Ludvík II. Bavorský

Ludvík II. Wittelsbach(též Ludvík II. Bavorský, vlastním jménem Ludwig Friedrich Wilhelm), (25. srpna1845Mnichov, zámekNymphenburg; –13. června1886na Wurmském jezeře, dnešníStarnberské jezero, u zámkuBerg), byl z politického hlediska nepříliš významný bavorskýkrál, který vstoupil do historie především jakomecenášumění.
Pocházel zknížecíhoakrálovskéhoroduWittelsbachůa od10. března1864až do9. června1886byl králemBavorska. Byl nazýván pohádkovým králem, a to především díky zámkům, které vybudoval, a také pro svůj tragický životníosud.
Narodil se25. srpna1845vMnichovějako nejstarší syn korunního princeMaxmiliánaa jeho manželky, korunní princeznyFrederiky Františky Hedviky Pruské. Bylpokřtěnjako Otto Friedrich Wilhem Ludwig, křestním jménem Ludvík byl nazýván na nátlak svého děda,Ludvíka I. Bavorského, který se rovněž narodil 25. srpna (roku1786). Tři roky po Ludvíkovi, roku1848, se narodil jeho bratrOtto I., který byl později ve věku 28 let prohlášen za duševně chorého.
Dětstvítrávil se svým bratrem na zámkuHohenschwangau. Po abdikaci svého dědečka, králeLudvíka I., nastoupil na trůn v roce1848jeho otec a on sám se tak stalkorunním princem. V roce1861se poprvé seznámil s hudbouRicharda Wagnera, která ho velmi ovlivnila a podnítila jeho zájem ooperu, ale i mytické hrdiny,bájeapohádky.
Jeho otec Maxmilián zemřel v roce1864a proto byl10. března, ve věku osmnácti let, korunovánbavorskýmkrálem.
V roce1866vstoupiloBavorskona straněRakouskado války protiPrusku, on sám se nebyl schopen zorientovat ve válečných záležitostech, proto řízení válečných záležitostí zcela přenechalministrům. Po porážce Rakouska musel podepsat mírovou smlouvu a bavorskáarmádase musela podřídit pruské, dále Bavorské království muselo Prusku zaplatit 30 miliónůguldenůválečných reparací. Tuto situaci nesl dost těžce a když pak muselo Bavorsko bojovat na straněPruskave válce protiFrancii, bylpolitikouzklamán natolik, že se stáhl na svézámkyavladařskýmizáležitostmi se téměř přestal zabývat. Před tím však stačil podniknut svou jedinou cestu po Bavorsku.
Od začátku své vlády se angažoval především vkultuře. Jako dvorního skladatele k sobě povolal svého oblíbenceRicharda Wagnera. Wagner obdržel od svého mladého obdivovatele roční rentu, která se rovnala příjmuknížete. Víc než bohatou odměnu získal skladatel rovněž za napsání hudební básněPrsten Nibelungův. Do závratných výšek vystoupaly také náklady na provozování dalších operinscenovanýchpro krále. Svému milovanému skladateli nedokázal nic odmítnout a jejich vzájemnývztahse stále více prohluboval, o čemž svědčí i jejich vzájemnákorespondence, v níž Wagner například píše Ludvíkovi: „Jsi spanilé jaro, jež mne znovu zkrášluje“, a Ludvík odepisuje Wagnerovi: „Nemiluji žádnou ženu, žádné rodiče, žádného bratra, žádné příbuzné, nikoho tak vroucně a ze srdce, jen Vás!“. Údajně se jednalo jen o duchovní a platonický vztah. Ten byl však každopádně ukončen již následujícího roku1865. Wagner tehdy žádal po králi vlastnídivadlo, jehož výstavba měla stát 5 miliónů zlatých. Míra trpělivosti občanů a také ministerské rady však již byla tehdy překročena a Wagner byl z Bavorska vyhnán. Písemný kontakt však oba udržovali i nadále. Richarda Wagnera stále podporoval i finančně. V následujících letech se vMnichověkonaly premiéry operTristan a Isolda(Tristan und Isolde) (1865),Mistři pěvci norimberští(Die Meistersinger von Nürnberg) (1868),Zlato Rýna(Das Rheingold) (1869) aValkýra(Die Walküre) (1870). Na umění on sám v žádném případě nehodlal šetřit. Většinu peněz z jeho osobní pokladny, a také z pokladny státní, pohltila výstavba zámkůNeuschwanstein,HerrenchiemseeaLinderhof. Rozpočet byl u těchto staveb navíc většinou překročen až trojnásobně oproti původnímu plánu. Nemálo financí si vyžádala i údržba dalších zámků,paláců, soukromých králových obrazáren a jeho sbírka soch. Problémem bylo především to, že žil nad finanční poměry vlastní země, což vzbudilo nevoli u členů bavorské vlády a v některých kruzích. U svých poddaných však byl převážně oblíbený.
Už za svého života byl považován zaduševně chorého. Pravdou je, že byl zcela jistě výstřední podivín, ale z dnešního medicínského hlediska jej v žádném případě nelze označit zašílence. Přesto byl roku1886zbavensvéprávnostia trůnu. Zvláštní na celé události bylo už to, želékařský posudekna jeho zdravotní stav sepsali a podepsalilékaři, kteří jej předtím vůbec neprohlédli. Někteří z těchto lékařů jej dokonce osobně nikdy neviděli a nebo se s ním setkali třeba jen před mnoha lety při nějaké audienci. Autory posudku, který byl podepsán 8. června 1886 byli tito lékaři: vrchní zdravotní rada apsychiatrdr.Bernhard Alois von Gudden, jeho zeť,profesorpsychiatriedr.Hubert Grasheya ústavní lékaři dr. Hagen a dr. Hubrich. Posudek byl sestaven na základě výpovědí osob, které byly králi nablízku – jednalo se o členy služebnictva a některépolitiky. Pravdivost jejich prohlášení však již dále nikdo neověřoval. Ze zprávy je zcela zřejmé, že byla sepsána na politickou objednávku a měla jediný cíl, zbavit jej moci. Největší zájem na odstranění krále měliministřibavorské vlády, s nimiž se odmítal již dlouhou dobu sejít a jednat s nimi. Dlouhodobé spory zemské vlády s králem měly jednu zásadní příčinu. Král opakovaně žádal vládu o finanční podporu pro dostavbu svých zámků, což bylo vždy odmítnuto, jelikož tyto projekty byly skutečně neúměrně nákladné a zatěžovalystátní pokladnu. Druhýmdůvodempro jeho odstranění z trůnu byla zřejmě jeho neustálá snaha o snížení vlivu ministerské rady a pokusy o nastoleníabsolutismu. Po celou dobu své vlády velmi trpěl omezením své moci ze stranyministrůa vždy toužil žít a vládnout jako jeho velký vzorLudvík XIV.Pravdou však je, že neměl ani politické schopnosti tohoto velkého francouzského krále, ani jeho finanční možnosti. Naivní a také směšná snaha vyrovnat se za každou cenu Ludvíku XIV. jen potvrzuje to, že byl od reality odtržený snílek, který žil ve svém vlastním světě. Právě jeho zkreslený pohled na skutečný stav věcí se mu nakonec stal osudným. Na bavorskou vládu však už bylo moc, když nařídil ministru financí, aby prodal Bavorsko a někde vJižní Americekoupil novou zem. Ministři se potom sešli a jednohlasně provolali krále nesvéprávným.Regentemkrálovství byl prohlášen Ludvíkův strýcLuitpold.
Dne 10. června1886se pokusila do prostor zámkuNeuschwansteinvstoupit lékařská komise, která měla za úkol oficiálně zbavit krále svéprávnosti a převézt jej na zámekLinderhof, kde měl být internován. Ludvík II. zachoval chladnou hlavu a členy komise nechal zatknout a uvěznit. Před zámkem se pak srotil dav lidí, kteří chtěli krále chránit vlastním tělem. Na pomoc Ludvíku II. dorazil taképolicejní sborzFüssenua okolníhasičské sbory. Kolem poledne alepoliciedospěla k závěru, že komisí předložené dokumenty jsou právoplatné a král má být skutečně sesazen. Členové komise byli zvězenípropuštěni. Druhý pokus o jeho zatčení, dne 11. června, již proběhl bez větších komplikací a on sám byl v doprovodu Dr. Bernharda von Gudden převezen z Neuschwansteinu na zámekBerg.
V neděli 13. června1886si těsně před polednem vyšel sdr. Guddenemna hodinovou procházkuzámeckým parkem, během níž je doprovázel jeden ošetřovatel. Po návratu z procházky následoval bohatýoběd. V 18.30 podnikl s dr. Guddenem další procházkuparkem, tentokrát již bez doprovodu. Co se odehrálo v následujících hodinách, nelze dodnes s jistotou říci. Jisté je, že kolem 23. hodiny byla poblíž břehu Starnberského jezera nalezena mrtvá těla krále Ludvíka II. a doktora von Guddena. Tato dvojísmrtbyla a stále ještě je obestřena řadou nejasností. Dnes existují tři teorie týkající se této tragické události:
Dne 19. června byl pochován v kostele svatého Michaela vMnichověa jeho srdce bylo uloženo 16. srpna v urně do kapličky u kostela Altöttingeru.
Trůnu se po jeho smrti ujal formálně mladší bratrOta I.Vzhledem k tomu, že Ota I. byl již v mládí prohlášen za choromyslného, zůstalregentemstrýc Luitpold.
Podivínství a poněkud zvláštní chování se u něj začalo projevovat ve věku 20 let. Dost možná byla v jeho případě změna v chování způsobena změnou fyzického vzhledu. Do té chvíle krásný a oslňující mladý král začal totiž právě ve věku 20 let přicházet o přední zuby. Nápadně se změnil, ztratil rychle svou fyzickou krásu a začal mít problémy s výslovností. Pro Ludvíka, který tolik miloval krásu a měl vytříbené estetické cítění, to musel být obrovský šok. Ludvík byl povahouintroverta tyto komplikace jeho pocity osamělosti zřejmě ještě prohloubily. Postupem času se z něj stal frustrovaný, zakomplexovaný podivín, jehož největší vášní se stalo jídlo, které konzumoval v obrovském množství, což časem vedlo k tomu, že ztloustl. Trpěl také častými bolestmi hlavy a nespavostí, kterou řešil třeba tak, že nechal zapřáhnout koně a projížděl se v kočáře noční krajinou. Měl sklony kmelancholiia k záchvatům vzteku. Byl snílek a fantasta zcela odtržený od reality. Největším potěšením jeho života byla výstavba a výzdoba jeho zámků a operní představení, která byla v divadle inscenována jen pro něj, jako jediného diváka v sále. Během období své vlády opakovaně uvažoval o tom, že se vzdá trůnu a odstěhuje se do ciziny, ke své vlastní škodě to však nikdy neučinil. Nikdy se neoženil, zasnoubil se sice se svou sestřenicíSofií, mladší sestrou Alžběty Bavorské zvanéSissi, ale zasnoubení celkem třikrát zrušil.
Ludvík byl s největší pravděpodobnostíhomosexuál. Měl vztahy se svýmikomorníky,operními pěvcia herci, což vedlo k několika skandálům. Nejvážnější vztah měl se svým podkoním Richardem Hornigem (1843-1911), s nímž tajně trávil téměř každé dopoledne.
Proslul především tím, že nechal postavit velmi atypické stavby. Jelikož své projekty financoval z vlastní kapsy, dostal se do obrovského deficitu, a vláda mu odmítala uvolnit jakékolivfinance. I přes snahu financovat tyto projekty prostřednictvím soukromýchbankéřůse mu však stále nedostávalo prostředků.
V roce1868načrtl ve svémdopiseWagnerovi své představy o novém zámku, pozdějšímNeuschwansteinu,jehož stavbu zahájil již v roce1869. Zámek byl částečně dokončen v roce1884.
Ludvík vyrůstal v nedalekém zámkuHohenschwangau, který často sloužil jako inspirace jeho romantickým vizí.
V letech1874–1878přestavěl takzvaný „královský domeček“ svého otce Maxmiliána II. na zámekLinderhof. Ačkoliv jde o nejmenší z jeho staveb, je zároveň jedinou zcela dokončenou stavbou a jediným z jeho zámků, ve kterém skutečně delší dobu pobýval.
V roce1873koupil Ludvík II. ostrovHerrenchiemseena jezeřeChiemseea začal zde stavět novýVersailles. Zámek Herrenchiemsee však nikdy nebyl dokončen. Přesto je dnes hojně navštěvován turisty.