Vévodství Massa a Carrara

Vévodství Massa a Knížectví Carrara(italskyDucato di Massa e Principato di Carrara) byl malý italský stát, který ovládal městaMassaaCarrara. Území je nyní součástísjednocenéItálie, ale i nadále si zachovává svou místní identitu jakoprovincie Massa-Carrara.
Přestože město Massa zažilo dobu svého největšího rozkvětu za vládyObertenghiůjiž v11. stoletíjako markrabství Massy a Korsiky, původní jádro se zrodilo 22. února 1473 koupíCarrarského panstvípánem z Massy, markýzemJacopemMalaspinou, který ho získal od hraběte Antoniotta Filerema zJanova, předka rodinyFregoso. Šlechtický titulrodiny Malaspinabyl nyní markýzové z Massy a páni z Carrary.
Po koupi oblasti Carrara přesunul Jacopo Malaspina svoje sídlo do Carrary, ale kvůli častým střetům s francouzskými vojsky své sídlo přesunul do Massy.
Během dvou generací rodina Malaspinů vymřela po meči aRicharda Malaspinová, Jacopova neteř a poslední přímý dědic linie, se v roce 1520 provdala zaLorenza Cybu, člena vlivné rodinyjanovskéhorodu příbuznýchMedicejůa papežeInocence VIII.Po tomto sňatku vznikla nová větev Cybo-Malaspina. Syn Richardy a Lorenza,Alberich I. Cybo-Malaspinazískal vládu nad Massou a Carrarou v roce 1554. Pod jeho vládou zažilo léno období rozvoje, hlavně díky výhodné ekonomické situaci na trhu s mramorem, který byl v doběrenesancevelmi žádaný. Alberich I. si byl vědom, že je obklopen mocnějšími a vlivnějšími sousedy. Proto požádal v roce 1554 o připojení doSvaté říše římské. Díky svému kulturnímu a ekonomickému rozkvětu dostalo město Carrara v roce 1558 hodnost markrabství. V roce 1568 byla Massa povýšena na knížectvícísařem Maxmiliánem II.
V roce 1664 povýšilLeopold I. HabsburskýKnížectví Massa na vévodství a markrabství Carrara na knížectví. Od začátku vlády Alberica II. používala rodina Cybo-Malaspina titul Vévodové z Massy a Knížata z Carrary. V roce 1741 seMarie Tereza Cybo-Malaspinová, poslední zástupce rodiny, vdala zaHerkula I. Estenského, jediného mužského dědiceVévodství Modeny a Reggia. Jejich dceraMarie Beatrix Estenskátak vládla oběma územím, které však zůstaly samostatnými státními útvary až do její smrti.
V roce 1796 byla rodina Estenských zbavena svého majetkuNapoleonovýmivojsky a území bylo začleněno doCispadanské republiky, poté doCisalpinské republiky. Během tohoto období bylo území naváděno proti Napoleonovi Rakušany z protifrancouzské koalice (1799) a zažilo mnoho změn ve státním zřízení, které byly víceméně provizorní. Jako poslední administrativní změna bylo v roce 1806 začlenění Vévodství Massa a Carrara doKnížectví Lucca a Piombino, ve kterém vládla Napoleonova starší sestraElisa Bonapartová. Během napoleonské nadvlády byla Marie Beatrix d'Este donucena uchýlit se do Vídně společně s rodinou svého manžela arcivévodyFerdinanda Karla Habsbursko-Lotrinskéhoa strýce císařeFrantiška II. Odtud vládla vévodství v exilu. Po pádu Napoleonského režimu bylo vévodstvíVídeňským kongresemvráceno zpět Marii Beatrix. Po obnovení a zrušení některých místních subjektů jako markrabství Fosdinovo, zahrnovalo Vévodství Massa a Carrara vedle původních území také řadu území vToskánsku.
V roce 1829, po smrti Marie Beatrix, bylo Vévodství Massa a Knížectví Carrara připojeno k Vévodství Modeny a Reggia, které vedl její synFrantišek IV. V roce 1860 po svrženíFrantiška V., bylo území vévodství Modeny a Reggia, které zahrnovalo také území Massy a Carrary, připojeno kSardinskému království. Massa a Carrara byla nyní provincie v Sardinském království.
Sloučení rodů Malaspina a Cybo vedlo území k poměrně okázalému způsobu života. Díky zahraniční politice se podařilo udržet roli prostředníka meziToskánským velkovévodstvímaJanovskou republikou. Alberich I. provedl mnoho rekonstrukcí ve městech Carrara a Massa, především kvůli prestiži. Obě města měla nové městské hradby, které měly spíše reprezentativní funkci než obrannou, protože místní politika nebyla expanzivní. Byly postaveny také nové vévodské paláce. V Carraře byl založen Úřad pro mramor (1564), který měl regulovat těžební průmysl pro těžbu mramoru. Zejména město Massa bylo z velké části přestavěno (nové silnice, náměstí, křižovatky, nové dlažby), aby bylo hodné hlavního města Italské země.
Válka o španělské dědictví(1701-1714) byl pro vévodství začátek období hluboké hospodářské krize. Císař potrestal rodinu Cybo-Malaspina vysokými pokutami, protože na svém území poskytli útočiště francouzským jednotkám. Alberich III., ale později zejména Alderamo, byli nuceni prodat většinu městského zboží. Alderamo musel donutit lidi, aby kupovali jídlo za prémii. Také luxusní a extravagantní život šlechtice srazil ekonomiku vévodství na kolena. Finanční situace byla zachráněna svazkem mezi rodinami Malaspina a Este, tedy svatbou Marie Teresy a Herkula d'Este roku 1741.
Od této doby vévodství postupně ztrácelo svou politickou autonomii a stále více se dostávalo pod vliv Modeny. Pod nadvládou rodiny Este, zaujalo vévodství strategickou pozici, kdy zajišťovalo jednodušší obchodní cestu od moře do vnitrozemí. Již za vlády Marie Teresy se silniční spojení meziVévodstvím Modeny a Reggiaa Vévodstvím Massy a Carrary výrazně zlepšilo. Tyto pokusy o zlepšení silničního spojení zahrnují také stavbuvia Vandelliv roce 1738.
V roce 1751 byl učiněn první pokus o vyhloubení doku a výstavbu přístavu ve městě Carrara. Tento přístav by sloužil pro obchodní a vojenské aktivity rodiny Este, poskytl by úkryt pro malou Modenskou flotilu, a ukončil závislost na ostatních přístavech v okolí kvůli vývozu mramoru. Pobřeží však mělo tendenci se zanášet, takže po několika letech musely být stavební práce přerušeny.
V roce 1807 postavili Napoleonovi inženýři poštovní cestu do Foce, která spojovala města Massa a Carrara přes vnitrozemské kopce. Za Napoleonské nadvlády byly zahájeny také veřejné práce jako bonifikace plání, výsadba borovic na pobřeží na boj proti Malárii a úprava břehů řek. V těchto pracích pokračovala i Marie Beatrix a její nástupci v následujících dekádách. V roce 1821 byl zaveden Esténský katastr nemovitostí, který měl za úkol regulovat a vypisovat majetky obyvatel vévodství.
Roky po připojení k Vévodství Modeny a Reggia byly obzvláště složité, a to kvůli povstaleckým nepokojům, které byly pro toto historické období typické, ale také kvůli hospodářské krizi, která region dlouho sužovala. Panovníci se několikrát pokusili dostat ze stagnace podporou budování infrastruktury pro zlepšení obchodu, ale nedostatek peněz se často ukázal jako nepřekonatelná překážka.
Druhý pokus o vybudování přístavu ve městě Carrara svěřil vévoda František IV. Inženýru Aschendendovi, ale projekt nebyl nikdy dokončen kvůli nedostatku financí. Nakladač, který se stal prvním autentickým jádrem přístavu byl úspěšně postaven až v roce 1851 díky inženýrovi a magnátovi Williamu Waltonovi. V roce 1846 navrhl vévodovi hraběFrancesco del MedicostavbuMramorové železnice, která by spojovala mramorové lomy s mořem, a tím usnadnila jeho přepravu do oblastí třídění, nakládání a přepravu. Tento projekt byl však také pozastaven pro nedostatek financí. Mramorová železnice byla konečně postavena posjednocení Itálie. (1871-1890).
V posledních letech existence vévodství se výrazně zvyšoval počet střetů mezi liberály a vládou vévody, zejména v Carraře. Území si vybrali hraběCamillo Benso di CavouraNapoleon III.pro zorganizování lidových protirakouských nepokojů, aby získali možnost zasáhnout na straně Piemontu v Itálii, čímž umožnili začátek proDruhou italskou válku za nezávislost.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDuchy of Massa and Carrarana anglické Wikipedii.