Šintoismus

Šintó(japonsky神道;Šintó, včeštiněoznačováno jakošintoismus) je původnínáboženstvíJaponskazaložené naanimismuapolyteismu.
Jedná se o jediné náboženství vzniklé v Japonsku a dodnes se přes vlivbuddhismuakonfucianismujedná o živé náboženství.
Šintoismus se podle svého původu silně odlišuje odtaoismuakonfuciánství. Šintoismus vznikl ne jako výsledek přeměnyfilozofickéhosystému, ale v procesu rozvoje primitivních rodovych náboženství (kult předků, kult přírody atd.). Pro šintoismus bylo charakteristické, že zbožštiljaponského císaře.Kult císařebyl v roce 1945 sice formálně zrušen, ale zemřelé japonské císaře šintoisté nadále uctívají jako bohy.
Na rozdíl od jiných mnohých náboženství šintó neobsahuje jasný výčet pravidel a dogmat. Šintó lze v současnosti rozdělit do čtyř základních skupin: císařský (neveřejné rituály císařské rodiny),Jinja(nejrozšířenější forma s nejdelší historií, do konce2. světové válkyúzce spjato se Státním šintoismem (státní, válečná,nacionalistickáforma)), sektářské (čítá 13 forem, vzniklých od počátku 19. století) a lidové šintó (forma rozšířená hlavně na venkově, nemá žádnou větší organizaci).
V dnešní době má šintoismus asi 100 miliónů vyznavačů.
Slovo šintó je složeno ze znaků „šin“ (神) ve významu něčeho, co člověka významně přesahuje svou kvalitou, často pouze nepřesně překládáno jakobůhčiduch(stejný znak se dá číst i jakokami) a „tó“ (道) ve významu cesta (stejný znak se používá i pro čínské slovotao). Proto se o šintó mluví také jako o „cestě bohů“. Samotné slovo pochází až z obdobíMeidži, kdy se šintó stalo státním kultem.
V nejstarší japonské kultuře zvanéDžómon(7500–300 př. n. l.) byly podlearcheologickýchnálezů uctívány ženské figurky se zvýrazněnými mateřskými atributy. Vobdobí Jajoi(300 př. n. l. – 300 n. l.) se objevuje raná forma šintó. Rozmach nastává v obdobíJamato(250–710 n. l.), kdy pozicikněžízískali v období Jamato předáci vládnoucích rodů nazývanýchudži, kněz pak byl nazývánudži no kami. Ten měl funkci prostředníka mezi rodem a jeho ochrannýmkami,udžigami. Tito duchové nebyli historickými, alemytickýmipředky a byli uctíváni ve svatyni, kam měli přístup pouze členové udži. Udžigami císařského rodu bylaAmaterasu Ómikami, ačkoliv nikdy tak nebyla přímo označována. Později vytvořená udži neměla jako ochranné duchy mytické předky, ale volila si místo nich jiné kami.
Už od rané historie bylo šintó konfrontováno sbuddhismem, který se do Japonska dostal v roce552(v úvahu připadají i roky522a538) v období Jamato. Obě náboženství spolu koexistovala, kami byli chápáni například jako ochránci buddhistických klášterů. Na druhou stranu někteřímnišivěřili, že kami potřebují duchovní ponaučení, a proto postavili na konci7. stoletíchrám poblíž nejsvatějšího šintoistického místa,svatyně IsezasvěcenéAmaterasu Ómikami.Šintoistické svatynětaké byly dány do správy různým buddhistickým sektám. Od10. stoletíbyla populární teoriehondži suidažkupovažující kami za manifestace buddhistických božstev, například Amaterasu Ómikami se už roku752ústyorákulaprohlásila za totožnou sBuddhou Vairočanou. Vznikly takésynkretickéškoly jakoRjóbu šintó(„Dvojnásobné šintó“) čiSannó ičidžicu šintó. V 15. století zas vznikla opačná teorie propagovaná školouJuiicu šintó(Jediné šintó), jež považovala kami za pravzory buddhů abódhisattvů. Podle ní je také šintó pramenem konfucianismu ataoismu.
V období Jamato byl šintoismus použit k upevnění státu vládnoucí vrstvou. V období pozdníhofeudalismua vznikajícíburžoaziese v Japonsku, když bylo vyhlášeno období Meidži, opět šintó stalo nástrojem k posílení státu. V letech1872až1945bylo státním náboženstvím a bylo použito prostřednictvím státních institucí, předevšímškol, k rozvoji japonskéhonacionalismu. Dobový šintoismus směřoval k snížení vlivu buddhismu.Po prohře Japonska se náboženství odloučilo od státu a roku1946secísařvzdal nároku na božskou podstatu.
Ústředním prvkemkultujsoukami, nejčastěji překládané jako bohové. Síla těchto bohů nemá univerzální zdroj a jsou jí obdařeni jak klasičtí bohové, tak stromy, skály, prameny či nástroje jako nářadí či zbraně. Tato síla může být dána krásou, užitečností či pouze citem toho, jež kami uctívá. Některá kami mají pouze lokální význam, jiná jsou zas uctívána po celém Japonsku. V původním podání kami nemají žádnou podobu.
Existuje také pojem náboženskéhotabu,kegare, jež odpuzuje kami. Toho znečištění se lze zbavit očistou či dočasným opuštěním společnosti, protože se může přenést na druhé. Vnorito, modlitebních vyznáních z roku927, se mezi kegare uvádějí věci jako výkaly, krev, smrt a také oběti přírodních katastrof či lidé, kteří spáchali zločin proti společnosti. V pozdějších dobách se kegare staly i zločiny jako loupež či žhářství. V sexuální oblasti byl zapovězený jen incest a sodomie. Pojetí kegare připomíná i mýtus oIzanagimaIzanami, božských manželích, kteří stvořili japonské ostrovy. Včínskékronice Wej se píše:
„Musejí-li jet na moře, přikáží někomu, aby se nečesal a nemyl, nejedl maso a neobcoval s ženou. To je půst. Skončí-li cesta dobře, bohatě ho odmění, ale potká-li je nemoc nebo neštěstí, domnívají se, že je to proto, že se nedostatečně postil, a zabijí ho.“Účinným prostředkem na očištění od kegare byla především voda, dokonce se prováděl obřad velké očistyóharae,jenž prováděl císař každý rok jako pokání za provinění,cumi.Cumiv moderní japonštině znamenáhřích, ale je to pojem blízký kegare a kromě chtěných provinění jakovraždase do něj řadily inemocia přírodní katastrofy. Za nečistou bývá považována i žena, kvůli svému spojení s krví. Přesto vpředjamatskéspolečnosti existoval kultšamanek, jenž se postupem času přetransformoval do šintoistických kněžek zvanýchmiko(„chrámová dívka“).
V nejstarších dobách se sídlo kami ohraničovalo provazem z rýžové slámy, zvanýmšimenawa, čímž se stalorituálněčisté. Také býval stavěn plot, jenž zcela či částečně zabraňoval pohledu na posvátné místo. Posvátný okrsek také vymezuje v pozdější době bránatorii. Provazšimenawabývá i na torii, doplněný bílými pruhy papírugohei, jež se také vážou na větvičky stromů. První svatyně byly tvořeny vobdobí Kofun, ale nejstarší zachované jsou z11.a12. stoletíz důvodu zvyku chrámy přestavovat, aby se obnovila jejich rituální čistota. V dnešním Japonsku je několik miliónů šintoistických svatyň, jež se podle tradice po dvaceti letech vždy obnovují.
Zastřešené svatyně zvanémijačidžindamívají podobu běžných obydlí a bývá v nich uložen předmět považovaný za sídlo kami. Tyto svatyně také nebyly shromaždištěm věřících, tím zůstával venkovní prostor. Do chrámu smí vstoupit jen kněz zvanýkannuši.
Mezi posvátná místa patří především svatyně bohyně Amaterasu a boha rýže na Ise, svatyněHeian Džingúa horaFudži. Další jsou například horaTakačiho, řeka Hi, svatyněIzumozasvěcenáÓkunimušimu, nížina Kantó a průlivUraga.
Před vstupem do svatyně je tradicí rituální umytí rukou v bazénkučózujaa vypláchnutí úst bambusovou naběračkouhišaku. Při větším znečištění kegare je nutná celková koupel ledovou vodou nebo delší půst. Před budovou svatyně také věřící dávají mince do dřevěné krabicesaisen-bako, dvakrát udeří na gong, dvakrát se ukloní, silně a slabě tlesknou, přednesou božstvu svou prosbu, opět se dvakrát ukloní a ustoupí stranou. Také kupují amulety zvanéomamoris ochranou funkcí. Magický význam také mají obrázkyemaa papírky s věštbou zvanéomikudži.
V domácnostech bývá malý oltářkamidana(„polička bohů“), kam mimo jiné nejstarší žena v rodině každé ráno pokládá trochu jídla.
Přesto, že existuje třída kněží a kněžek, nevytvořilo šintó nikdy pevnou církevní organizaci, místo nejvyššího kněze zaujímá císař. Odznakem tohoto postavení jsou kultovní předměty (zrcadlo, meč a náhrdelník), jež bývaly uložené v paláci a později ve svatyni Ise, kde jsou dodnes.
Svatyně taktéž pořádají festivaly, v japonštiněmacuris různou tematikou, nejznámějšími jsou asi Džidai macuri (Festival věků) vKjótuaTokiu. Bývají pořádány pod širým nebem a obsahujízpěv,hudbuataneca mnoho z nich se týká proseb a díků zaúrodu. Tehdy se také nosí po ulicích přenosné svatyněmikošia provádí rituálnízápasymladíků.
Šintó nemá ucelenouteologiianiposvátnou knihujako jekřesťanskáBible, náboženské záznamy, většinou s historickým obsahem vznikly až po příchodu buddhismu. Zdrojem šintoistickémytologiejekompilacekronikKodžiki(Zápisky o starých věcech) aNihonšoki(Kronika Japonska) z8. století, které měly upevnit císařskou moc zdůrazněním její božské podstaty. Kodžiki byla sestavena na příkaz císařovnyGemmeiv letech711–712a zabývá se stvořením světa, zrozením bohů, jež jsou předci císařské rodiny, a končí smrtí císařovnySuikov roce641. Nihonšoki je kronika dokončená v roce 720 silně ovlivněná čínskými akorejskýmihistorickými a mytologickými díly, je součástí kompilaceRikkokuši, Šesti státních kronikJaponska. Obě díla jsou ovlivněna konfuciánstvím, jelikož vznikla v době velkého pronikání čínské kultury.Mezi další zdroje patříKogóšui(Paběrky dávných příběhů) z roku807, modlitby norito, zeměpisné záznamyfudokiaantologiejaponské poesieManjóšú(přibližně z roku760). Pozdějším zdrojem jeJinnó Šótóki(Kroniky skutečných rodokmenů božských císařů) z14. století.
Šintó a jeho důraz na harmonii s přírodou vedlo k vzniku typicky japonských uměleckých forem jako jeikebana, tradičníjaponská architekturaajaponské zahrady. Kultovní význam mají i zápasysumó, před nimiž kněží zápasiště očišťují vodou a rozhazujísůl. Vliv šintó se odráží i v japonsképop kultuře, především vmangaaanimejako jeCesta do fantazie,AmatsukineboInuYasha.