Perlička kropenatá

Perlička kropenatá(Numida meleagris), známá též pod názvyperlička obecnáneboštětcovitá,je velkýptákzčelediperličkovitých. Jedná se též o jediného představiteleroduNumida.
Domestikovanáforma perličky kropenaté se nazýváperlička domácí(Numida meleagrisf.domestica).
Dorůstá 53–63 cm a váží průměrně 1,3 kg.Má zavalité tělo, nápadně malou, neopeřenou hlavu s přilbicí, krátkýocasa krátká zakulacená křídla. Opeření je černé, bíle skvrnité, hlava a strany krku jsou modré, přilbice žlutohnědá azobákčervený se žlutým koncem.
Výzkum mechaniky pohybu tohoto ptáka a vlivu jeho chůze na substrát ukázal, že podobným způsobem se v období druhohor pohybovali takéteropodní dinosauři.
Žije vsavanách, na hospodářské půdě a v jiných teplých, sušších, otevřených krajinách s rozptýleným porostem keřů a stromů. Její areál rozšíření zahrnuje téměř celousubsaharskou Afriku, izolovaně se vyskytuje též v severozápadnímMaroku.Úmyslně byla zavlečena i do jiných částí světa, včetně jižníFrancieneboKaribiku.
Žije v hejnech. Ta mimo hnízdní období čítají obvykle kolem 25 jedinců, ale na společných nocovištích mohou být i několikatisícová.Zdržuje se převážně na zemi, i při ohrožení upřednostňuje útěk před úletem.Živí sesemeny, kořínky, travinami, plody, hlemýždi,pavouky,hmyzem,obojživelníky, ještěrkami, malýmihadyasavci.Po potravě často pátrá pomocí svých silných končetin, kterými rozhrabává půdu, podobně jakokur domácí.Hnízdov podobě dobře skrytého dolíku buduje na zemi. V jedné snůšce pak bývá obvykle 6–12 světlýchvajec,na jejichž 26–28denníinkubaci se podílí samotná samice. Mláďata jsou vzletná asi po 30 dnech.
Domestikací perličky kropenaté vznikla perlička domácí (Numida meleagrisf.domestica). Chov perliček má poměrně starou tradici,staří Egypťanéje chovali pro maso a snad i vejce již kolem roku 1500 př. n. l. O pět staletí později je chovali takéKartaginci,Féničanéa obyvateléNumidie, od nichž je kolem roku 450 př. n. l. získali Řekové. Řekové dali perličce jménoMeleagris. O vzniku perliček hovoří řeckýmýtus(zachycený později vOvidiovýchProměnách), podle něhož se jedná o sestry králeMeleagraz Kalydónu, které po jeho smrti bohyněArtemisproměnila v ptáky, navěky pokryté slzami žalu. Ve skutečnosti se jedná spíše o zkomoleninu řeckého slovamelanagris. tj. „černobílý“. Řekové chovali perličky při chrámech a používali je hlavně jako obětní zvířata.
Římané perličky nazývalinumidapodle Numidie a velmi rádi jedli jejich maso i vejce. Jednalo se o luxusní, drahé jídlo, vyhrazené jen bohatým labužníkům, což dokládajíHoratiovysatiry.
Po roce 300 se zřejmě perličky v upadající Římské říši přestaly chovat, neboť mizí z obrazových i literárních pramenů. Ve středověku nebyly v Evropě vůbec známy. O jejich znovuobjevení se postaraliPortugalci, kteří je v polovině 15. stol. dovezli ze západoafrickéGuineje. Proto se v některých jazycích včetně angličtiny perličky označují jako „guinejskádrůbež“ (angl.Guinea fowl).
Perličky poskytují vynikající nahnědlá vejce, která mají nižší obsah cholesterolu než vejce slepičí a lze je dlouho skladovat (až půl roku), neboť mají velmi silnou skořápku. Snáška dosahuje 120-150 vajec a u speciálně šlechtěných nosných perliček až do 180-200 ks. Chutné je i maso perliček, které je málo tučné a chutná jakobažantízvěřina. Perličky jsou chovány rovněž jako okrasní ptáci, neboť na dvoře či v zahradě působí opravdu dekorativně. Nelze zapomenout ani na to, že dokážou zahradu zbavit kobylek, slimáků a dalších škůdců.
Většímu rozšíření perliček brání nízký stupeňdomestikace. Na rozdíl od slepic či krůt si zachovaly mnoho původních vlastností, kvůli nimž je nelze chovat ve velkém. Známá je jejich toulavost. Perličky rády opouštějí místo, kde jsou chovány, navštěvují okolní pozemky a vejce kladou do různých úkrytů (zanáší). Na vejcích sedí podstatně déle než slepice, až 28 dní. Rády nocují na stromech. Mláďata perliček jsou značně choulostivá a silnější mráz škodí i dospělým ptákům. Perličky jsou také dosti hlučné, ozývají se ráno, večer a před deštěm hlasitým, plechově znějícím krákoráním.
Perličky se živí obdobnou potravou jako slepice, mláďata potřebují hodně zeleného krmení. Domestikované perličky se od divokých předků liší jen vyšší hmotností, někdy i zbarvením. Většinou se chovají divoce zbarvené perličky, ale existují i perličky smetanově zbarvené, bílé, strakaté nebo modré, neskvrnité (tzv. levandulové).