Fotografie v Súdánu

Fotografie Súdánuse vztahuje khistorickými současnýmfotografiímpořízeným v kulturní historii dnešníSúdánské republiky. K súdánské fotografii se řadí fotografie pořízené na území dnešníhoJižního Súdánu, v bývalémAnglo-egyptském Súdánua některé z nejstarších fotografií z 60. let 19. století vytvořených během turecko-egyptské nadvlády. Stejně jako v jiných zemích, i v Súdánu během 20. století rostl význam fotografie vesdělovacích prostředcícha rozmach zažila iamatérská fotografie, což ve výsledku vedlo k širší fotografické dokumentaci, která pokračuje i po roce 2000. Ve 21. století prošla súdánská fotografie důležitými změnami, a to zejména díkydigitální fotografiia distribuci fotografie prostřednictvímsociálních médiía internetu.
V počátečním období súdánské fotografie na přelomu 19. a 20. století stáli za súdánskými fotkami i filmy zahraniční fotografové,avšak od 50. let 20. století se začali prosazovat i místní fotografové jakoGadalla GubaraneboRashid Mahdi.V roce 2017 Súdánský historický fotografický archiv vChartúmuzačal budovat vizuální inventář každodenního života odnezávislosti Súdánuv roce 1956 až do začátku 80. let.Jak dokumentuje rozsáhlá výstavaUmělecká nadace v ŠardžáUtváření moderního uměleckého hnutí v Súdánu(The Making of the Modern Art Movement in Sudan), toto období zahrnuje i Gubaru a Mahdiho jakoumělecké fotografyběhem plodného obdobímoderního uměnív zemi.
Od koncedruhé světové válkyvzešly ve známost fotografické příběhy venkovskýchetnických skupinv jižním Súdánu, které se proslavily v historii súdánské fotografie. Tyto fotografické příběhy vytvářeli fotografové cestující kolem světa, jako byl britskýfotoreportérGeorge Rodger, německá filmařkaLeni Riefenstahlovánebo fotografSebastião Salgadoz Brazílie.V poslední době vývoj v oblasticestovního ruchu, celosvětová poptávka po fotografiích vhromadných sdělovacích prostředcícha v digitálních médiích 21. století umožnila rostoucímu počtu súdánských a zahraničních fotografů pečlivě sledovat a zaznamenávat život v Súdánu.
Nejstarší existující fotografie vSúdánubyly pořízeny v sedmdesátých letech 19. století britskými, rakouskými, francouzskými nebo jinými zahraničními fotografy a sloužily jako dokumenty o životě v Africe. Digitální sbírkyVeřejné knihovny v New Yorkumimo jiné obsahují řadu takových raných fotografií pořízených v Súdánu.Archiv několika tisíc fotografií, pořízených převážně britskými úředníky a návštěvníky v letech 1899 až 1950, je uložen v súdánském archivu na Durhamské univerzitě ve Velké Británii.Stejná univerzita také obsahuje několik dalších archivů britských koloniálních důstojníků, včetně fotografií z různých měst a oblastí Súdánu, s online katalogem.
Po svých cestách doHorního Egypta, východního Súdánu a Etiopie v roce 1847–1848 francouzský fotograf a autor vědeckých aetnografickýchpublikacíPierre Trémauxpublikoval druhý dílVoyage en Éthiopie, au Soudan Oriental et dans la Nigritie,věnované Súdánu v roce 1862, včetně výtisků z jeho fotografií lidí zDarfuru,Sennarunebo pohoří Núba.
V 80. letech 19. století vydalrakouskýprůzkumníka fotografRichard Buchtaněkolik knih v němčině o svých cestách poNilu, včetně velkého množství portrétních fotografií etnik v jižním Súdánu. Na přelomu let 1884/1885 zdokumentoval italsko-britský fotografFelice Beatoneúspěšnou nilskou výpravubritské armády, která přišla na pomocgenerálmajoroviCharlesi Georgi GordonovivChartúmu, který byl obklíčen mahdistickými silami. Po krátkém Mahdistově státu poskytlo angloegyptské dobytí Súdánu nové příležitosti pro fotografie britských vojenských nebo jiných úředníků. V té době bylaraná technologie fotografováníextrémně obtížná a nákladná, protože se používaly velkoformátové fotoaparáty askleněné desky.
Anglo-egyptské znovudobývání Súdánu v letech 1896–1898 zdokumentoval válečný zpravodajFrancis Gregson. Fotografoval jak postup britských jednotek, tak vítězství jednotekHoratia Kitcheneranadmahdistickými silamive svém albuKhartoum 1898s 232 stříbro-želatinovými fotografiemi.Mezi dalšími fotografiemi poražených Súdánců je například snímek velitele v bitvě u Atbary, Emira Mahmúda, jako válečného zajatce.
V letech 1912–1913 byla v Súdánu použita nováfotografická technologiea sice proletecké snímkovánívarcheologii, kdy britský podnikatel a amatérskýarcheologsirHenry Wellcomeaplikoval svůjautomatizovaný drak na troleji nesoucí fotografickou kamerupři vykopávkách v Jebel Moya, dokumentoval několik dalších fotografií k tétoarchaeologickékampani.
Kritické ocenění těchto raných nesúdánských fotografů a zájmu jejich klientů o exotické obrazy Súdánu vyjadřuje následující citát dánské výzkumné pracovnice Elsy Yvanezové:
V roce 1927 cestoval rakouský fotograf a cestopisecHugo Bernatziklodí a vlastním automobilem do jižního Súdánu. Vrátil se s 1400 fotografiemi a 30 000 stopami filmového materiálua své dojmy a etnografické snímky lidí kmene Šilluků, Nuerů a Núba publikoval v roce 1930 v populárním cestopisu, nejprve v němčině a později v angličtině s názvemGari Gari: The Call of the African Wilderness(1936). Exotické obrazy a popisy etnického života v odlehlých oblastech jižního Súdánu se tak dostaly do povědomí evropského publika a později je následovaly fotopříběhy George Rodgera a Leni Riefenstahlové.
Profesionálním západním fotoreportérem, který se zajímal o tradiční životní styl v Africe, bylGeorge Rodger, zakládající člen agenturyMagnum Photos.Jeho fotografiepůvodních obyvatelpohoříNúbav súdánské provinciiKordofána Latuka a dalších kmenů v jižním Súdánu z roku 1948 a 1949 nazval editor knihyNúba a Latuka. Barevné fotografie„některé z historicky nejdůležitějších a nejvlivnějších snímků pořízených vsubsaharské Africeběhem dvacátého století“. Jak napsal Rodger o několik let později: „Když jsme opouštěli pohoří Núba, vzali jsme si s sebou pouze vzpomínky na lidi... mnohem pohostinnější, rytířštější a laskavější než mnozí z nás, kteří žijeme v „temnotě“ na kontinentech mimo Afriku.“V roce 1951 publikoval Rodger svou fotografickou esej v časopisuNational Geographic.Jeho snímky později přiměly kontroverzní německou fotografku a filmařkuLeni Riefenstahlovouk tomu, aby odcestovala do pohoří Núba a pořídila tam své vlastní fotografické příběhy o domorodých obyvatelích.
Pokud bylo zdokumentováno, jedním z prvních profesionálních súdánských fotografů a filmových kameramanů bylGadalla Gubara, průkopník kina v Súdánu a v Africe.Běhemdruhé světové válkya po ní natáčel a fotografoval mnoho současných událostí, jednou z nich bylo vztyčenísúdánské vlajkyv Dennezávislosti.Dalším raně súdánským fotografem byl fotograf samoukRashid Mahdi.Francouzský fotografClaude Iverné, který sám vytvořil fotografické příběhy v Súdánu,nazval Rashida Mahdiho „rozhodně nejsofistikovanějším a jedním z hlavních afrických fotografů 20. století“. Na své internetové stránce, která představuje kolekci asi 12 000 digitalizovaných obrázků od roku 1890 až dosud,Iverné publikoval mnoho fotografií Rashida Mahdiho, a to jak z Mahdiho vlastní sbírky, tak zMusée du quai Branlyv Paříži.Ve svém článkuAn Outline History of Photography in Africa to ca 1940zaznamenali autoři David Killingray a Andrew Roberts významnou změnu zastoupení na fotografiích Afričanů ve městech během 30. let, kdy je nazývali obrázky lidí, nikoli „domorodců“.Ala Kheirje jeden ze zakladatelů skupiny Sudanese Photographers Group v Chartúmu v roce 2009, pořádá mezinárodní výstavy fotografií a školení pro fotografy v Africe. Mimo jiné fotografoval lidi žijící na předměstí Chartúmu a trpící „zanedbanými tropickými nemocemi“, mezi které patří lepra, spavá nemoc a říční slepota.
Při nedávném pokusu o sběr a publikování historických fotografií zahájil Súdánský archiv historické fotografie na katedře historie Univerzity v Chartúmu v roce 2017 budování knihovny obrazů osúdánské historiiod poloviny 20. století. Podle internetové stránky archivu „tato knihovna obsahuje obrázky a knihy, které zobrazují všechny části súdánské historie od 50. a 60. let, včetně počátků Chartúmské univerzity, náboženských aktivitřádůsúdánských súfijů, významných politiků, hudebníků, sportovců a každodenního života.“ Tyto fotografie jsou přístupné jak na oddělení, tak online.
Roky přednezávislostí Súdánuv roce 1956 a až do 80. let byly popsány jako plodné období kulturního života v Súdánu, „včetně literatury, hudby a divadla až po vizuální a divadelní umění“.Mnoho súdánských fotografů této důležité éry je prezentováno v angličtině krátkým životopisem a obrázky na francouzském webuElnourjako jsou Abbas Habib Allah, Ahmed Omar Addow, Djoua, Fouad Hamza Tibin,Mohamed Yahia Issa,Madani A. A. Gahory, Mohamed Abdarassul, Amin Rashid, Mohamed Adam Anagha, Omar Yahia Barram, Osman Hamid Khalifa, Richard Lokiden Wani nebo Shogui. Fotografie Gadalláha Gubary a Rashida Mahdiho byly také zahrnuty do komplexní výstavy vSharjah Art Foundationna témaThe Making of the Modern Art Movement in Sudanv roce 2017.
Na šestémAfrickém fotografickém setkánív roce 2005 v Bamaku v Mali byl Súdán představen širokou škálou fotografií z let 1935 až 2002, i když až do tohoto okamžiku to byla z fotografického hlediska spíše „zapomenutá země“.
Na základě několika cest do pohoříNúbav 60. a 70. letech, když jí bylo více než šedesát let, byly v roce 1974 vydány fotoknihy německé fotografkyLeni Riefenstahlovéobsahující celkem 126 barevných obrazů obyvatel Nuby v tradičním prostředí, jakoDie Nuba(Poslední z Nuby) aDie Nuba von Kau(Lidé z Kau). U některých svých fotografií a filmových scén se Riefenstahl spoléhala na súdánského kameramana Gadallu Gubaru, který ji doprovázel do pohoří Nuba.Obě fotoknihy se staly mezinárodnímibestsellerya přitahovaly velkou pozornost k archaickému životnímu stylu těchto kmenů v obtížně přístupných oblastech Súdánu.Snad nejznámější kritická reakce na fotografii Riefenstahlové z Nuby pocházela od americké intelektuálkySusan Sontagové. Na základě Riefenstahlové dřívější fascinace silnými a zdravými lidmi a jejích propagandistických filmů pro vládu nacistického Německa ve 20. a 30. letech Sontagová podrobně zkoumala „fašistickou estetiku“ těchto fotoknih ve své esejiFascinující fašismus. Při psaní vNew York Review of Booksv roce 1975 uvedla: „Fašistická dramaturgie se soustředí na orgiastické transakce mezi mocnými silami a jejich loutkami“. K tomuto druhu kritiky pohledu a interpretace archaického afrického životního stylu cizince se připojila její sbírka esejůO fotografii, kde Sontagová tvrdí, že šíření fotografických obrazů začalo vytvářet „chronický voyeurský vztah“ veřejnosti.
Se vzestupembarevné fotografie, takzvaných coffee table books a ilustrovaných časopisů se specializací na bohaté fotografické eseje a mezinárodnícestovní ruch, se vyvinuly různé stylydokumentární fotografie, včetně fotografických příběhů o historickém dědictví Súdánu, jako jsouNúbijské pyramidy.Široký zájem a sociální dopadycestovní fotografiese nevztahují pouze na profesionální fotografy, ale stále více na turisty a jejich soukroméamatérské fotografie.Nárůst počtu turistů, kteří spíše fotografují, než aby skutečně sledovali nebo komunikovali se svými cestovními cíli, také vyvolal kritiku neetického chování fotografů, zejména pokud jde o fotografování v nezápadních zemích a vytváření „exotických vizí“ cizí kultury.Súdán, který je jednou z méně navštěvovaných, ale „exotičtějších“ destinací, není výjimkou.
Poté, co od 70. let 20. století vizuálně dokumentovali kulturu obyvatelDinkyv Jižním Súdánu, si americké fotografkyCarol Beckwithováa Angela Fisherová získaly pověst díky svým esteticky vytvořeným obrazům starodávných způsobů chovu dobytka. Jejich fotografická esej je rozsáhle prezentována online na webu GoogleArts & Culturea poskytuje divákům po celém světě umělecký dojem z Jižního Súdánu.Podobné fotografie Dinky a jejich skotu jsou také součástí dobře známých obrazů archaického životního stylu vevýchodní Africebrazilského fotografaSebastião Salgada.
Jelikož mnoho lidí v některých oblastech Súdánu trpínuceným vysídlením,občanskou válkouneboobchodováním s lidmi, pravidelně o tom informují i novináři svými fotografiemi a jsou publikovány ve zbytku světa. Oddělení prostyksveřejnostívelkých agentur OSN, jako je UNMIS, Mise OSN v Súdánu pro udržení míru,WHOneboUNICEF, obvykle pro své fotoreportáže zaměstnávají profesionální fotografy ze zahraničí. V některých případech jsou však pro tento druh dokumentární fotografie zaměstnáni i súdánští samostatně školení fotografové jako například Sari Omer, kteří využívají svých kulturních znalostí o dotyčných obyvatelích.
V roce 1993 byl po celém světě zveřejněn šokující obraz dítěte, které leží bez života na zemi a které pozorujesupsedící poblíž, jako připomínka lidské katastrofy v jižním Súdánu. FotografKevin Carter, jihoafrický fotoreportér, se stal známým svým šokujícím snímek s názvemSup a malé děvčátko. Podle otázek týkajících se tohoto úkolu Carter později řekl, že byl šokován situací, kterou právě fotografoval, a supa zahnal. Následující rok získal Carter za svůj snímekPulitzerovu cenu za fotografii, což u mnoha lidí vyvolalo obavy z etického chování fotografa a vydavatelů.
Přestože v Súdánu neexistují žádné instituce pro výuku fotografie, nové technické možnostidigitální fotografie,úpravy obrázkůa používání internetu ke studiu a sdílení fotografií umožnily rostoucímu počtu Súdánců studovat fotografii.Stejně jako v jiných zemích vedlo rozšíření dostupných mobilních telefonů a internetových tarifů většinou mladších Súdánců k experimentům s digitálními fotoaparáty nebo fotografování z mobilních telefonů a ke sdílení jejich obrázků nebo videí nasociálních médiích.
V roce 2009 založila neformální skupina začínajících fotografů naFacebookuSkupinu súdánských fotografů.Myšlenkou této skupiny bylo mít snadno dostupné virtuální místo pro všechny fotografy, kteří mají zájem, aby se mohli setkávat a sdílet nápady. V roce 2012 se rozhodli vážně zaměřit na uměleckou fotografii a našli si partnera pro pořádání workshopů v německém kulturním centru v Chartúmu. Tyto workshopy byly vedeny pozvanými profesionálními fotografy z Německa, Jihoafrické republiky a dalších afrických zemí a opakovaly se několik let, přičemž se pořádaly workshopy, přednášky a dialog fotografů. Z těchto snah o další školení bylo uspořádáno několik výstav fotografií s názvem Mugran Photo Week.Od té doby byli někteří z převážně fotografů-samouků pozváni na mezinárodní výstavy, jako je African Photography Encounters v Bamaku, a někteří z fotografů získali granty na studium v zahraničí. Jedním z příkladů jsouCenters of Learning for Photography in Africa (CLPA), rostoucí síť nezávislých vzdělávacích struktur pro fotografii, která zahrnuje fotografy jako Ala Kheir a další ze Súdánu, stejně jako fotografy z dalších afrických zemí.
Důležitým limitujícím faktorem pro profesionální fotografy v Súdánu je nízká poptávka pokomerční fotografii. Pozoruhodné společnosti využívající profesionální fotografie súdánského prostředí jsou DAL Group, největší súdánská společnost,která propaguje zejména súdánské potravinářské výrobky a místní tradicea také významní poskytovatelé internetu jako MTN,nebo Zain.Navzdory takovým omezením dnes existuje mnoho súdánských fotografů na volné noze, kteří experimentují se všemi druhy fotografií, odpouliční fotografieaž pouměleckou fotografiinebo dokonce experimentální fotografii.
Po změnách ve veřejném životě v důsledku súdánské revoluce 2018/2019 se otevírají nové šance na umělecké vyjádření, veřejné akce nebozapojení občanůdo společnosti.Důležitost fotografií pro vyjádřenípolitické účastise projevila ikonickým obrazem súdánská studentka Alaa Salah, která si získala celosvětovou pozornost médií prostřednictvím snímku, který pořídila během protestů v roce 2019 amatérská fotografka Lana Haroun svým chytrým telefonem.
Dalším příkladem je fotografie japonského fotografaJasujoši ČibazAgence France-Presse, která ukazuje mladého muže v Chartúmu recitujícího protestní poezii, zatímco demonstranti skandují hesla volající po civilní vládě, byla vybrána v soutěžiWorld Press Photojako fotografie roku 2020.V roce 2022 byl snímek súdánského fotografa Faize Abubakra Mohameda zobrazující protestující ženu vrhající nádobu se slzným plynem zpět na pořádkovou policii během prodemokratických protestů v Súdánu v roce 2021 oceněn první cenou v kategorii „Singles Category for Africa“ v soutěži World Press Photo.V roce 2022 získal Ammar Abdallah Osman první místo na East African Photography Awards v kategorii Human Singles za svůj portrétMan with Nobody.
K významným současným súdánským fotografům patří profesionálnífotoreportéřiMohamed Nureldin Abdallah, který již více než 15 let zastřešuje Súdán pro multimediální zprávyReutersa je také známý svou imaginárníuměleckou fotografiía Ashraf Shazly,který pracuje proAFP/Getty Imagesv Chartúmu.
Dalšími významnými fotografy, kteří se převážně zabývají nekomerční fotožurnalistikou, jako je pouliční fotografie nebo dokumentování kulturního života prostřednictvím módy nebo jiného životního stylu, jsou Ala Kheir,Mohamed Altoum,Hisham Karouri, Sharaf Mahzoub, Nagi Elhussain, Sari Omer, Atif Saad, Muhammad Salah,Wael Al Sanosi aka Wellyce, nebo Ahmad Abushakeemaa fotografkyOla Alsheikh,Salma Alnour,Soleyma Osman,Duha MohamedneboEythar Gubara.Většina z nich jsou členové Súdánské skupiny fotografů a od roku 2010 jsou součástí nadcházející generace súdánských fotografů.
V roce 2021 francouzská knihaSoudan 2019, année zéropředstavila podrobnou historickou a sociologickou dokumentaci a analýzu týdnů během súdánské revoluce, které předcházely smrtelnému útoku a zničení místa, které demonstranti obsadili před velitelstvím ozbrojených sil v centru Chartúmu. Součástí této dokumentace masakru v Chartúmu jsou četné snímky od súdánských fotografů, kteří do té doby dokumentovali povstání.Od července do září 2021 organizoval mezinárodní fotografický festivalRencontres de la photographie v Arlesv jižní Francii výstavu o súdánské revoluci pod názvemThawra! ثورة Revolution!. Představila snímky některých súdánských fotografů, kteří přispěli do knihySoudan 2019, année zéro.
Během tohoto festivalu získala Eythar Gubara fotografickou cenu (Prix de la photo Madame Figaro - Arles) za svůj fotografický příběhNic nemůže zastavit Kandakas(titul královen ve starověké Núbii), sponzorovaný francouzským ženským časopisemMadame Figaro.Toto ocenění zahrnovalo módní fotografický editoriál od Gubary, publikovaný v časopise v červenci 2022.
Jako literární reflexi dokumentární fotografie politických událostí popsala jihosúdánská spisovatelka Stella Gaitano záměry fiktivního fotografa fotografujícího během súdánské revoluce:
Po ozbrojeném konfliktu v Súdánu v roce 2023 zahájili Ala Kheir, Ola Alsheikh a další súdánští fotografové online projektPostcards from Khartoum(Pohlednice z Chartúmu). Uprostřed ničení jejich měst, tisíců lidí prchajících před boji a nedostatku jídla, vody a elektřiny, publikují své obrázky a krátké komentáře jako „pohled na to, co se děje v jejich životech od 16. dubna 2023."
Počínaje rokem 2018 onlinearchiva projekt kulturního dědictvíSudan Memoryzachovává a propaguje súdánskékulturní dědictvíjak fyzicky v zemi samotné, tak od dubna 2022 prostřednictvím internetu. Kromě mnoha dalších dokumentů nabízí internetová stránka projektu přístup k mnoha fotografiím dokumentujícím politickou a kulturní historii Súdánu a také jeho přírodní a demografickou rozmanitost od počátku 20. století do současnosti.Největší fotografický archiv v zemi, fotografické studioRashida Mahdihove městěAtbara, obsahuje stovky fotografií dokumentujících soukromou, veřejnou a ekonomickou historii regionu od 40. do 90. let 20. století.Gadalla Gubara(1920–2008), mezinárodně nejznámější súdánský fotograf a filmař, je představen během práce ve svém ateliéru apouliční uměnísúdánské revoluce z roku 2019 je prezentováno prostřednictvím více než 60 fotografií.
Historické fotografie Súdánu jsou také dostupné online z řady mezinárodních sbírek, například je poskytujíDurhamská univerzita(fotografie a dokumenty),Pitt Rivers Museum, Oxford, (podrobný katalog etnografických fotografií z jižního Súdánu),obě instituce také přispívají do projektu Sudan Memory. DáleEtnologické muzeumveVídnipředstavuje historické fotografie Richarda Buchty, rakouského cestovatele a raného fotografa.
Súdánsko-americká spisovatelka Dalia Elhassan ve své esejiThe Sudanese gaze: Visual memory in post-independence Sudan(Súdánský pohled: Vizuální paměť v Súdánu po nezávislosti) pojednávala o složitých vztazích, které súdánské historické fotografie a filmy hrají při vytváření znalosti o této východoafrické zemi. Pro lidi jako ona, kteří žijí v súdánské diaspoře, tak i pro Súdánce doma a zároveň různých generací, se tyto obrazy „zachycené súdánským objektivem, súdánským pohledem“ přímo týkají otázek kulturní identity, černošství, historie a jejich vnímání vsúdánské literatuře,vizuálním uměnía médiích.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPhotography of Sudanna anglické Wikipedii.