Kresba obsahuje některé anatomické nepřesnosti, včetně vykreslení očních víček a prstů, což vede k pochybnostem, zda byla založena na živém zvířeti.
Německý přírodovědecJohann Friedrich von Brandt, ředitel Ruské akademie věd, nechal roku 1846 vytvořit „ideální obraz“ korouna na základě Pallasovy kresby, další „ideální obraz“ doplnil roku 1868 na základě shromážděných kosterních pozůstatků. Roku 1891 byly v deníku Svena Waxella nalezeny dvě další možné ilustrace korouna bezzubého. Deník tvořila také mapa, v níž je vyobrazen koroun vedle jiných místních savců. Zvíře je zde vykresleno s velkýma očima, velkou hlavou, předními končetinami zahnutými jako drápy, nadsazenými kožními záhyby na těle a ocasní ploutví ležící spíše horizontálně než vertikálně. Kresba mohla být zkresleným vyobrazením nedospělého jedince, protože postavou připomíná telekapustňáka. Další podobný obrázek našelAlexander von Middendorffv roce 1867 v knihovně Ruské akademie věd, přičemž pravděpodobně se jedná o kopii obrazu zCarského Sela(jež nyní tvoří součást městaPuškin).
Areál výskytu korouna bezzubého byl v době jeho objevu omezen na mělká moře kolemKomandorských ostrovů(součástAleutských ostrovů), mezi něž patříBeringův ostrovči ostrovMednyj.Komandorské ostrovy zůstaly neobydlené až do roku 1825, kdy semRusko-americká společnostnechala přesídlitAleutyz ostrovůAttuaAtka.Podle Stellera mořská kráva často žila v mělkých pobřežních písčinách a v ústích řek.
První fosilie korouna bezzubého mimo Komandorské ostrovy byly objeveny vinterglaciálníchpleistocenníchložiscích na ostrověAmčitka(Krysí ostrovy, součást Aleut).Další fosilie, datované do svrchního pleistocénu, byly objeveny vkalifornskémzálivuMonterey Baya najaponskémostrověHonšú. Nejjižnějším fosilním nálezem korouna je žebro datované do středního pleistocénu, jež bylo nalezeno na japonskémpoloostrově Bósó. Tyto nálezy naznačují, že koroun bezzubý měl v prehistorických dobách mnohem rozsáhlejší areál výskytu, než v době, kdy byl objeven Beringovou výpravou. Nelze však vyloučit, že tyto fosilie náleží jinému druhu roduHydrodamalis.Směrem na sever se areál korouna bezzubého rozšířil během vrcholu posledního zalednění před asi 20 tisíci lety, kdy bylSeverní ledový oceánoddělen od Pacifiku pevninou nacházející se na místě současnéBeringovy úžiny–Beringií. Klima v severozápadním Pacifiku bylo mírnější než moderní klima, což korounovi umožnilo rozšířit se daleko na sever podél pobřeží Asie.
Navzdory rozsáhlému areálu výskytu v pleistocénu je předmětem diskuse, jestli koroun přežíval v moderních dobách i mimo Komandorské ostrovy. Touto otázkou se široce zabýval paleontolog Daryl Domning. Nálezy kostí a informace od původních Aleutů naznačují, že korouni obývali takéBlízké ostrovy(největší z nich jsouAttuaAgattu) v západnímAleutském souostroví. Žebro korouna, objevené v roce 1998 na ostrově Kiska (Krysí ostrovy), bylo datováno do doby před asi tisíci lety. Odhad však mohl být značně zkreslen, protože mořské vzorky, datované pomocíradiokarbonové metody, se mohou jevit o několik set let starší, než ve skutečnosti jsou („the marine reservoir effect“). Je pravděpodobnější, že zvíře uhynulo v letech 1710 až 1785. Výsledek Domningovy analýzy z roku 2007 naznačuje, že potenciálně životaschopné populace korounů mohly být v kontaktu s původním obyvatelstvem západních Aleut ještě bezprostředně před Stellerovým objevem v roce 1741 a je pravděpodobné, že zde přežívaly ještě do 18. století.K tomuto závěru se přiklání iMezinárodní svaz ochrany přírody(IUCN).
Další zajímavé informace poskytují výsledky výzkumu kostí korouna bezzubého zostrova Sv. Vavřince, datované ca do období mezi roky 800 a 920 našeho letopočtu. Ostrov Svatého Vavřince leží výrazně severněji než Aleutské ostrovy, tato dříve neznámá severní populace tedy mohla vyhynout v důsledku klimatických změn souvisejících s nástupemstředověkého klimatického optima, možná i kvůli jiným faktorům.
Prvními lovci korouna bezzubého byli ztroskotaní námořníci lodiSv. Petrz Beringovydruhé kamčatské expedice(Bering sám během výpravy zemřel).Georg Stellerkorouny objevil v mělčinách uBeringova ostrova. Poprvé se s nimi setkal 8. listopadu 1741, když kráčel kolem pobřeží a zpozoroval v moři černá záda nějakého tvora, jež připomínala převrácený člun, který se pomalu pohyboval vlnami. Co pár minut se před Stellerem vynořil čenich zvířete, jež vydechlo zvukem připomínajícím odfrknutí koně. Steller si nejprve nebyl jistý, o jaké zvíře se jednalo, ale potom, znalý objevůkapustňákův Jižní Americe, jej identifikoval jako sirénu.Na konci května 1742, kdy muži tato obrovská zvířata pozorovali přes sedm měsíců, se odhodlali některé z nich chytit. První pokusy o lov zvířete Stellerem a ostatními členy posádky byly nicméně neúspěšné kvůli korounově síle a tlusté kůži.
O další – tentokráte důkladně promyšlený – lov korouna se pokusili až o měsíc později. Zhotovili si dlouhou železnou tyč, která byla na jednom konci zahnutá jako roh kotvy. Druhý konec tyče připevnili k dlouhému a pevnému lanu, které na břehu drželo třicet námořníků. Když námořníci zasáhli harpunou mořskou krávu, začali lidé na břehu tahat za provaz a vytahovat vzpírající se zvíře na břeh. Lidé na člunu jej mezitím mlátili, dokud nebylo vyčerpané a nehybné vytaženo na břeh. Tam se na něho vrhli tesáky a noži. Vysekli mu několik kusů masa a jak se koroun bránil, mlátil kolem sebe tak zuřivě, až z něho odpadávaly kusy kůže.
Přeživší členové posádky lodiSv. Petrzabili prvního korouna teprve šest týdnů před opuštěním ostrova v srpnu 1742. Maso pro tyto muže bylo klíčové k načerpání sil během závěrečných fází stavby jejich nové lodi. Námořníci zjistili, že maso chutná téměř jako hovězí, chválili i mléko a tuk, a to byl začátek konce korouna. Jen Steller se svou družinou zabili před odplutím z ostrova celkem 13 mořských krav.
V letech 1743–1763 přezimovalo na Komandorských ostrovech několik expedic lovců kožešin, z toho 20 až 50 mužů na Beringově ostrově a stejný počet na ostrově Mednyj. Všichni lovili mořské krávy jako nejlepší zdroj masa.Mnoho dalších expedic také nejprve zakotvilo na Komandorských ostrovech, aby si doplnily zásoby masem z korounů, což jim poskytlo stravu na další 2–3leté cesty severním Pacifikem. Noví lovci si už navíc nepočínali jako Stellerova družina. Často zvířata jen jednoduše harpunovali či po nich stříleli puškami z břehu nebo z člunu, přičemž čekali, až moře mrtvá těla vyvrhne na břeh. Při tomto způsobu lovu se ale podařilo ulovit jen asi jedno z pěti harpunovaných zvířat. Ostatní zranění korouni prchali na volné moře, kde následně vykrváceli. Tímto způsobem bylo zabito zřejmě více než 2000 mořských krav.
Podle Jakovleva, bývalého člena Beringovy expedice, byl v roce 1755 ruskými úřady lov korounů na Komandorských ostrovech zakázán. Ale v té době byla již tamní populace mořských krav prakticky vyhubena. Na ostrově Mednyj byli korouni vybiti do roku 1754 a v roce 1768 lovec jménem Ivan Popov na Beringově ostrově ulovil pravděpodobně posledního žijícího korouna. Druh byl vybit za 27 let od objevení.
Koroun bezzubý byl zřejmě již v době objevu Komandorských ostrovů na pokraji vyhynutí. Jakožto zvíře pobřežních ekosystémů mohl být negativně ovlivněn změnami teploty a výkyvy mořské hladiny v průběhu svrchního pleistocénu, přičemž před asi 5 000 lety, kdy se hladina moří stabilizovala, možná přežíval pouze v omezeném areálu výskytu. Samotná populace na Komandorských ostrovech mohla být v době jejího objevení již vystavena snížené genetické rozmanitosti.
V 90. letech 20. století byla představena teorie, na základě které za vyhynutím korouna stál mimo jiné lovmořských vyder(jak ze strany lovců na Komandorských ostrovech, tak ze stran domorodých obyvatel v jiných areálech) a následné změny v mořském ekosystému. Chybějící populace vyder mohla spustit populační exploziježovek(Strongylocentrotus sp.), což zase vedlo k úbytku vodních řas, které tvořily hlavní součást potravy korouna bezzubého. Pozdější studie se snažily zodpovědět otázku, jestli k vyhubení korouna bezzubého stačil samotný nadměrný lov, anebo k jeho vyhynutí bylo třeba podobných ekologických tlaků. Každopádně vzhledem k tomu, že prokazatelně docházelo jak k lovu mořských vyder, tak k zabíjení samotných korounů, vyhynutí mořské krávy je celkově nepřekvapivé.
Přítomnost korounů bezzubých na jinýchAleutských ostrovechběhem holocénu mohla způsobit, že seAleutipřesouvali směrem na západ, aby zde mohli mořské krávy lovit. To pravděpodobně vedlo k vyhynutí korounů v této oblasti, pokud zde tedy přežívali až do obdobíholocénu.
Jedním z faktorů potenciálně vedoucích k vyhynutí populace korounů u pobřežíostrova Sv. Vavřincebyla přítomnost sibiřskýchJupiků, kteří obývali ostrov Sv. Vavřince po 2 000 let. Místní domorodci jsou potravně silně závislí na lovu mořských savců, a tak mohli korouny vybít. K lokálnímu vyhynutí korounů u ostrova Sv. Vavřince mohl přispět také nástupstředověkého klimatického optima, v důsledku čehož se snížilo množství vodních řas.
I po roce 1768, který představuje oficiální datum vyhynutí druhu, byla hlášena některá údajná pozorování korouna bezzubého. Finsko-švédský badatelAdolf Erik Nordenskjöldzjistil od lidí z Beringova ostrova, že zde prý byly mořské krávy zabíjeny ještě v 70. letech 18. století. Polský přírodovědecBenedykt Dybowskibyl přesvědčen, že korouni přežívali u pobřeží Beringova ostrova až někdy do 30. let 19. století.Americkýetnologa přírodovědec Lucien Turner uvedl, že podle domorodců z ostrovaAttuzde koroun přežíval taktéž do 19. století a místně byl také loven.
Roku 1963 publikovalo oficiální periodikum Akademie věd SSSR článek o možném pozorování korouna bezzubého předchozího roku. Posádka velrybářské lodiBuranprý tehdy nalezla skupinu velkých mořských savců pasoucích se na mořských řasách v mělké vodě u KamčatkyvAnadyrském zálivu. Viděla šest těchto zvířat o délce 6 až 8 metrů. Některá údajná pozorování pocházejí také od rybářů ze severníchKurilských ostrovůa kolem poloostrovů Kamčatka aČukotka.
Hlavním důvodem pro lov mořských krav bylo jejich maso. To podle Stellera chutnalo podobně jakohovězí, i když bylo tvrdší, červenější a bylo nutné jej déle vařit. Z jednoho zvířete bylo možné získat velké množství masa, jež se navíc pomalu kazilo, snad díky vysokému množství soli ve stravě zvířete. Podle jednoho z členů Beringovy expedice bylo možné z jedné mořské krávy získat tolik masa, že uživilo 33 mužů po celý měsíc. Lovci využívali také tuku pod kůží, a to nejen nejen k jídlu, ale také z něj měli užitečné palivo v knotových svítilnách. Posádka lodiSv. Petrdokonce pila tuk v šálcích a Steller jej chutí připodobnil k mandlovému oleji.Husté sladké mléko samic bylo možné přímo vypít, anebo z něj stlouci máslo.Silná a pevná kůže byla využívána k výrobě oděvů, jako byly boty a opasky, a také k výrobě člunů.
Ke konci 19. století se staly cennými kosti a fosilie tohoto vyhynulého tvora a často se prodávaly muzeím za vysoké ceny. Některé z kostí jsou i nadále prodávány, protože korouní kosti jsou vhodné pro výrobu uměleckých předmětů, jako jsou rukojeti nožů či pro dekorativní řezbářskou práci. Vzhledem k tomu, že koroun bezzubý je dnes již oficiálně vyhynulý, je prodej těchto řemeslných výrobků vytvořených na Aljašce z této „korouní slonoviny“ ve Spojených státech legální a nespadá pod jurisdikci zákona o ochraně mořských savců (MMPA) ani podÚmluvu o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin(CITES), korigující obchod s mořskými savci a částmi jejich těl. Prodej nefosilizovaných kostí je však obecně zakázán a obchod s výrobky z nich je regulován, protože je pravděpodobné, že v tomto případě se jedná o velrybí kosti arktických kytovců.
V klasické literatuře se koroun bezzubý objevuje v příběhuRudyarda KiplingaBílý lachtan(v jedné zKnih džunglí). Hlavní hrdina, bílý lachtan Kotik, se setkává se stádem mořských krav, které přežily v nepřístupné zátoce Beringova moře. Kipling je popisuje takto:
Koroun bezzubý vystupuje také v básnické knizePodle přírody(Nach der Natur) od německého autoraWinfrieda Georga Sebalda, přičemž Sebald zde líčí primárně události Velké severní expedice očima Georga Stellera.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůSteller's sea cowna anglické Wikipedii aСтеллерова короваna ruské Wikipedii.