Žralok bělocípý

Žralok bělocípý(Carcharhinus albimarginatus), zvaný téžžralok stříbrocípýnebožralok bělokrajný,je velký druhžralokaz čeledimodrounovitých. Žije v tropických vodáchIndickéhoaTichého oceánu, často se vyskytuje kolem ostrovů akorálových útesů. Dokáže se potopit do hloubky nejméně 800 metrů. Žralok bělocípý je podobnýžraloku spanilému(Carcharhinus amblyrhynchos), je však větší a objemnější a lze jej odlišit podle bílých lemů na ploutvích. Dosahuje maximální délky 3 metry.
Žralok bělocípý je agresivní a silný druh žraloka živící se širokou škáloukostnatých ryb, menšími druhy žraloků ahlavonožci. Při soubojích o potravu s jinými druhy žraloků z čeledi modrounovitých často poraní i větší jedince. Stejně jako ostatní zástupci této čeledi ježivorodý, samice rodí v létě 1 až 11 mláďat. Tento pomalu rostoucí druh žraloka jelovenpro své maso, ploutve, kůži, chrupavku, čelisti a zuby. Pokles jeho populace vedl k tomu, že jejMezinárodní svaz ochrany přírody(IUCN) označil zazranitelnýdruh. Žralok bělocípý je považován za druh pro člověka potenciálně nebezpečný, ačkoliv nejsou známa žádná nevyprovokovaná napadení.
Žralok bělocípý byl původně popsán v roce1837jakoCarcharias albimarginatusněmeckým přírodovědcemEduardem Rüppellemv díleFische des Rothen Meeres (Ryby Rudého moře). Název byl později změněn na aktuálně platnéCarcharhinus albimarginatus.Přívlastekje odvozen z latinskéhoalbi (bílý)amarginatus (lemovaný).V roce 1960 byl vRas MohammedvRudém mořichycen 103 cm dlouhý jedinec, který byl označen za typický vzorek. Na základně podobnostímorfologie, tvaru zubů aj. určil v roce 1982Jack Garrickžraloka spanilého za nejbližšího příbuzného bělocípému žraloku.Tento výklad byl v roce 1992 potvrzen na základě dalších analýz S. Laverym.
Žralok bělocípý je široce, ne však rovnoměrně, rozšířen v tropických vodách Indického a Tichého oceánu. V západní části Indického oceánu se vyskytuje tento druh od Rudého moře poJižní AfrikuvčetněMadagaskaru,Seychel, atoluAldabra,Mauriciaa souostrovíČagos. V západním Pacifiku je výskyt tohoto druhu žraloka potvrzen od pobřeží jižníhoJaponskak severním břehůmAustrálievčetněTchaj-wanu,Filipín,Indonésie,Nové Kaledonie,Guamu,Palau,Šalomounových ostrovů,Marshallových ostrovůaTahiti. Ve východním Pacifiku se vyskytuje odBaja CaliforniakBritské Kolumbii,KokosovýmaGalapážským ostrovům. Jeho přítomnost vMexickém zálivuaKaribském mořije pravděpodobná, ale není potvrzená.
Žraloci bělocípí vyhledávajíkontinentální a ostrovní šelfya hloubky od 30 do 800 metrů. Nejčastěji se vyskytují kolem izolovaných ostrovů a korálových útesů. Mladí jedinci tráví čas v pobřežních mělčinách nebolagunách, zatímco dospělé exempláře jsou častěji k vidění v hlubších vodách.
Žralok bělocípý je snadno rozpoznatelný podle bíle zabarvených okrajů ploutví. Má robustní, středně protáhlé tělo, široký rypec, velké oči a pětžaberních štěrbin. V čelistech má dvě řady po 12–14 zubech. Horní zuby jsou trojúhelníkovité, široké s hrubým zoubkováním. Dolní zuby mají zoubkování jemné až téměř neznatelné.První hřbetníploutevje velká, trojúhelníková. Prsní ploutve jsou poměrně delší než u jiných druhů z této čeledi a mají špičaté zakončení.
Zbarvení je modrošedé, nahoře sbronzovýma dole s bílým leskem. Na břiše má žralok bělocípý po stranách dva jemně bílé pásy a výrazně bílé zbarvení okrajů všech ploutví. Může dorůst až 3 metry délky,jeho typická velikost je však mezi 2,0 až 2,5 metru. Maximální uváděná hmotnost je 162,2 kg.Samice jsou větší než samci.
Jejich oči mají odrazivou vrstvu zvanoutapetum lucidum, která jim umožňuje vidět dobře nejen za šera, ale i v čisté vodě (cca 10× lépe než člověk). Dále mají dokonale vyvinuté další smysly, jako je sluch, čich aLorenziniho ampule.
Ačkoliv jsou žraloci bělocípí relativně aktivní, vykazujíteritoriální chovánía zachovávají věrnost určitým oblastem. Většinou žijí samostatněnebo v párech.V hlubších vodách byly spatřeny malé skupiny dospělých samic. Osaměle žijící žraloci bělocípí se někdy chovají k ostatním žralokům téhož druhu agresivně a mnoho z nich bývá při soubojích poraněno s následky trvalého zjizvení.
Pokud se u potravy sejdou se stejně velkýmižraloky galapážskýmiačernocípými, bývají žraloci bělocípí agresivnější a dominantnější.Žralok bělocípý občas napadá a požírá své příbuznéžraloky spanilé.
Stejně jako žralok spanilý i žralok bělocípý při pocitu ohrožení někdy hrozí útokem pomocíexhibičního plavání. Z pohledu potápěče tento „tanec“ vypadá tak, že žralok se rychle vzdálí od potápěče a pak plave proti němu. Jeho pohyby jsou přitomafektovanéa nepřirozené. Ve vzdálenosti zhruba dvou délek těla žralok prudce zabrzdí, jeho prsní ploutve nepřirozeně poklesnou, vztyčí rypec nahoru a výrazně se prohne. Poslední dva prvky tohoto „tance“ jsou pro tento druh žraloka jedinečné. Pokud potápěč nezareaguje na tuto hrozbu, vystavuje se nebezpečí útoku.
Strava žraloka bělocípého je složena převážně z kostnatých ryb jako jsoumořský okoun,makrela,tuňák,pamakrela, loví takélampovníkovité,létající ryby,pyskounovitéaplatýse. Nepohrdne ani zástupci z čeledimantovitých, menšími druhy žraloků ahlavonožci.Větší exempláře mají tendenci plavat pomalu a živí se spíšebentickou kořistí.
Bělocípí žraloci byli občas spatřeni, jak plavou po obvodu skupiny jiných druhů lovících žraloků a někdy jim ukradnou úlovek.Také často provázejí motorové lodě, neboť je přitahujínízkofrekvenční zvuky.
Žralok bělocípý je stejně jako další z čeledi modrounovitýchživorodý. Námluvy zahrnují kousání, kterým si samec přidržuje samici přikopulaci; byla již pozorována samice s ukousnutou špičkou hřbetní ploutve.Březosttrvá zhruba rok, samice zabřezávají v dvouletých cyklech a rodí většinou v létě. Ve vrhu může být 1–11, nejčastěji však 5–6 mláďat. Novorození žraloci měří 60–70 cm.
Rychlost růstu je velmi proměnná: S. Kato a Carvallo Hernandez ve své knizeShark tagging in the eastern Pacific Ocean, 1962–1965(1967) uvádějí, že mladý jedinec žraloka bělocípého roste v průměru o 3,8 cm (neboli 5,3 % délky těla) za rok. Jiné zdroje uvádějí nárůst o 20,8 cm (30,1 % délky těla) za rok.Samci dosahují pohlavní zralosti při délce 1,6 – 1,8 metru, samice při délce 1,6 – 2,0 metru.
Jako zvídavý a odvážný druh žraloka, zvláště v přítomnosti potravy, je žralok bělocípý považovaný pro člověka za potenciálně nebezpečného.Často prudce vystoupá z hlubokých vod zkontrolovat potápěče, kteří se právě potápějí do moře. Navíc se odváží k potápěčům dost blízko, což může být stresující zážitek. Někteří jedinci také kroužili kolem potápěčů. V jednom experimentu zahrnujícím návnadu velký jedinec žraloka bělocípého vytrhl nohu z figuríny, oblečené doneoprenu. DatabázeISAFFloridského muzeaevidovala k roku 2008 čtyři vyprovokované útoky tohoto druhu na člověka, žádný z nich však nebyl fatální, avšak doposud (2015) nebylo zaznamenáno ani jedno nevyprovokované napadení.Útoky tohoto druhu žraloka jsou zmiňovány svědky potopeníUSS Indianapoliszadruhé světové války.
Žralok bělocípý je komerčně loven pomocídlouhých lovných šňůr, za žábry a do vlečných sítí, a to jednak záměrně, jednak jako vedlejší úlovek. Ploutve jsou velmi ceněny jako surovina pro výrobu polévky.
Žralok bělocípý je vzhledem k pomalému rozmnožování a tendenci setrvávat v určité oblasti citlivý knadměrnému rybolovu. Má se za to, žeindonéštírybáři vyhubili populaci tohoto druhu u severní Austrálie a je pravděpodobné, že se stane vzácným i v jiných částech světa. Mezinárodní svaz ochrany přírody vyhodnotil tento druh jakozranitelnýa poznamenal, že může být blízko kritériím pro zařazení meziohrožené druhy.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSilvertip sharkna anglické Wikipedii.