Muchomůrka zelená

Muchomůrka zelená, resp.muchomůrka hlíznatá(Amanita phalloidesE. M. Fries,1833)  je považována za nejjedovatější a nejnebezpečnějšíhoubuEvropyaSeverní Ameriky– způsobuje zde nejvíce smrtelných otrav.Je nejen prudcejedovatá, ale navíc se první příznaky otravy objevují až v okamžiku, kdy je jed vstřebán v organismu a jsou již těžce zasaženy důležité orgány (zejménajátra). Amatérští houbaři ji mohou zaměnit sežampionya dalšími druhy jedlých hub.
Klobouko průměru 6–16 cm je zprvu sklenutý, posléze ploše rozložený, hladký, lesklý, radiálně vláknitý, tence a měkce masitý. Zabarvení klobouku je velmi proměnlivé, od bíložlutého přes žlutozelené až po zelenohnědé. Částiplachetkyna klobouku většinou nezůstávají.
Třeňje dole kyjovitě ztlustlý, 7–15 cm vysoký a 0,8–2 cm široký. Je pevný, hladký, až u starších hub dutý, bílý s málo zřetelnými zelenými šupinami. Vyrůstá z tzv.vajíčka(cípatě roztrhaná velmi tenká pochva někdy nazývanákalich smrti) a ve své horní části má bílý visutý prstenec.
Lupenyjsou 0,8–1,2 cm vysoké, bělavé.
Dužninaje také bílá i když těsně pod pokožkou klobouku může být žlutozelená až hnědá, nemá výraznou vůni ani chuť, až u starších hub je vůně nasládlá (jako syrovébramboryažmed).
Výtrusyjsou mírněelipsoidnío rozměrech 8–10 × 7–8 μm, hladké stukovoukapkou.Výtrusný prachmá bílou barvu.
Oblast přirozeného výskytu zahrnuje celý mírný pás Evropy a Asie a sever Afriky. Zavlečena však byla (patrně se sazenicemi stromků) i do Severní Ameriky a Austrálie. VSeverní Americebyla zjištěna v oblastiSan Franciskana západním pobřežíUSA, na východním pobřeží v okolíNew YorkuaNewarku. Podobně byl hlášen výskyt vAustráliiv okolíCanberryaMelbournea na několika dalších místech světa.
Muchomůrka zelená preferuje zejména teplejší oblasti mírného pásu. Na severní polokouli roste především v listnatých lesích od července do podzimu. Doprovází předevšímduby, ale takéhabryabuky. Vzácněji ji lze nalézt i vborových lesích.
Muchomůrka zelená obsahuje velké množství jedovatých peptidickýchalkaloidůzejménafalotoxinůaamatotoxinů.
Celáplodniceobsahuje smrtící koktejl velkého množstvíjedů, které se dělí na dvě hlavní skupiny:falotoxinyaamatoxiny. Sto gramů syrové muchomůrky zelené obsahuje v průměru 10 mgfaloidinu, 8 mgα-amanitinua 5 mg β-amanitinu. Ukazuje se, že z hlediskatoxikologickéhojsou významnější amatoxiny, vzhledem k tomu, že falotoxiny se buď odbourávají v trávicím traktu působením žaludečních šťav, nebo se vůbec nevstřebávají dokrve. K smrtelnéotravězdravého dospělého člověka o hmotnosti kolem 60 kg stačí zhruba 50 g houby (váženo v syrovém stavu), přičemž jedna plodnice váží v průměru mezi 30 až 40 gramy (některá literatura ovšem uvádí i podstatně menší dávky); vycházíme-li z hodnotyLD50= 0,1 mg/kg pro člověka u všech typů amanitinů, vychází pro otravu s padesátiprocentní pravděpodobností smrtelnou požití 0,75 g syrové houby na kilogram živé váhy člověka).
Také se udává, že amanitin, čili jeden z jedů muchomůrky zelené, je tak jedovatý, že množství jedu, které bychom nabrali na špičku nože (čili asi 0,5 g), by zabilo 100 000myší. Ty by vytvořily řadu dlouhou 18 km, kolem níž bychom vykračovali průměrně 4,5 hodinyvojenským krokem.Tyto informace cituje takéDivadlo Járy Cimrmanave své hřeAfrika.
Po pozření muchomůrky zelené se amatoxiny rychle absorbují ztrávicího traktudo krve a odtud pronikají dojater. Počáteční příznaky se však projeví až po poškození většího počtujaterních buněk(hepatocytů), přibližně 8 až 48 hodin po požití. V této fázi má postižený celkové potíže; pociťuje únavu,žaludečnínevolnost, závratě, bolesti hlavy, pocit chladu až mrazení. Nevolnost se pak stupňuje, nastupují bolesti žaludku, doprovázené silným dávením a vodovitýmiprůjmy, což vede kdehydrataciorganizmu ažoběhovému selhání. To bývá zejména u dětí bezprostřední příčinouúmrtí. Pokudpacienttuto fázi přežije, dojde (obvykle čtvrtý den otravy) ke zdánlivému zlepšení, protože skončí zvracení i průjmy. V druhé fázi dochází k selhání jater a případně iledvin. V případě silné otravy přestanou pracovat játra úplně a nastupuje celková apatie, přecházející dobezvědomí. Projevuje setachykardie, poklestlaku krvea rozšíření očníchzornic. Smrt nastává v těchto případech obvykle 4. až 12. den otravy. Otrava je smrtelná ve 40–50 % případů.
Úspěšnost léčby a šance postiženého na přežití je závislá na množství požité muchomůrky a včasnosti lékařského zásahu. Nutný je okamžitý převoz donemocnicea opakovaný výplachtrávicí trubice, aby se maximálně omezilo další vstřebávání. Ideálním antidotem je silibinin, který blokuje transport amanitinu do hepatocytu a regeneruje RNA polymerázu. S léčbou je nutno začít co nejdříve. V případech, kdy není dostupný silibinin, je možno podatN-acetylcystein. Od podávání vysokých dávek penicilinu G se již ustoupilo. Při brzkém zachycení otravy lze provést odstranění toxinů z krve. Při včasném zásahu existuje šance na plné vyléčení, dojde-li k plnému rozvinutí těžké otravy, končí pacient ve většině případů minimálně s těžkými doživotními následky.
Francouzský lékařPierre Bastientřikrát dobrovolně požil muchomůrku zelenou v prokazatelně smrtelné dávce. Otravu, kterou si způsobil, však díky léčbě, kterou sám sestavil za použití běžně a volně dostupných léků, pokaždé přežil.
Dospěloumuchomůrku zelenouje možné snadno zaměnit sežampionem,holubinkou,bedlou,zelánkoučimasákem-albínem. Mladé plodnice se podobajípýchavcečiprášivce. Od žampionu lze muchomůrku zelenou odlišit barvoulupenů– u žampionu jsou lupeny světle až tmavě hnědé, u muchomůrky jsou bílé. Dalším odlišným znakem muchomůrky zelené je „kalich smrti“, který u žampionu chybí. Odzelánky,holubinekči masáka-albína se plodnice muchomůrky zelené odlišují tím, že mají prsten a pochvu.
Přistěhovalci či návštěvníci zAsiesi mohou splést muchomůrku zelenou s asijským druhemVolvariella volvacea, který se jí velmi podobá (v raných stádiích se mohou dopustit záměny i zkušení odborníci). Tyto záměny jsou údajně nejčastější příčinou (až 90 %) smrtelných otrav houbami na světě.
V jihoevropských zemích může dojít k záměněvajíčekmuchomůrky zelené s vajíčky jedlé a vysoce ceněnémuchomůrky císařské(Amanita caesarea). Ta se velmi vzácně vyskytuje i na jižníMoravěa vPolabí, ovšem je zde přísně chráněna.
Otrava muchomůrkou zelenou mohla být příčinou úmrtí několika historických osobností:
RodAmanitinaE.-J. Gilbert, 1940  (muchomůrečka) není dnešními mykology uznáván a zahrnuje se do roduAmanitaPersoon, 1797  (muchomůrka). V minulosti byl rod Muchomůrka řazen do čeledi muchomůrkovitých – Amanitaceae. Na základě molekulárních výzkumů někteří současní taxonomové řadí celý rodAmanitadočelediPlutaceaeKotlaba&Pouzar, 1972  (štítovkovité), kterou spojují s čeledí Amanitaceae R. Heim ex Pouzar, 1983 (muchomůrkovité).