davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Lichtenštejnský palác (Malostranské náměstí)

Lichtenštejnský palácjeklasicistnístavba, která se nachází na adreseMalostranské náměstí258/13, naMalé StraněvPraze. Palác je chráněn jakokulturní památka.Hmota paláce zaujímá celou západní frontu náměstí. Palác je stavebně i komunikačně spojený se sousednímHartigovským palácem– v Lichtenštejnském paláci sídlíHudební a taneční fakulta Akademie múzických umění, zatímco v sousedním Hartigovském paláci sídlí vedeníAkademie múzických umění v Praze.
Dvoupatrové průčelí obrácené na východ do horní, západní části Malostranského náměstí je mohutná symetrická palácová architektura. Zvýrazněna je zejména střední pětiosá část. Půdorys paláce částečně respektuje dispozici původních samostatných domů. Jednotlivá křídla paláce obklopují jedno větší a jedno malé nádvoří, na západní křídlo navazuje zahrada ohraničená na severu domem č.p. 257 (U Kominíčka).
Na místě dnešního paláce na začátku15. stoletístávalo pět domů, jejichž vlastníkem se v letech 1622–1623 stal knížeKarel I. z Lichtenštejna, kterého císařFerdinand II.pobitvě na Bílé hořejmenoval českým královskýmmístodržitelema pověřil ho vyšetřováním a potrestáním vůdcůstavovského povstání. Ten dal postupně jednotlivé domy architektonicky sjednotit do paláce s dvorem a zahradou. Po jeho smrti v roce 1627 jej nadále obývala rodina Lichtenštejnů, v 70. letech 17. století dala palác zbarokovat podle projektu architektaJana Jiřího Aichbauera.
V letech 1742–1791 Lichtenštejnové areál pronajali poštovnímu úřadu. Až do roku1753tu byla jediná sběrna poštovních zásilek v Praze.
U příležitostikorunovaceLeopolda II.českým králem v roce1791seAlois Josef z Lichtenštejnarozhodl palác přestavět. Tak vzniklo dnešníklasicistníprůčelí; autorem přestavby byl architektMatyáš Hummel. Tehdy tu vzniklo i monumentální schodiště a rozlehlý sál s klasicistním dekorem. V letech 1811–1826 bydlel v paláciJosef Dobrovský.
V roce 1825 se palác stal majetkemLedebourů, kteří nechali přestavět nárožní část paláce (stavitelKašpar Předák); palác byl proto někdy označován i jakoLedebourský palác. V letech 1829, 1831 a 1836 se tu konaly výstavy průmyslových výrobků.
V roce 1848 se v paláci usídlilo vojsko, kterému byl objekt o dva roky později prodán. V rukou různých armád pak palác zůstal ještě poměrně dlouho. Své velitelství zde mělizemští velitelé Českého království, poté v budově sídlilo do roku 1918 velitelstvíVIII. armádního sboru. Po vzniku Československa zde došlo ke zřízení Zemského vojenského velitelství.
Zadruhé světové válkyzde bylo německé vojenské velitelství. Po roce1960se objekt stal dislokovaným sídlemVysoké školy politické ÚV KSČ. V té době klasicistní sál sloužil jako jídelna s vestavěnou výdejnou jídel. Na konci 80. let bylo rozhodnuto o rekonstrukci pro potřebyHudební fakulty AMU, která započala na konci května 1991. Tento zásah byl nejen rekonstrukcí, ale zároveň přeměnou na jednolitý palác.
Dobu někdejšího majitele paláce Karla z Lichtenštejna připomíná27 hlavna 27 kovových patnících u obrubníku chodníku, dílo akademického sochařeKarla Nepraše.
V pravé části paláce se nachází scénadivadla Inspiracestudentů HAMU.
Riebel

Riebel(veŠvýcarskuaLichtenštejnsku:Ribel), také nazývanýStopfer,PfluttaneboBrösel(regionMontafon), je jednoduchý kukuřičný pokrm zVorarlberskaa Sankt-Gallenskéhoúdolí Rýna, tedy hraniční oblastiLichtenštejnska,RakouskaaŠvýcarska.
Do 70. let 20. století býval riebel pokrmem pro chudé lidi a farmářské rodiny a jedl se především k snídani. Připravuje se ze směsi světlékukuřiceapšeničné krupicea obvykle se při konzumaci podlévá kávou či mlékem. Jedná se o syté,vegetariánskéa levné jídlo.
Podobné jídlo je známé i v jiných oblastech Rakouska. Jedná se především o pokrmSterz(od slovastürzennebolipadat) zvaný takéTürkensterz, protože kukuřice se v Rakousku nazývala „Türkenmais“, „Türken“ nebo slovem slovanského původu „Kukuruz“. Sterz se připravuje také veSlovinskuaChorvatsku, kde je znamý pod názvemŽganci.
Kukuřičná a pšeničná krupice se nejprve vaří v mléce s trochou soli, dokud nevznikne tuhá kaše. Dříve se tato kaše často připravovala večer předem a nechala se přes noc přikrytá uležet.
Poté se tato kaše velmi pomalu (někdy až hodinu) peče na pánvi smáslemnebosádlem. Neustálým šťoucháním a narušováním struktury kaše plochou vařečkou vzniká riebel (kulaté, mírně připečené, nepravidelné hrudky krupice). Ve své nejjednodušší a nejběžnější formě se riebel jí podlévaný kávou nebo mlékem (lze pouze připíjet).
S trochou cukru se z riebelu stává jednoduchýdezert. Často se konzumuje společně sjablečným pyrénebokompotem(dříve také spolu s hruškovýmikřížalami). Další variantou je přimíchání čerstvýchtřešníběhem pečení (tzv. Kriesi-Riebel).
Riebel byl v jídelníčku částečně nahrazen moderní snídaní (housky,croissanty,kukuřičné lupínkynebomüsli). Přesto je dodnes ceněn a připravován veVorarlbersku,Lichtenštejnskua ve východnímŠvýcarsku(zejména vRýnském údolí). Ve Švýcarsku je kukuřičná odrůdaRheintaler Ribelmaisod srpna 2000 chráněným označením původu.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuRiebelna německé Wikipedii.
Müsli

Müsli(původněBirchermüeslineboMüeslivešvýcarské němčině,Müslive spisovnéněmčině, [ˈmyəz̥li]) je druh pokrmu zobilnin, v některých částech světa oblíbený jakosnídaně. Základní verze se skládá z tepelně neupravenýchovesných vločeka ovoce. Ve Švýcarsku je jedí též jako lehkou večeři; pojmemBirchermüesli completse pak rozumí müsli, chléb s máslem a káva s mlékem. Obsahuje vlákninu.
Müsli se připravuje ve dvou hlavních podobách: jako čerstvé a suché.
První druh müsli je sypká směs zejména ovesných vloček a kousků různého sušeného ovoce,ořechůa semínek. Běžně obsahuje i jiné obilné vločky, napříkladpšeničnéčižitné. Suché müsli je v současnosti běžně dostupné v podobě průmyslově balených směsí, ačkoli řada lidí si ráda připravuje vlastní. Existuje řada druhů müsli, například smedem, různým kořením či čokoládou. Suché müsli lze pohodlně skladovat po řadu let. Jeho příprava je rychlá, stačí je smísit s mlékem,jogurtemči ovocnou šťávou a případně kousky čerstvého ovoce.
Druhý typ müsli (původní) představuje čerstvě připravená směs ovesných vloček, předem namočených ve vodě nebo ovocné šťávě, a na jemno nastrouhaného nebo rozmixovaného jablka. Mezi další obvyklé přísady patří na kousky nakrájené nebo strouhané čerstvé ovoce (např. banány, lesní plody, hrozny,mango), sušené ovoce, mléčné výrobky (např. jogurt, smetana, kondenzované mléko, čerstvý sýr,tvaroh), citronová šťáva, strouhané ořechy, semínka, koření (předevšímskořice) a med. K přípravě čerstvého müsli není vhodné čerstvé mléko, neboť se snadno sráží působenímkyselinz jablka.
Müeslivynalezl okolo roku 1900 švýcarský lékařMaximilian Bircher-Bennerpro pacienty ve své nemocnici, kde strava bohatá na čerstvé ovoce a zeleninu tvořila stěžejní část léčby. Vzorem mu prý byl podobně „podivný pokrm“, který jemu a jeho manželce podali během túry ve švýcarských Alpách. Bircher-Benner sám jídlo pojmenoval jako „d'Spys“ (švýcarská podoba německého „die Speise“, neboli pokrm). VýrazMüeslije pakzdrobnělinašvýcarského podstatného jména „Mues“ (německy „Mus“), tedy kašička. Ve své současné podobě je müsli oblíbeno na Západě od 60. let20. stoletív rámci rostoucího zájmu o zdravou avegetariánskoustravu.
Michał Korybut Wiśniowiecki

Michał Korybut Wiśniowiecki(litevskyMykolas Kaributas Višnioveckis,ukrajinskyМиха́йло Тома́ Корибу́т Вишневе́цький;31. července1640Biały Kamień –10. listopadu1673Lvov) bylpolskýkrálalitevskývelkokníže, který vládl v letech 1669–1673.
Pro zvolení Michala Viśnioweckého za krále po abdikaci jeho předchůdceJana Kazimírahovořily především zásluhy jeho otceJeremijáše Wiśniowieckého, který porazilkozáckávojska pod vedenímBohdana Chmelnyckéhoa také tím, že děd jeho matky byl politik, někdejší kancléřJan Zamojski. Michal Korybut byl sejmem zvolen 19. června 1669, ale nezdědil ani odvahu svého otce, ani politický talent děda. Měl chatrné zdraví a mírnou, flegmatickou povahu. Vyznačoval se zbožností a velmi si potrpěl na dobré jídlo.
Jeho jménem vládl prakticky podkancléřAndrzej Olszowski. Krátké panování Wiśniowieckého bylo poznamenáno potupnou dohodou sOsmanskou říšív roce 1672 a boji na domácí scéně mezi pro a protifrancouzskou frakcí mezi šlechtou. V této domácí válce nebylo již Michalovi Wiśniowieckému souzeno dočkat se vítězství hejtmanaJana SobieskéhouChotimi. Zemřel veLvověna otravu zkaženým jídlem v předvečer bitvy, 10. listopadu 1673. Pochován je vkrakovskékatedrále naWawelu.
Dne 27. 2. 1670 se Michalovou manželkou stala arcivévodkyněEleonora Marie Josefa, dcera císařeFerdinanda III. Habsburskéhoa jeho třetí ženyEleonory Magdaleny Gonzagové. Jejich svatba vČenstochovébyla mimořádně pompézní a nákladná. Manželství zůstalo bezdětné.
Šturmų žuvies restoranas

Šturmų žuvies restoranasneboŠturmų švyturys,českylze přeložit jakoRybí restaurace ŠturmaineboMaják ve Šturmech, je přímořskárestauraceve vesniciŠturmaivseniorátu Kintaivokrese ŠilutėvKlaipėdském krajiv západníLitvě. Nachází se na pobřežíKurského zálivuBaltského moře. Restaurace pravidelně patří mezi nejlepší v Litvě.
Šturmų žuvies restoranas je restaurace, která vaří své produkty z čerstvých litevských ryb. Interiér restaurace a její vybavení působí dojmem jednoduchosti, útulnosti a originality. Menu se skládá jen z mála jídel a na litevské poměry je netradiční. Záleží totiž na každodenním umu a štěstí místních rybářů, co dnes budete jíst. Čerstvé úlovky jsou uloženy na ledu. Host si můžete vybrat, kterou rybu/plody moře mu šéfkuchař restaurace připraví přímo před jeho očima. Populární je také místní rybí polévka. U restaurace je útulná venkovní terasa u starých rybářských lodí. Poblíž restaurace se také nachází hotel, malý přístav a pláž, které společně tvoří útulný architektonický a rekreační celek v duchu tradicMalé Litvy. Obdobná restaurace se nachází veVilniusuve čtvrtiUžupis.
Stille dage i Clichy

Stille dage i Clichyjedánskáfilmová komediez roku1970, kterou natočilJens Jørgen Thorsen. Jedná se o adaptaci románuHenryho MilleraTiché dny v Clichy. Snímek měl světovou premiéru nafilmovém festivalu v Cannes.
Americký spisovatel Joey a jeho přítel Carl sdílejí na konci 60. let byt vPaříži. Životní umělci bez práce se zcela věnují erotickým dobrodružstvím. Pokud občas získají peníze, okamžitě je utratí za prostitutky. Do jejich bytu přichází surrealistka, nabízí k prodeji své služby a maluje texty na stěny koupelny.
Joey potká mladou Nys naPlace de Clichyv Café Wepler. Nys požádá Joey o peníze, ten jí dá všechny, co má, ale brzy toho lituje, protože sám teď nemá na jídlo. Hladový neklidně bloudí městem a marně hledá příležitost něco sníst. Doma má problém usnout. Uprostřed noci ho probudí Carl, který ho seznámí s nezletilou imbecilní dívkou Colette, která se k nim nastěhuje. Když je rodiče jednoho dne vyzvednou, Carl a Joey mohou být rádi, že rodiče nezavolají policii pod podmínkou, že ji nesmí znovu vidět. Pro jistotu odjeli na chvíli doLucemburska. Po návratu do Paříže pokračují v předchozím způsobu života.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůJours tranquilles à Clichy (film, 1970)na francouzské Wikipedii aStille Tage in Clichy (1970)na německé Wikipedii.
Esma Redžepovová

Esma Redžepovová(makedonskyЕсма Реџепова; alternativněEsma Redžepova Teodosijevska;8. srpna1943,Skopje–10. prosince2016, tamtéž) byla populárníseveromakedonskánárodní umělkyně, zpěvačkaromskéhopůvodu.V roce1976obdržela vIndiina mezinárodním festivalu romské hudby titul 'Královny romské hudby'.
Esma Redžepovová byla významná romská zpěvačka, jež vyrostla vŠuto Orizarina předměstí Skopje. Její matka bylaTurkyně, otec bylSrbsežidovsko-romskými kořeny.
Svoje písně zpívalaromsky,srbskya makedonsky. Veliké popularitě se těšila především v regionu bývaléJugoslávie. V minulosti vystoupila také např. vČeské republice, a to na romském festivaluKhamoro.
Byla velmi iniciativní v oblasti charity, za což byla dvakrát nominována naNobelovu cenu za mír. Podle svých slov dávala s manželem pětinu výdělku ze všech koncertů na charitu a podporovali chudé studenty. Sami neměli žádné děti, ale vynahradili si to tím, že adoptovali 47 dětí. Běhemválky v Kosovuposkytovala přístřeší, jídlo a základní potraviny tamním lidem v nouzi.
Zemřela na začátku prosince roku 2016 ve věku 73 let.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuEsma Redžepovana německé Wikipedii.
Kuchyně Malawi

Kuchyně Malawije tradiční kuchyníafrickéhostátuMalawi. Nejdůležitějšími součástmi kuchyně Malawi jsoučajarybí maso.Dále se hojně používá:cukr,káva,kukuřice,brambory,čirokamaso(hlavně zdobytkaakoz).
Díkyjezeru Malawise vMalawikonzumuje mnohoryb. Nejčastěji používané ryby:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMalawian cuisinena anglické Wikipedii.
Katarská diplomatická krize 2017

Katarská diplomatická krize 2017vznikla v červnu 2017 jako výsledek toho, že několik zemí sKataremnáhle přerušilo jakékolivdiplomatické vztahy, uzavřelo hranice, dopravní spojení a zavedlo sankce. Konkrétně se jednalo oSaúdskou Arábii,Spojené arabské emiráty,BahrajnaEgypt. Později se přidalyJemen,Maledivy,Mauritánie,Komorské ostrovyaJordánsko.Katarod sebe izolovalo přes deset blízkovýchodních i afrických států.Jako důvod tyto země uvedly, že Katar podporuje teroristické organizace a destabilizuje bezpečnost v regionu.Tyto země zrušily a zakázaly veškeré cestování do Kataru, přerušily s Katarem obchod a stáhly odsud své diplomaty a občany.
Katar vznesená obvinění popírá a svou zahraniční politiku nehodlá změnit. Tvrdí, že blokáda je porušením mezinárodního práva. Následkem této krize je zdražení ropy. Kvůli zastavení dodávek jídla okolních zemí ho začalo dodávat předevšímTureckoaÍrán– pro zásobování byl vytvořený letecký most.
Letecké společnostiGulf Air,EgyptAir,FlyDubai,Air Arabia,Saudia,Etihad AirwaysaRoyal Air Marocpřestaly létat do Kataru. Zároveň bylo zakázáno katarským leteckým společnostem, tedy hlavněQatar Airways, létat přes území dotčených států.
23. června 2017 byl Kataru prostřednictvímKuvajtupředložen tento seznam 13 požadavků:
Suma, kterou má Katar zaplatit zatím nebyla upřesněna, stejně tak jako nebylo upřesněno, co tyto země udělají, pokud se Katar nepodvolí. Ten dříve prohlásil, že nepřijme žádné "cizí diktáty".Tureckoblokádu Kataru odsoudilo a odmítlo uzavřít svou vojenskou základnu. Naopak nedávno schválilo posílení své vojenské přítomnosti v zemi. KroměTureckaaKuvajtuse snaží jednání o ukončení sporu zprostředkovat iMaroko,PákistánčiFrancie.
Dne 5. ledna2021uzavřely Saúdská Arábie, SAE, Bahrajn a Egypt dohodu o ukončení blokády Kataru. Dohodu pomohl zprostředkovat Kuvajt, ale spekuluje se také o vlivu americké diplomacie v čele s prezidentovým poradcemJaredem Kushnerem. Za hlavní důvod obnovení spolupráce se považuje snaha o vytvoření koalice protiÍránu.
Abú Bakr II. (mansá)

Abú Bakr II., někdy psanýAbubakri, známý také jakoMansá Ku, byl pravděpodobně na začátku 14. století 9. mansou (panovníkem)Malijské říše. Byl následníkem svého synovce mansy Mohammeda ibn Gao a po něm vládl slavnýMansá Músa. Abu Bakr II. se vzdal trůnu, aby prozkoumal „hranice oceánu“.
Abú Bakr byl jedním ze dvou synů sestry zakladatele císařeSundiaty Keity.  Byl posledním z dynastie císařů Keita pocházejících z Kolonkanu. Po jeho abdikaci v roce 1311 ovládla říši dynastie Faga Laye.
Prakticky vše, co je o Abú Bakrovi II. známo, pochází z letopisů Chihaba al-Umarího. Al-Umarí navštívil Káhiru poté, co se tam Mansá Músa zastavil během své historické pouti doMekky(hadždž), a zaznamenal rozhovor mezi Músou a jeho hostitelem Abu'l Hasanem Alim ibn Amirem Habibem. Podle Músy byl Abú Bakr přesvědčený, že dokáže najít okrajAtlantského oceánu, a uspořádal dvě expedice s tímto cílem.
Poté, co se Abú Bakr II. z druhé z těchto výprav nevrátil, nastoupil na trůn Mansá Músa.
Arabsko-egyptský učenec Al.Umarí cituje Mansu Músu:
Britský profesor Ivan van Sertima a malajský výzkumník Gaoussou Diawara se domnívají, že Abú Bakr II. doplul doNového světa. Van Sertima cituje abstrakt Kolumbova deníku, který sepsalBartolomé de las Casasa podle něhož bylo cílem třetí Kolumbovy plavby ověřit jak tvrzení portugalského králeJana II., že „byly objeveny kánoe vycházející z pobřeží Guineje [Západní Afrika] a plul na západ se zbožím", tak tvrzení domorodých obyvatel karibského ostrova Hispaniola, že "z jihu a jihovýchodu připluli černoši, jejichž oštěpy byly vyrobeny z kovu zvaného guanín, u nějž se počítalo, že z 32 jeho částí 18 bylo zlato, 6 bylo stříbro a 8 měď."
Většina archeologů, antropologů, etnohistoriků, lingvistů a dalších moderních odborníků na předkolumbovskou éru však tvrdí, že neexistují žádné důkazy o tom, že by se nějaká taková výprava dostala až do Ameriky, a že neexistují dostatečné důkazy k domněnce, že mezi Afrikou aNovým Světdošlo kdykoli v předkolumbovské éře ke kontaktům např. nikdy nebyl nalezen žádný skutečný africký artefakt při archeologickém výzkumu v Novém světě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAbu Bakr IIna anglické Wikipedii.
Gozo

Gozo, maltézskyGħawdex(výslovnost [áwdeš]), je druhý největšíostrovsouostroví MaltaveStředozemním mořia zároveň i součástí republikyMalta. Nachází se vRegionu Gozo.
Rozloha ostrova činí 67 km², počet obyvatel kolem 37 000. S hlavním ostrovem Maltou je Gozo spojeno lodním převozem (přes 5 km) dopřístavuMġarr. Hlavní město jeVictoria(dříve a i nyní stále často Rabat), ležící na úpatí starobylé pevnosti (Cittadella). Za zmínku stojí megalitický chrámĠgantijaz doby 3800 až 3000 př. n. l.
Povrch ostrova má víc zeminy než Malta, existuje zde více pramenů podzemní vody, a takéhustota zalidněnía počet turistů je menší než na hlavním ostrově. Tyto tři faktory způsobují, že Gozo je úrodnější (a současně i mnohem zelenější) než hlavní ostrov a má proto převážně zemědělský ráz (ovoce, zelenina, víno, dobytek). K lokálním výrobkům patří zejména krajky a svetry z ovčí vlny.
Podlelegendmá být Gozo bájný ostrov z řeckých mýtů, kdeOdysseusprožil několik let snymfouKalypsó(jeskyně, kde měli žít, je ukazována turistům).
Gozo bylo osídleno již v období kolem roku 5 000 před naším letopočtem, kdy na ostrov přepluli zemědělci z okolíSicílie.
Gozo bylo důležitým místem kulturní historie lidstva, během obdobíneolituzde byly postaveny chrámy jakoGgantija, které patří mezi nejstarší volně stojící konstrukce na světě, stejně jako mezi nejstarší světové sakrální stavby. Jméno chrámu v maltštině znamená "patřící obrům", protože folklorní legendy říkají, že chrámy byly postaveny obry. Další důležité archeologické naleziště na Gozo, jehož historie sahá až do období neolitu, je lokalita zvanáBrochtorff Circle. Také záznamy některých starověkých řeckých historiků (zejménaEuhémeraaKallimacha z Kyrény) tvrdí, že Gozo je ve skutečnosti ostrov, který básníkHomérpopsal jako domov nymfyKalypsó.
V červenci roku1551byl ostrov Gozo napaden vojskyOsmanské říšepod vedením admirálaSinan Paši, ostrov byl přitom zpustošen a většina jejích obyvatel, přibližně 5 000 lidí, byla zotročena a převezena do Tarhúna Wa Msalata vLibyi. Ostrov Gozo byl znovu osídlen mezi lety 1565 a 1580, většinou obyvateli ostrova Malty za podporyŘádu maltézských rytířů.
Historie Goza je velmi silně spojena s historií Malty, protože Gozo bylo podřízeno Maltě prakticky stále, pouze s krátkou výjimkou existence nezávislého státu Gozo mezi 28. říjnem 1798 a 20. srpnem 1801. V tomto období byla Malta obléhána a blokována francouzskou armádou poNapoleonovědobytí a ovládnutí Malty.
Ostrov Gozo je známý svými karnevaly(Festas), velkými a nákladnými oslavami, včetně zábavní pyrotechniky a hudebních a tanečních skupin. Festas probíhají především v letní sezóně, kdy sem během víkendu přichází mnoho lidí i z Malty, aby si prožili jedinečnou atmosféru slavností. V obci Nadur se mnoho místních obyvatel obléká do barevných a až neuvěřitelných kostýmů, jejichž původní význam a smysl již není známý.
Ve městě Victoria působí dva operní domy: Astra a Aurora.
Známé jsou i některé výrobky regionálních jídel nebo variant maltských jídel připravovaných na Gozo. Za zmínku zde stojí například speciality z králičího masa nebo kozí sýrycheeselet.
Port Louis (Mauricius)

Port Louisjehlavní městoostrovníhostátuMauricijské republiky. Žije zdepřibližně 149 tisícobyvatel. Město leží na severozápadním pobřežíostrova MauriciusuIndického oceánu. Za hlavní město ji zvoliliFrancouziv roce1736a pojmenovali je po králiLudvíku XV.
Pro turisty je jedním z hlavních lákadel města centrální tržnice s širokou nabídkou lokálních surovin a jídel, Čínská čtvrť, mešita Jummah, muzeum Blue Penny nebo nákupní a relaxační zóna Caudan Waterfront. Město je také důležitým dopravním hubem. Z nádraží Victoria se jde autobusy dostat prakticky do všech částí ostrova. Tramvaj odsud vede například do měst Curepipe a Quatre Bornes.
Port Louis byl používán jako přístav holandskými osadníky od roku 1606, kdy začali odkazovat na oblast jakopřístav želv.V roce 1736, pod francouzskou vládou, se stalo administrativním centrem Mauricia a hlavní zastávkou pro zásobování francouzských lodí během jejich plavby mezi Asií a Evropou kolemmysu Dobré naděje.  Přístav je pojmenován na počest králeLudvíka XV.Během tohoto období francouzské kolonizace byl Mauricius známý jako Ile de France. Francouzský guvernér v té době, Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais, přispěl k rozvoji města. Vzhledem k tomu, že Port Louis byl relativně dobře chráněn před silnými větry během cyklónů pohořím Moka, Port Louis byl vybrán, aby hostil jak hlavní přístav, tak pevnost pro ostrov. Hodnota přístavu pokračovala během britské okupace ostrova běhemnapoleonských válek(1800–15) a pomohla Británii kontrolovat Indický oceán. Přístavy lodí však drasticky poklesly po otevřeníSuezského průplavuv roce 1869. Aktivita v přístavu se zvýšila během sedmiletého uzavření Suezského průplavu (od roku 1967). Modernizace přístavu v pozdních 70. letech 20. století pomohla udržet svou roli jako centrální bod pro všechny dovozy a vývozy z Mauricia. Zatímco Port Louis je i nadále obchodním a správním kapitálem Mauricia, expanze cestovního ruchu v pozdních 90. letech vedl ke značnému rozvoji v Port Louis, s mnoha obchody, hotely a restauracemi postavenými v oblasti Caudan Waterfront.
Cinco de Mayo

Cinco de Mayo(Pátý květen) jemexickýnárodní svátek, který připomíná výročíbitvy u Puebly, v níž 5. května 1862 mexická armáda vedená generálemIgnaciem Zaragozouporazilafrancouzské intervenční jednotky. Výsledek bitvy sice nezabránil dosazeníMaxmiliánajako mexického císaře, ale byl významnou morální posilou pro republikánské vojáky. PrezidentBenito Juárezvyhlásil5. květenpamátným dnem, který se slaví velkými průvody především ve státěPuebla; mexičtí školáci mají volno, ale jinak jde oficiálně o pracovní den. Velké oslavy Cinco de Mayo se konají mezi Mexičany v diaspoře, především vUSA(Chicanos), pro které je připomínkou jejich národní identity (Día del Orgullo Mexicano, Den mexické hrdosti): ve městech, kde žijí mexičtí přistěhovalci, se konají velké kostýmnífiestys ukázkami lidových tanců a zvyků i konzumací mexických jídel a nápojů, jako jemargarita. Cinco de Mayo je významné také pro rodilé Američany, protože porážka u Puebly zabránilaNapoleonovi III.přijít na pomocKonfederacivamerické občanské válce.
Cinco de Mayo bývá mylně považován za den mexické nezávislosti, ale ta byla vyhlášena již 16. září 1810 ve městěDolores Hidalgo.Den nezávislosti je na rozdíl od Cinco de Mayo dnem volna v celém Mexiku.
Světový potravinový program

Světový potravinový program(anglickyWorld Food Programme, zkráceně WFP) je mezinárodní organizace v rámci OSN, která pomáhá zajišťovat potravinovou bezpečnost po celém světě. Byla založena roku 1961, jako prostředek OSN k poskytování mezinárodní potravinové pomoci.Světový potravinový program je největší humanitární organizací na světě zaměřující se na potravinovou pomoc.Sídlí v Římě a má základy v 85 dalších zemích.
Míří své úsilí zejména na pomoc v nouzových situacích, jako jsou války, zemětřesení, povodně, sucho a další krize. Nabízí humanitární pomoc a pomáhá s obnovou a rozvojem zasažených oblastí. Dvě třetiny z oblastí, kde Světový potravinový program působí je zasaženo válečným konfliktem.Kromě přímé potravinové a výživové podpory, poskytuje také finanční podporu zasaženým oblastem.
V roce 2022 poskytla pomoc zhruba 158 milionům lidí po celém světě.
Pro Světový potravinový program pracuje asi 22 300 lidí, z nichž 87 % jsou terénními pracovníky.77 % z pracovníků je rekrutováno přímo v místě působnosti programů organizace.
Světový potravinový program v listopadu 2020 obdržel Nobelovu cenu za mír za boj proti hladu, za přispívání k zlepšení podmínek pro vyjednání míru v oblastech zasažených válečným konfliktem a snahu zabránit využití hladu jako válečnou zbraň.
Světový potravinový program poskytuje pomoc při potravinové nouzi, která je často spojena s probíhajícím konfliktem, následky (již ukončeného) konfliktu nebo s katastrofami.Mezi krize, při kterých se Světový potravinový program aktivně angažuje v poskytování pomoci postiženým oblastem, patří například:
Mezi hlavnídopady globálního oteplovánína člověka patří nedostatek potravin pro populaci oblastí nejvíce zasaženou změnami klimatu. Světový potravinový program pomáhá komunitám v 37 zemích reagovat na klimatické změny a zotavit se z jejích následků. Pomoc se takto dostává 12 milionům lidí. Prostřednictvím anticipačního programuorganizace pomáhá těmto zemím systémy včasného varování pro přivolání humanitární pomoci ještě před extrémními změnami počasí, a umožňuje jim tak přijmout preventivní opatření (například evakuace, zpevnění domů, nákup potravin a dalších nezbytností).
Podpora poskytování jídla dětem ve škole pomáhá rodinám v ohrožení chudobou zajistit, aby děti chodily do školy namísto toho, aby pracovaly. Tento program má pozitivní dopad na vyšší vzdělání, rovnost pohlaví, zdraví a výživu, sociální zabezpečení, místní ekonomiku a zemědělství.
Světový potravinový program je financován pouze z dobrovolných příspěvků. Přestože je organizací působící v rámci OSN, finanční podpora programů je ze strany členských států dobrovolná. Jednotlivé humanitární a rozvojové programy průměrně podporuje přes 60 zemí. Dalšími subjekty, které podporují programy Světového potravinového programu jsou korporace a neziskové organizace, které organizaci poskytují finanční, hmotnou a další podporu. Další podporu programy získávají od soukromých osob prostřednictvím darů.
Dezertní víno

Dezertní vínojevíno, které obsahuje vyšší podíl cukru či alkoholu. Cukr i alkohol může být uměle zvyšován během výroby.
Význam termínudezertní vínose postupně mění a jeho výklad není striktně vymezen.
V osmdesátých letech se sladká vína dělila do následujících čtyř skupin:
Současnývinařský zákonhovoří ovínech likérovýchaaromatizovaných, ale dezertní vína nespecifikuje. Jelikož je i v zahraničí užívání tohoto pojmu jistým způsobem roztříštěno, chápe se dnes jako dezertní každé víno s vyšším obsahem cukru (i přírodního) a obvykle vyšším obsahem alkoholu (což ale není podmínkou).
V Anglii se takto označují všechna sladká vína, která jsou servírovaná zároveň s pokrmem s výjimkou bílých vín fortifikovaných, která se servírují před jídlem (jakoaperitiv). Ve Spojených státech jsou jako dezertní označována vína s obsahem alkoholu nad 14%, zatímco v Německu se obsah alkoholu nezohledňuje.
Za dezertní vína můžeme považovat například:
ze zahraniční produkce jsou to například:
Dezertní vína bývají obvykle těžká, často sladká a používají se jako aperitivy, nebo jsou servírována ke sladkým dezertům. Využití záleží na konkrétním druhu vína; rozptyl je velmi široký, takže obecný charakter není snadné specifikovat.
Nick Delpopolo

Nicholas „Nick“ Delpopolovlastním jménemPetar Perović, (*8. února1989vJugoslávii) jeamerickýzápasník-judista,grapplerčernohorskéhopůvodu.
Narodil se jako Petar Perović a žil v dětském domově vNikšići, odkud ho ve věku dvou let adoptovali manželé Delpopolovi z městaWestfield (New Jersey). S judem začal v 5 letech vCranfordupod vedením Yone Yonezuky. Později na základní a střední škole upřednostnilzápas ve volném stylu, protože za judo němel možnost brát školní stipendium. Na judo se zaměřil později potom co s ním v zápasnickém týmu přestali počítat kvůli problémům s kolenem a kázni. Tréninky juda absolvoval od svých 12 let pod vedenímJasona MorrisevGlenvilleve státěNew Yorknejprve na tréninkových kempech a od roku2006jako plnohodnotný člen. Pod vedením Morrise se dostal do americké reprezentace, kde o post reprezentační jedničky v lehké váze soupeřil sMichaelem Eldredem.
V roce2012porazil Eldreda v americké olympijské kvalifikaci a vybojoval si účast naolympijských hrách v Londýně. Na olympijských hrách předvedl nečekaně dobrý výkon. Po úvodní výhře na ippon nadjudistou z Hongkonguvyřadil v dalším kole BelgičanaDirka Van Ticheltana juko po kontrachvatu uči-mata-gaeši. Ve čtvrtfinále svedl pasivní bitvu se nasazenou jedničkou KorejcemWang Ki-čchunem, který nakonec museli rozsoudit rozhodčí praporky. V prodloužení byl méně aktivnější než Korejec a po hantei v poměru 0:3 spadl do oprav. V oprávách neuspěl proti MongoluŇamočirovia obsadil 7. místo. Po turnaji byl ale diskvalifikován kvůli pozitivnímu testu namarihuanu, který jeho právník vysvětloval neúmyslným požitím jídla kořeněného konopím. On sám se k dané problematice chytře nevyjádřil. Trenér Morris mu zařídil pobyt a přípravu naFloriděvMiamia právník ho z problému vysekal s minimální délkou trestu.
Od roku2013začal vMiamisvojí novou sportovní etapu oficiálně pod vedením Evelia Garcíi.V roce2016se kvalifikoval naolympijské hry v Riu. V úvodním kole poraziljudistu z Nigerunasazením submise a v dalším kole zápasnickým chvatem daki-wakare porazil v prodloužení MongolaOdbajara. Ve čtvrtfinále měl dobře rozehraný zápas s IzraelcemSagi Mukim, ještě v polovině čtvrté minuty vedl šido, ale vzápětí neuhlídal Mukiho levé o-soto-gari a spadl na ippon. V opravách byl jeho výkon podobně jako před čtyřmi roky na olympijských hrách poloviční a po prohře na šido s MaďaremMiklósem Ungvárimobsadil 7. místo.
Viktorie Židová

Viktorie Terezie Židová(9. června1792Červená Hora–17. října1868Červená Hora) bylapodkrkonošskážebračka, která inspirovala spisovatelkuBoženu Němcovouk napsání postavy Viktorky ve svém románuBabička.
Viktorie se narodila 9. června 1792 Antonínu Židovi a Anně rozené Lelkové v Červené Hoře, v domě s čp. 4.Měla dva sourozence. Do školy chodila ve Slatině nad Úpou. Údajně byla velmi krásná a měla mnoho nápadníků, ale Viktorka žádného nechtěla, ačkoli se ráda chodila bavit na tancovačky.
Kolem roku 1812 sloužila u sedláka Antonína Šimka vŽernově. V Žernově, Červené Hoře a okolních obcích se v té době ubytovali vojáci. Jeden voják prý za Viktorkou začal chodit. Všude kam šla ji následoval jako stín. Viktorie se vojákovi nebránila a často se s ním scházela. Později utekla na statek do Olešnice, kam byla provdána její sestra, a kam šla, aby vyhledala svého vojáka. Dále se přesunula do Josefova, odkud ji z kasáren údajně důtkami vyhnal jakýsiprofous. Podle žernovské kroniky se zamilovaná dívka ještě nějakou dobu toulala s plukem. Když se však vrátila domů, už to byla zlomená, smutná a bláznivá žena. Dokazuje to zápisek z žernovské kroniky, kde stojí: „Z ďoučete plného života stala se dívkou pomatenou, jež jako padlá nepřišla nikdy do rodné chalupy. Putovala bez cíle lesem. Zdržovala se hlavně pod Bílým kopcem, v zalesněné stráni, které se říkalo Dubina. Často k Úpě a zejména k ratibořickému splavu.” Viktorie se tedy toulala okolím a obstarávala si jídlo žebrotou.
Po návratu z kasáren měla údajně porodit dítě, což není zcela prokázáno. Dle různých zdrojů měla dítě pohodit do splavy nebo rokle. O dítěti se však nezmiňuje žádná kronika. Záznam je až o dalším dítěti, které Viktorie porodila 14. srpna 1834, když jí bylo 42 let. Dokazuje to černohorská matriční kniha. Dítě dostalo jméno Jan, a jelikož se o něj rodička nemohla starat, bylo jí odebráno a brzy zemřelo.
Viktorie se dál toulala krajem. Jejím domovem se stala jeskyně v Dubině pod Žernovem, kde žila až do října roku 1868. Když jí bylo 76 let, našel ji zde zcela vyčerpanou majitel pozemku a starosta Zlíče, Josef Kaněra. Jelikož se Kaněra bál, že jí bude muset zaplatit pohřeb, převezl ji do rodné Červené Hory, kde 18. října 1868 zemřela.
Viktorie Terezie Židová byla pochována na obecní útraty na místním hřbitově do společného hrobu chudých. Hřbitov v dnešní době již neexistuje a je nahrazen novým, a tak ostatky chudých včetně Židové byly převezeny do místní kostnice. Osud Viktorky připomíná stejnojmenná postava románuBabičkaod Boženy Němcové.
Lipp

LippjepivnicevPaříži. Nachází se naboulevardu Saint-Germainv6. obvodu. Od roku1935se zde uděluje literární cenaPrix Cazespojmenovaná podle jednoho z bývalých majitelů podniku.
Dne 27. října1880otevřel Léonard Lipp pivnici na Boulevardu Saint-Germain. PůvodemAlsasanLéonard Lipp svůj podnik proslavil klobásami skysaným zelímjako hlavním jídlem apivem. Běhemprvní světové válkymusel svou německy znějící pivnici přejmenovat naBrasserie des Bords. V červenci1920převzal podnik Marcellin Cazes zAuvergne. V té době byl již navštěvován některými básníky jakoPaul VerlaineneboGuillaume Apollinaire. V roce 1935 majitel vytvořil literární cenuCazes, která byla původně každoročně udělena autorovi, který nikdy žádnou jinou cenu nedostal. V roce1955převzal vedení podniku jeho syn Roger Cazes. Dne 29. října1965byl před pivnicí unesenMehdi Ben Barka, politický oponent marockého králeHasana II.Od roku1990postupně převzala podnik rodina Bertrandových, původem také z Auvergne.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLippna francouzské Wikipedii.
Marathon des Sables

Marathon des Sablesjeultramaratonskýzávod, který se koná v okolímarockéhoměstaWarzazát. Trať vede pouštíSahara, měří okolo 250 km a je rozdělena do šesti etap.Patří k nejnáročnějším běžeckým soutěžím na světě, jídlo si musí každý závodník nést s sebou, jen voda je k dispozici na občerstvovacích stanovištích.Pořádá se každoročně od roku 1986, obvykle v dubnu (v roce 2020 byl odložen na září z důvodupandemie covidu-19). Na startu se objevuje okolo osmi stovek běžců. Nejúspěšnějšími účastníky jsou domácí reprezentanti, bratři Lahcen Ahansal (deset vítězství) a Mohamad Ahansal (šest vítězství a sedm druhých míst).V letech 2014 až 2018 byl závod součástí seriálu Ultra-Trail World Tour. V roce 2017 se konal obdobný závod také v okolí peruánského městaIca.
Závod dokončilo i několik Čechů - například Petr Vabroušek, Zdeněk Přívratskýa Ivana Pilařová.
Lynden

Lyndenje druhé největší město okresuWhatcomv americkém státěWashington. Bylo založeno v roce 1874 na místěNukseckévesniceSquahalishjako pionýrská osada Holdena aPhoebeJudsonových a nyní je domovem jedné z největších skupin protestantských nizozemských Američanů v zemi.
Lynden se nachází přibližně osm kilometrů jižně od kanadsko-americké hranice a společně s kanadským městemAldergrovetvoří hraniční přechod. Při cenzusu v roce 2010 mělo město 11 951 obyvatel. Je také domovem významného veletrhu Northwest Washington Fair.
Lynden začal v roce 1871 a o tři roky později bylo založeno město Holdenem aPhoebe Judsonem, která ho pojmenovala po městě v básni skotského básníka Thomase Campbella, ve které ale stojíLinden, což podle své knihy Phoebe změnila na lépe vypadajícíLynden. 16. března 1891 bylo město oficiálně začleněno.
Město leží v širokém údolí řekyNooksack, která se nedaleko vyprazdňuje doBellinghamova zálivu. Okolí je zaplněno mléčnými, malinovými, jahodovými a borůvkovými farmami. Na začátku dvacátého století zažilo město prudký příliv Nizozemců, kteří urychlili vývoj mléčných farem. Dnes se ve městě nachází mnoho nizozemského dědictví, především na Front Street, kde leží typický větrný mlýn, nizozemské pekárny, restaurace a starožitné obchody. Místní supermarket nabízí nizozemské jídlo a část nynější populace stále mluví nizozemsky.
Každý třetí červencový víkend se ve městě koná Malinový festival, jehož částí je basketbalový turnaj, výstava aut, běh, ukázka malinových polí a vinic a populární večírek. Kromě festivalu se v Lyndenu také koná Farmářský pochod, Vánoční pochod, výstava starožitných traktorů a další.
Město je známé pro své dobře vypěstované trávníky, živé zahrady, nizozemskou architekturu a hojnost protestantských reformních kostelů. V srpnu se koná Northwest Washington Fair, který láká obyvatele širokého okolí a dává místním příležitost ukázat své zemědělské produkty, umění a výrobky.
V roce 2005 se město stalo známým pro svůj drogový tunel, který vyrobili kanadští pašeráci drog ve sklepu své rezidence severně od Lyndenu.
Lynden je jedním z mála měst, které mají hlavní vjezd mezi dvěma hřbitovy. Jednu dobu město drželo světový rekord pro nejvíce kostelů na čtvereční kilometr a na osobu. Díky tomu, že většina obyvatel navštěvuje reformní kostely, je v neděli většina podniků ve městě uzavřena. Zákon, který zakazoval v neděli prodávat alkohol, byl v říjnu 2008 po více než čtyřiceti letech zrušen. Platí zde ale nařízení o zákazu prodeje alkoholu na místech, kde se tancuje.
Lynden má rozlohu 10,8 km², z čehož pouze 0,2 % je vodní plocha.
V roce 2010 ve městě žilo 11 951 lidí. 90 % obyvatelstva byli běloši, 3 % tvořili Asiaté a 1 % původní obyvatelé. 9 % obyvatelstva jsou Hispánci.
Lynden obsluhuje rozhlasová stanice KWPZ.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLynden, Washingtonna anglické Wikipedii.
Antoine Perrenot de Granvelle

AntoinekardinálPerrenot de Granvelle(20. srpna1517,Besançon,Burgundsko–21. září1586,Madrid) bylduchovnía aktérnizozemské revoluce.
Granvelle se v roce1540stal biskupem vArrasu, v roce1560arcibiskupem vMechelenu, v roce1561kardinálem. V letech1560až1564byl hlavním rádcemMarkéty Parmské, v letech1585až1586byl arcibiskupem vBesançonu. Bylrenesančníčlověk – měl rád jídlo, víno a galantní dobrodružství.
Dayo Adedayo

Dayo Adedayo(*1. července1964) je britsko-nigerijský dokumentárnífotograf, kulturní antropolog a spisovatel. Adedayo je autorem knihyNigérie 2.0, která dokumentuje příběh mnoha důležitých míst vNigérii. Během sedmnácti let Adedayo procestoval a zdokumentoval 36 států v Nigérii.
Adedayo získal základní vzdělání na Children's Home School, Molete, Ibadan, stát Oyo, Nigérie a na muslimské základní škole v Idofe, Oke-Ife, Ijebu Ife, stát Ogun, Nigérie. Středoškolský certifikát složil na Ijebu Ife Community Grammar School. Vystudoval uměleckou fotografii na Westminster College a University of Westminster ve Velké Británii. Je autorem knihRivers State Our Proud Heritage,Tour NigeriaaLagos State, A Visual Portrait.V Nigérii archivoval přes 4 miliony snímků.
Adedayo začínal jako sociální fotograf, později na volné noze pro časopisOvation Magazine International, než se začal věnovatdokumentární fotografii. Procestoval a vizuálně zdokumentoval všech 774 oblastí místní správy v Nigérii, zachycaoval krajinu, lidi, kulturu, flóru a jídlo.Jeho fotografická díla jsou publikována jako vodoznak na stránkách nigerijského e-pasu, zdobí zdi mezinárodních letišť Lagos a Abuja a zdobí zdi mnoha veřejných institucí jak v Nigérii, tak v diaspoře.V roce 2014, na památku nigerijské národnosti, byl pověřen vytvořením snímků pro stoletou bankovku Sto Naira.Byl členem výboru, který měl na starosti fotografie do osnov pilotního projektu pro Národní radu pro technické vzdělávání (NBTE), regulační orgán nigerijské polytechniky.
V roce 2023 Adedayo otevřelo fotografické zážitkové centrum Dayo Adedayo, které se nachází podél dálnice Lekki–Epe v Lagosu. Víceúčelové veřejné zařízení oslavuje nigerijskou kulturu prostřednictvím fotografií a zahrnuje studio, zelené plochy, kavárnu a knihovnu.
Je autorem čtrnácti knih, včetně;Nigérie, Nigérie 2.0, Enchanting Nigérie, Nigérie The Magical, Lagos State – Centrum excelence, Ogun State – The Gateway State, Owe Yoruba, Nigerian Tourism Development Corporation – Tourism is Life, Nigerian National Petroleum Corporation 37 Years in Pictures, Rivers State - Our Proud Heritage, Tour Nigeria, Lagos State - A visual Portrait, Owe Yoruba 2.0 a Ogun State - A Visual Portrait.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDayo Adedayona anglické Wikipedii.
Piják palmového vína

Piják palmového vína(anglicky:The Palm-Wine Drinkard) je novela nigerijského spisovateleAmose Tutuoly, vydaná v roce 1952 (i když knihu sepsal během několika dní už v roce 1946). Byla to první africká anglicky psaná novela vydaná i mimo Afriku. Kniha vychází z tradičníhojorubskéhofolklóru, a je psaná velmi jednoduchou africkouangličtinou, obsahující i prvkyafrického pidžinu. Kniha byla po svém vydání poměrně kontroverzní, nigerijskými i světovými literárními kritiky byla přijata jak negativně, tak i pozitivně, ale i tak je poměrně důležitou součástí afrického literárního kánonu a byla přeložena do mnoha jazyků včetně češtiny.
Ve Velké Británii byla kniha vydána nakladatelstvím Faber and Faber, v USA nakladatelstvím Grove Press.
Příběh je vyprávěn v první osobě, očima nepojmenovaného pijákapalmového vína, který se představuje jako "otec bohů" a který je závislý na palmovém víně. Je to syn bohatého muže, a tak si může dovolit celý palmový háj a ještě vlastního sběrače palmového vína, který ale jednoho dne z palmy spadne a zemře. Piják se rozhodne mrtvého sběrače najít, a proto se vydá na dobrodružnou cestu do Města Mrtvých, aby se mohl sběrač vrátit, protože nikdo neumí sbírat palmové víno tak jako on. Cestou prochází mnoha městy magického světa plného nadpřirozených bytostí proti kterým piják bojuje. Během cesty se střetne například se smrtí, a získá také manželku, která putuje s ním. Sběrače nakonec najde, ale zjistí že není možné, aby se s ním vrátil zpět. Dostane ale od něj magické vejce, které dokáže vykouzlit neomezené množství jídla a pití.
Po svém vydání byla kniha přijata rozporuplně, díkyDylanu Thomasovia jeho pozitivní kritice se tomuto románu dostalo velké pozornosti. Jednalo se o autorovu prvotinu, který neměl téměř žádné vzdělání, a jazyk použitý v knize je velmi jednoduchý, lámaný a obsahuje i jazykové chyby. Kniha bývala chválena za svou jednoduchost, originální humor a inovativnost, ale bývala i kritizována a označována jako "primitivní", "naivní" a "odfláknutá". Kritika přicházela i z autorovy rodné Nigérie, býval kritizován za to, že používáním lámané angličtiny údajně podporuje stereotypní pohled západu na Afriku jako zaostalý kontinent. Býval kritizován i za to, že není originální, ale jen přepsal některé jorubské lidové pověsti do jednoho textu.
Piják palmového vínabyl vydán česky v roce 1966 v nakladatelstvíOdeon, v překladu Vladimíra Klímy a Petra Zimy.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuThe Palm-Wine Drinkardna anglické Wikipedii.
Řepa červená

Řepa červená(řepa salátová;Beta vulgarisvar.vulgaris) jedvouletá rostlina, zástupcekořenové zeleninyzčeledilaskavcovité(Amaranthaceae),u které se konzumuje její podzemní část.
Její původ je ve Středomoří a v severoafrickém prostředí. Je známá a oblíbená jak v Evropě, tak v Severní Americe a mnoha asijských zemích. První záznamy o červené řepě jsou staré asi 3000 let a pocházejí z Babylonie. Byla známá i ve starém Římě, kde byla bohatě využívána, jednak jako jídlo, ale zejména jako lék. Díky rozsáhlosti Římské říše se rozšířila do celé Evropy.
Syrová řepa se dobře uplatní v salátech. Chutná s česnekem, křenem, zelím, jablky, pomeranči a ořechy. Z vařené řepy se připravují saláty se smetanou, majonézou, marinádou apod.
Oba druhy salátů jsou dobrým doplňkem pečeného masa a minutek. Uvařenou mladou červenou řepu stačí jen osolit, pokapat citronem a máslem – je to dobrá příloha pro ty, kdo nemají rádi kyselé saláty.
Jedná se o jeden z nejrozšířenějších druhů pěstovaných řep.Její konzumace je rozšířena převážně vevýchodní Evropě, kde se používá pro přípravuboršče. Ke konzumaci nejčastěji slouží podzemní kořenová část, která se před jídlem často vaří či se podává studená po uvaření jakosalátsoctemčiolejem. Dají se konzumovat i zelené listy, které se nejčastěji podávajídušenéčivařené. Řepa se též můženaložitnebo péct.
Červená řepa bývá někdy řazena k tzv.superpotravinám. Obsahuje v hojném množství pigmentbetain, který brání rozvojikornatění tepena podporuje činnostjater. Barvivo červené řepy,betanin, rozšiřujevěnčité tepnya zpevňuje stěnuvlásečnic. K přímo léčivým účinkům lze zařadit například účinky močopudné, vylučuje sůl z těla, povzbuzuje činnostžaludkua tvorbužluči. Podporuje růst buněk a opravuje jejich jádra. Aktivuje tvorbučervených krvinek, a tím zásobování buněk kyslíkem. Podporuje činnoststřeva zbavuje je jedovatých látek, odstraňujezácpu. Podporuje nervovou činnost a posilujeimunitu, potlačujezánětyaalergie.Přiaterosklerózese doporučuje léčivá kúra: syrová šťáva z červené řepy v dávce 50–100 ml denně po dobu alespoň deseti dní.
Červená řepa obsahuješťavelan vápenatý,který může za jistých okolností způsobovat tvorbuledvinových kamenů.
Ve 100 g bulvy je asi 70 mgsodíku, 380 mgdraslíkua 20 mgvápníku, dále řepa obsahujehořčíka z mikroprvkůrubidiumacesium. Důležitý je obsah rostlinných barviv,betaninů, zabraňujících křehkosti cév. Z vitamínů obsahujevitamín C, vitamíny skupiny B a další.
Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v červené řepě:
Mike Fisher

Mike Andrew Fisher(*5. června1980,Peterborough,Kanada) je bývalý kanadský profesionální hokejista, který odehrál v severoamerickéNHLpřes 1 100 utkání za klubyNashville PredatorsaOttawa Senators. V roce2006byl navržen naFrank J. Selke Trophy.
Před nástupem do NHL hrál za Sudbury Wolves, juniorský hokejový tým, odkud byl v roce 1998 draftován klubem Ottawa Senators jako 44. Ve své úvodní sezóně, 1999–2000, získal 9 bodů. V roce2003podstoupil operaci pravého loktu, který mu delší dobu způsoboval problémy a znemožňoval účast při zápasech. Během stávky v NHL hrál ve švýcarské hokejové lize za týmEV Zug. Za sezónu 2005–2006 byl navržen na Frank J. Selke Trophy jako nejlépe bránící útočník. Tu nakonec získalRod Brind'Amour. Následující rok utrpěl při zápase sNew York Islanderszranění levého kolena, což jej na delší dobu vyřadilo ze hry. Naneštěstí pro tým byl ve stejnou dobu zraněný i další útočník Jason Spezza. V sezóně 2007–2008 podepsal Fisher s Ottawa Senators pětiletou smlouvu na 21 milionů dolarů, zůstat by tedy měl až do roku 2013. Ve stejné sezóně si opět zranil levé koleno a nezúčastnil se play-off.
Mike Fisher byl označován za jednoho z klíčových hráčůOttawa Senators, projevuje se aktivním stylem hry, střílí z každé pozice a tlačí se k brance.10. února2011byl vyměněn za dva výběry vdraftechdoNashvillu Predators.
Fisher se narodil a vyrůstal v Peterboroughu,Ontario,Kanada. Jeho rodiči jsou Jim a Karen Fisherovi a jeho bratr Bud Fisher je hokejovým brankářem Quinnipiac University. Celá rodina se hlásí kekřesťanství. Ve škole ho nejvíce bavilamatematika, nejméně pakangličtina. Jeho přezdívka je Fish, fanoušci si říkají Fish-heads (rybí hlavy). Jeho nejmíň oblíbeným jídlem jsou játra na cibulce.
Mimo sezónu NHL, věnuje se Fisher výuce na hokejových kempech pro mládež a navštěvuje dlouhodobě nemocné děti. Mimo to lovíjelenylukemnebo rybaří se svým bratrem a otcem.
V roce 2008 se seznámil s country zpěvačkou a vítězkou čtvrté řadyAmerican IdolCarrie Underwoodse kterou se oženil v roce 2010 a o 5 let později se jim narodil syn Isaiah Michael Fisher.