Ramana Maharši

Šrí Ramana Maharši(30. prosince1879–14. dubna1950) (rodným jménemVenkataraman Iyer) byl tamilský mudrc, který po svém duchovním probuzení v 16 letech opustil domov a usadil se nejprve vTiruvannamalai, poté žil na úpatí svaté horyArunáčalyvTamil Naduv jižníIndii. Ačkoli se narodil vbráhmanskérodině, po svém odchodu z domova se prohlásil za "atiašrami", což je termín z šáster pro nepřipoutanost k ničemu a povznesení nad všechna kastovní omezení.
Silné vyzařování ticha jeho přítomností utišovalo mysli těch, kdo byli naladěni na tuto nejčistší formu jeho učení, verbálně předával své učení pouze těm, kdo nedokázali rozumět jeho tichu. Když byl žádán o radu, doporučoval sebedotazování (átmavičáru) jako nejkratší cestu k osvobození. Ačkoli je spojován spíše snedualitou,advaitouadžňána jógou(jógou rozumových analýz), velmi doporučoval takébhakti(náboženské uctívání a sebeodevzdání) a schvaloval i mnoho jiných cest a praxí.
O popularizaci jeho učení na západě se zasloužil zvláštěPaul Brunton. Jeho spisy jako první do češtiny přeložilKarel Weinfurtera poté Ing.Jiří Vacek.
Šrí Ramana se narodil ve vesnici zvanéTiruchuliblízkoMaduraivTamilnáduvJižní Indii, do ortodoxníhinduistické(Iyerské) rodiny, jako druhý ze čtyř dětí Sundarama Iyera (1845?-1892) a Alagammal (?-1922), po narození byl pojmenován Venkataraman. Jeho sourozenci byli bratři Nagaswamy (1877-1900), Nagasundaram (1886-1953) a sestra Alamelu (1891-1953). Venkataramanův otec byl váženým obhájcem.
Venkataraman jako dítě nejevil známky budoucí proslulosti. Byl oblíbený, dobře sportoval, ve škole byl velmi inteligentní, ale líný, průměrně zlobivý a neprojevoval zájem o náboženství. Měl jen několik zvláštností. Když spal, upadal do tak hlubokého bezvědomí, že ho jeho kamarádi mohli ve spánku i zbít, aniž by se vzbudil. Taky měl neobvyklou dávku štěstí. Když hrál kolektivní hry, jeho strana vždycky vyhrála. Tím si získal přezdívku 'Tangakai', neboli 'zlatá ruka'.Když mu bylo asi 11 let, poslal ho otec ke strýci Sabbiyarovi vTintukkalu, protože chtěl, aby jeho synové byli vzděláváni anglicky, aby mohli zastávat místa ve státní správě, a v Tiruchuli se učilo pouze vtamilštině. V roce 1891, když byl strýc přeložen doMadurai, se Venkataraman a Nagaswami přestěhovali s ním. V Madurai navštěvoval Skotskou střední školu.
V roce 1892 jeho otec Sundaram Iyer náhle onemocněl a několik dní po svých 42. narozeninách zemřel. Po smrti svého otce Venkataraman několik hodin rozjímal nad tím, že otcovo tělo je zde, ale 'Já' z něj odešlo.
Poté, co opustil Skotskou střední školu, šel Venkataraman na Americkou misijní střední školu. Jednoho listopadového rána roku 1895 na cestě do školy, když uviděl staršího příbuzného, zeptal se jej, odkud přichází. Odpověď zněla: "Z Arunáčaly".Krishna Bikshu popisuje jeho reakci: slovo Arunáčala bylo Venkataramanovi z dětství povědomé, ale nevěděl, kde to je, jak vypadá ani co se pod tímto jménem skrývá. Avšak toho dne pro něj bylo něčím velkolepým, nedostupným, autoritativním, požehnanou entitou. Mohl by takové místo navštívit? Jeho srdce přetékalo radostí. Arunáčala znamenala posvátnou zemi, jejíž každá částečka osvobozovala. Byla všemohoucí a naplněná mírem. Bylo by ji možné navštívit? "Cože? Arunáčala? Kde to je?" zeptal se. "Copak ani nevíš, kde je Arunáčala, neslyšel jsi o Tiruvannamalai?" divil se příbuzný. Bylo to jako když propíchnete balónek špendlíkem, srdce náhle pokleslo.
O měsíc později narazil na knihuSekkizharaPeriyapuranama, která popisovala životy 63 světců a byl jí hluboce pohnut a inspirován.Naplněn úctou a touhou po napodobení začal navštěvovat blízkýMeenakshi Templev Madurai. Brzy poté, co mu bylo 16 let, zažil zkušenost, která proměnila jeho život. Spontánně zahájilsebedotazování, které po několika minutách vyvrcholilo jeho duchovním probuzením. V jedné ze svých vzácných psaných poznámek o tom napsal: 'Když jsem se ptalKdo pozoruje?, zjistil jsem, že pozorovatel mizí a zůstává To jediné, které zůstává navždy. Když nevznikla myšlenka, která by mohla říciPozoroval jsem, jak by pak mohla vyvstat myšlenkaNepozoroval jsem? Šrí Ramana to prý později popisoval následovně:
"Bylo to v roce 1896, asi 6 měsíců předtím, než jsem nadobro opustil Madurai (abych odešel doTiruvannamalai- k Arunáčale), když se v mém životě stala tato velká změna. Seděl jsem sám v místnosti v prvním patře strýcova domu. Málokdy jsem byl nemocný a tehdy jsem byl naprosto zdravý, ale náhle mne přepadl prudký strach ze smrti. Můj zdravotní stav za něj nemohl být zodpovědný, ani mne nic nenutilo hledat nějaký důvod ke strachu. Prostě jsem cítil, že zemřu, a začal přemýšlet, co s tím. Nenapadlo mne jít za lékařem, za někým starším nebo za nějakým přítelem. Cítil jsem, že ten problém musím vyřešit sám a hned. Šok ze strachu ze smrti obrátil moji mysl dovnitř, aniž bych to formuloval slovy, napadlo mne: 'Teď přišla smrt; co to znamená? Co je to, co umírá? Toto tělo umírá.' Náhle jsem si zdramatizoval přítomnost smrti. Ležel jsem s končetinami křečovitě nataženými (jako by to bylrigor mortis) a napodoboval mrtvolu, abych svému dotazování dodal více reality. Zadržel jsem dech a pevně stiskl rty, aby nemohl uniknout žádný vzduch, aby nemohlo být řečeno slovo 'já' ani žádné jiné. 'Dobrá', řekl jsem si, 'toto tělo je mrtvé'. Takto tuhé bude přeneseno k ohništi a tam spáleno a redukováno na popel. Ale když zemře tělo, zemřu já? Je tělo já? Je tiché a inertní, ale já přesto cítím plnou sílu své osobnosti a dokonce vnitřní hlas. Takže jsem Duchem, přesahujícím toto tělo. Tělo umírá, avšak duch, který je přesahuje, nemůže být dotčen smrtí. To znamená, že jsem nesmrtelná Duše.' To vše nebylo pouhé jalové přemýšlení; problesklo to skrze mne jako živé pravdy, které jsem přímo bez myšlenkového procesu vnímal. Byl jsem čímsi skutečným, jedinou skutečností svého současného stavu a všechna vědomá aktivita spojená s tělem byla zaměřena na toto já. Od tohoto okamžiku zaměřilo toto Já pozornost na sebe v mohutné fascinaci. Strach ze smrti najednou a navždy zmizel. Ego se ztratilo v záplavě vědomí Jáství. Absorpce do Já od toho okamžiku pokračovala. Ostatní myšlenky mohly přicházet a odcházet, jako rozličné tóny hudby, ale já jsem pokračoval jako základní tón, který podbarvuje a mísí se se všemi ostatními tóny."
Po této události ztratil zájem o školní studium, přátele a příbuzné. Stranil se společnosti, dával přednost sezení o samotě, pohlcený v koncentraci na Já, denně chodil do Meenakshi Temple, extaticky oddán obrazům Bohů, z jeho očí kanuly slzy.
Venkataramanův starší bratr Nagaswamy si všiml jeho velké proměny a několikrát jej káral za jeho odpoutanost od všeho okolí. Asi 6 týdnů poté, co Venkataramana pohltilo Já, 29. srpna 1896, se pokoušel dokončit domácí úkol, který mu zadal jeho učitel angličtiny kvůli nezájmu o studium. Venkataraman náhle odhodil knihu a ponořil se do meditace. Jeho starší bratr jej opět začal kárat: "K čemu to všechno je pro někoho takového?" Venkataraman neodpověděl, ale uvědomil si pravdu ve slovech svého bratra.
Rozhodl se odejít z domu a jít do Arunáčaly. Protože věděl, že by to jeho rodina nedovolila, tajně vyklouzl a bratrovi řekl, že musí jít do školy na doučování. Shodou okolností jej bratr požádal, aby si vzal pět rupií a zaplatil cestou do školy své školné. Venkataraman si vzal atlas, spočítal cenu cesty, vzal si tři rupie a zbývající dvě nechal doma s listem, na kterém stálo: "Vydal jsem se hledat svého Otce v souladu s jeho příkazem. Toto (míněno tato osoba) se zabývá pouze počestným podnikáním. Takže nad tím nemusí nikdo smutnit, ani vydávat peníze, aby to hledal. Tvoje školné nebylo zaplaceno. Tady jsou dvě zbývající rupie."
Okolo poledne opustil Venkataraman dům svého strýce a odešel na železniční nádraží. Asi ve tři hodiny příštího dne dorazil doViluppuramua za úsvitu přišel do města. Unavený a hladový vyhledal potravu a hotel a čekal až do poledne, až bude jídlo připraveno. Pak šel zpátky na nádraží a utratil zbývající peníze za lístek do Mambalappattu, což je zastávka na cestě do Tiruvannamalai. Odtud zamýšlel dojít zbylých asi 30 mil pěšky.
Zhruba po 11 mílích dorazil do chrámu Arayaninallur, před kterým se usadil, aby odpočíval. Když kněz otevřel chrám na 'púdžu', Venkataraman vstoupil a usadil se ve sloupové hale, kde měl vizi křišťálového světla obklopujícího celé místo. Poté, co světlo zmizelo, seděl v hluboké meditaci, než jej kněží, kteří potřebovali zavřít chrám, vyrušili. Požádal je o jídlo a byl odmítnut, ale poradili mu, že může dostat jídlo v chrámu v Kuluru, kam směřovali na bohoslužbu. Venkataraman je následoval a o pozdním večeru, když v tomto chrámě skončilapúdža, byl opět odmítnut. Když požádal o vodu, byl poslán do Šástrího domu. Vydal se tam, ale byl zesláblý, upadl a přitom rozsypal rýži, kterou dostal v chrámu. Když přišel znovu k vědomí, začal sbírat rozsypanou rýži, aby nepromarnil ani jediné zrníčko.
Mezi davem, který se shromáždil okolo Venkataramana, když upadl, byl také Muthukrishna Bhagavatar. Byl tak dojat Venkataramanovou výjimečnou krásou a pocítil s ním takový soucit, že zavedl chlapce do svého domu, kde mu poskytl nocleh a jídlo. Bylo to 31. srpna, na svátekGokulastami- denKrišnovanarození. Venkataraman zastavil u Bhagavatara své náušnice a požádal jej o půjčku čtyř rupií, aby mohl svou pouť dokončit. Jakmile se Venkataraman vydal na další cestu, dlužní úpis roztrhal, protože věděl, že náušnice už nikdy nebude potřebovat.
Ráno 1. září 1896 nastoupil Venkataraman na vlak a dojel zbylou vzdálenost. VTiruvannamalaišel přímo doChrámu Arunachaleswary. Nejenže byla otevřená brána chrámu, ale také byly otevřené dveře vnitřní svatyně. Uvnitř nikdo nebyl, ani kněz. "Přišel jsem na Tvůj příkaz. Tvá vůle se staň." Objal v extázilingu. Palčivý pocit, který začal v Madurai (který později popsal jako "nevýslovná muka, která jsem tam potlačil"), se rozpustil v Arunachaleswarovi. Venkataraman byl bezpečně doma.
Prvních několik týdnů strávil ve sloupové hale, ale posouval se na jiná místa v chrámu a nakonec do kobky Patala-lingamu, aby nebyl rušen. Tam strávil celé dny ponořen v tak hlubokémsamádhi, že nevnímal ani štípání havěti a hmyzu. V podzemní kobce jej objevil místní světecSeshadri Swamigal, který se jej pokoušel chránit. Po šesti týdnech u Patala-lingamu byl vynesen ven a očištěn. V následujících dvou měsících přebýval v Subramanya Shrine, tak nevědomý o svém těle a okolí, že musel být krmen, protože jinak by zemřel hlady.
Poté byl pozván do mangového sadu vedle Gurumurtamu, chrámu asi míli od Tiruvannamalai. Krátce po jeho příjezdu se na něj přišel podívatsádhujménem Palanisvámi. Tento prvnídaršannaplnil Palanisvámího mírem a požehnáním, který se od té chvíle o Šrí Ramanu staral a byl jeho stálým návštěvníkem. V době pobytu v jeskyních Gurumurtam a Virupaksha (1899-1916) a Skandasramam (1916-22), byl nástrojem božské ochrany pro Ramanu, přebývajícího po většinu času ve stavu vnitřního požehnání bez vědomí těla.
Šrí Ramana postupně, navzdory svému tichu, strohosti a touze po soukromí přitáhl pozornost návštěvníků, z nichž se někteří stali jeho žáky. Nakonec jej objevila i jeho rodina. Nejprve přišel jeho strýc Nelliappa Iyer a žádal jej, aby se vrátil domů, přičemž mu sliboval, že rodina nebude rušit jeho asketický život. Šrí Ramana seděl bez pohybu, až to strýc vzdal.V prosinci 1898 jej v chrámu Pavalakkunru, na jednom z východních výběžků Arunáčaly, vyhledala matka a bratr Nagaswami. Den po dni prosila o jeho návrat, avšak žádné slzy a přemlouvání na něj neměly viditelný vliv. Prosila o pomoc oddané, kteří se shromáždili okolo, až jeden požádal Ramanu, aby své matce napsal odpověď. Ramana napsal na lísteček: "V souladu s prarabdha karmou každého, Jeden, jehož funkcí je určovat, přivádí každého k činnosti. Co se nemá stát, se nikdy nestane, jakoukoli námahu by kvůli tomu mohl někdo vynaložit. A co se má stát se jistě stane, jakkoli by se to někdo mohl snažit odvrátit. To je jisté. Úlohou moudrosti je tedy setrvávat v klidu." Matka se vrátila smutná do Madurai.
Brzy poté, v únoru 1899, se Šrí Raman posunul výše na Arunáčalu, kde krátce přebýval v jeskyních Satguru Cava a Guhu Namasivaya Cave, než se na následujících 17 let usadil u jeskyně Virupaksha Cave, přičemž v létě používal jeskyni Mango Tree cave.
V roce 1902 navštívil s psací destičkou mladého svámího státní úředník Sivaprakasam Pillai, který doufal, že od něj obdrží odpovědi na otázky o tom, "Jak poznat vlastní pravou totožnost". Těchto čtrnáct otázek položených mladému svámímu a jeho odpovědi byly prvním Ramanovým učením osebedotazování, metodě, díky níž se stal proslulým, a které byly nakonec publikovány pod názvem 'Nan Yar?' neboli česky 'Kdo jsem já?'.
Z lidí, kteří jej přišli navštívit, se mnozí stali jeho žáky. V roce 1907 navštívil Ramanu Kavyakantha SriGanapati Sastri, uznávaný znalecvédanty. Poté, co od něj obdržel ponaučení, jej prohlásil zaBhagavánaŠríRamanuMaharšiho. Od té doby je Ramana znám pod tímto jménem.
V roce 1911 objevil Šrí Ramanu první zápaďan. Frank Humpreys, který tehdy pracoval v Indii jako policista, o něm napsal několik článků, které byly publikovány vThe International Psychic Gazettev roce 1913. Do širšího známosti v Indii a ve světě se Maharši dostal po roce 1934, kdyžPaul Brunton, který jej navštívil poprvé v lednu roku 1931, publikoval knihuTajnosti indické, která získala velkou popularitu. V důsledku toho Ramanu navštívilo mnoho lidí, mezi nimi takéParamahansa Jógananda,Somerset Maugham(v jehož románu z roku 1944The Razor's Edgese objevuje duchovní guru inspirovaný Šrí Ramanou),Mercedes de Acosta,Julian P. Johnsona Arthur Osborne. Šrí Ramanova relativní známost se ve 40. letech 20. století poměrně rychle šířila. Navzdory tomu zůstával Šrí Ramana v moci ticha, poměrně málo mluvil a nezabýval se ani slávou ani kritikou.Dále vedl asketický život.
V roce 1912 byl za přítomnosti žáků pozorován stav, kdy vykazoval příznaky smrti, který trval asi 15 minut. Poté údajně získal schopnost zabývat se praktickými záležitostmi, i když zůstával v Sahadža NirvikalpaSamádhi. V roce 1916 se matka Algammal a mladší bratr Nagasundaram k Ramanovi v Tiruvannamalai připojili a následovali jej, když se přesunul do větší jeskyně Skandashram, kde Bhagaván žil až do konce roku 1922. Jeho matka začala žít životsanjásínaa Šrí Ramana jí věnoval intenzivní osobní vedení, když se zabývala vedením kuchyně ášramu. Ramanův mladší bratr Nagasundaram poté, co se také stalsanjásínem, přijal jméno Niranjanananda a byl známý jako Chinnaswami (mladší svámí).
V tomto období Ramana složilPět hymnů na Arunáčalu, svoji největší sbírku devocionální lyrické poezie. Prvním jeAkshara Mana Malai(Svatební věnec veršů pro Šrí Arunáčalu). Byl složen v Tamilštině jako reakce na žádost oddaného o píseň kterou by mohl zpívat když žebrá ve městě o almužny. "Svatební věnec" v zářivé symbolice vypráví o lásce a sjednocení mezi lidskou duší a Bohem, čímž vyjadřuje postoj duše, která dosud aspiruje.
Od roku 1920 se matčino zdraví zhoršovalo. V den její smrti, 19. května 1922, u ní Šrí Ramana od 8 hodin dopoledne seděl. Svědkové tvrdí, že držel svoji pravou ruku na jejím srdci na pravé straně hrudníku a levou ruku na její hlavě až do 8 hodin večer, kdy ji prohlásil za osvobozenou, doslova "Adangi Vittadu, Addakam" ("absorbovanou"). Později k tomu řekl: "Víte, zkušenosti zrození jsou mentální. Myšlení také, závisí nasanskárách(sklonech mysli). Matka musela podstoupit všechna svá budoucí zrození v poměrně krátkém čase."Její tělo bylo uloženo v hrobce, na jejíž vrchol byl umístěn Šivalingam, jemuž bylo dáno jménoMathrubutheswara(Šiva projevující se jako matka). K připomenutí výročí smrti Ramanovy matky se každým rokem uMathrubutheswarykonápúdža, známá jakoAradhananeboMahápúdža.
Poté Šrí Ramana často chodil ze Skandášramu k její hrobce. V Prosinci 1922 sestoupil trvale ze Skandášramu a usadil se na úpatí hory, kde je Šrí Ramanášram umístěn dodnes.
Jak se Ramanášram rozrůstal vznikla v něm knihovna, nemocnice, pošta a mnohá další zařízení. Šrí Ramana vykazoval přirozený talent pro plánování stavebních projektů, jak uvádí Annamalai Swami ve svých vzpomínkách.Až do roku 1938 byl Annamalai Swami pověřen stavebním dohledem podle přímých Ramanových pokynů. Ve 40. letech 20. století mnozí z Ramanových nejhorlivějších oddaných odešli.
Šrí Ramana projevoval také neobvyklou laskavost ke zvířatům, která podle jeho vyjádření mohou také dosáhnout osvobození. Ráno 18. června 1948 si všiml, že jeho oblíbená kráva Lakšmí je blízko smrti. Podobně jako kdysi u své matky umístil Šrí Ramana svou ruku na její srdce a hlavu. Kráva dopoledne pokojně zemřela a Šrí Ramana později prohlásil, že byla osvobozena.
Šrí Ramana věřil v moc ticha a poměrně málo používal řeč. Vedl skromný a odříkavý život, co se týče nejnutnějších životních nezbytností závisel na návštěvnících a oddaných. Avšak populární představa, že byl člověkem který po většinu času jen tiše seděl v samádhi je podle Davida Godmana, který o Šrí Ramanovi mnoho psal, naprosto zavádějící. Podle Godmana od doby, kdy kolem něj začal vznikat ášram poté, co za ním přijela jeho matka, byl Šrí Ramana ve skutečnosti co se týče aktivit v Ášramu tak aktivní, až selhalo jeho zdraví.
V listopadu 1948 lékař Ášramu na Maharšiho paži nalezl a následně odoperoval rakovinový výrůstek. Brzy poté, když se objevil další, následovala další operace, kterou prováděl špičkový chirurg a následně ozařování rádiem. Doktor Šrí Ramanovi řekl, že pro zachování života by byla potřebná kompletní amputace paže, avšak Ramana odmítl. Třetí a čtvrtá operace proběhly v srpnu a prosinci 1949, avšak pouze jej oslabily. Byly vyzkoušeny také alternativní medicínské přístupy; všechny však byly neúčinné a byly ukončeny do března, kdy se oddaní vzdali veškeré naděje. Během toho všeho zůstával podle svědků Šrí Ramana klidný a bezstarostný. I když se jeho stav zhoršoval, Šrí Ramana zůstával přístupný tisícům návštěvníků, kteří za ním přišli, i když ho pečovatelé žádali, aby si odpočinul. Jeho vztah ke smrti byl vyrovnaný. Těm, kdo ho žádali, aby se v zájmu oddaných léčil, odpovídal: "Proč jste tak připoutaní k tomuto tělu? Nechte je odejít." a "Kam bych šel? Jsem zde."
Od dubna 1950 byl Šrí Ramana příliš slabý, nemohl už chodit do sálu a návštěvní hodiny byly omezeny. Návštěvníci stáli v řadě za malou místností, kde strávil své poslední dny, aby naposledy zazářil. Svámí Satjánanda, tehdejší návštěvník uvádí, že "Večer 14. dubna 1950 jsme masírovali Ramanovo tělo. Okolo pěti hodin nás požádal, abychom mu pomohli se posadit. V tom okamžiku oddaní začali zpívat "Arunáčala Šiva, Arunáčala Šiva". Když to Ramana uslyšel, jeho tvář zazářila radostí. Z jeho očí tekly slzy a po dlouhý čas nepřestávaly téct. Také jsem trochu poplakával. Dával jsem mu lžíce vody se zázvorem. Doktor chtěl nařídit umělou respiraci, ale Ramana to odbyl. Šrí Ramanovo dýchání postupně sláblo a sláblo, až ve 20:47 úplně ustalo." Nezávislá svědectví uvádí, že v tom samém okamžiku bylo po celé Indii pozorováno světlo stoupající k obloze.Henri Cartier-Bresson, Francouzský fotograf, který tehdy byl na dva týdny v ášramu o této události vypráví:
"Byl to naprosto překvapivý zážitek. Byl jsem na otevřeném prostranství před svým domem, když mí přátelé obrátili moji pozornost k nebi, kde jsem uviděl živě zářivou kometu se světélkujícím ohonem, nepodobající se žádné kometě kterou jsem viděl do té doby. Přicházela z jihu, pomalu se pohybovala přes oblohu a poté co dosáhla vrcholu Arunáčaly zmizela za ní. Protože to bylo tak neobvyklé, podívali jsme se všichni na hodinky - bylo 20:47 - a pak jsme běželi do ášramu, abychom zjistili, že naše předtucha byla bohužel správná: právě v té minutě Mistr odešel do parinirvány."
Cartier-Bresson vyfotil 4. dubna jedny z posledních snímků Šrí Ramany, poté fotografoval přípravy na pohřeb. Ramanova odchodu v Indii údajně želely miliony lidí. Dlouhý článek o jeho smrti vNew York Timeskončí slovy: "Zde v Indii, kde tisíce takzvaných svatých mužů rozhlašují svůj souzvuk s nekonečnem se povídá, že nejpozoruhodnější věc na Ramanovi Maharšim byla, že o sobě nikdy nic zvláštního netvrdil, přesto se však stal nejmilovanějším a nejrespektovanějším ze všech.
Šrí Ramanovo učení osebedotazování, se kterým je nejčastěji spojován, bylo z hlediska védské filosofie klasifikováno jako cesta vědění (Džňána márga). Ačkoli je jeho učení všeobecně spojeno shinduismem,upanišádamiaadvaita-védántou, jsou mezi jeho učením a tradičními školami advaity určité rozdíly. Sám Ramana schvaloval praktiky rozmanitých duchovních cest a různých náboženství.
Jeho nejranější učení je dokumentováno v knizeNan Yar?(Kdo jsem Já?), prvně napsané vtamilštině. Poprvé je publikoval Sri Pillai,, avšak za definitivní je považována verze revidovaná Šrí Ramanou. Překlad do angličtiny je dostupný jako "The path of Sri Ramana, Part One" (Cesta Šrí Ramany, část I) od Šrí Sádhu Óm, jednoho z přímých žáků Šrí Ramany. Následují výňatky z této definitivní verze:
Šrí Ramana varoval před tím, aby sebedotazování nebylo považováno za pouhé intelektuální cvičení. Aby bylo správně provedeno, vyžaduje rozhodné a intenzivní zafixování pozornosti na pocit "já", bez myšlení. Snad by bylo prospěšnější pohlížet na ně jako na "sebe-pozornost" či "sebe-strpění" (Sri Sadhu Om - The Path of Sri Ramana Part I). Klíč je v Ramanově vlastní zkušenosti smrti, když mu bylo 16. Poté, co vyvstala otázka "Kdo jsem já?", "obrátil svou pozornost velice horlivě do sebe". Pozornost musí být zaměřena na "Já", až pocit dvojnosti zmizí.
Ačkoli doporučoval sebedotazování jako nejrychlejší prostředek pro realizaci, ví se, že také doporučovalbhaktia sebe-odevzdání (svému Božstvu nebo Guruovi) buď současně nebo jako přiměřenou alternativu, která nakonec konverguje k cestě sebedotazování.
Učení Šrí Ramany a tradiční školaadvaity, kterou prorazil ŠríŠankaračárjamají mnoho společného. Šrí Ramana často zmiňoval a doporučoval studium následujících klasických prací:Aštávakragíta,Ribhugítaa Esence Ribhugíty,Jóga vasištasára (tj. esence jóga vasišty),Tripúra Rahásja,Kajvalja Nanvanítaa Ellam Ondre. Avšak jsou zde praktické rozdíly mezi tradičními školami advaity, doporučující negativnínéti, néti(sánskrtsky"ani to, ani to" [nejsem já]), nebo mentální afirmace že Já je jedinou realitou jako "Já jsem Brahman" nebo "Já jsem On", zatímco Šrí Ramana doporučuje dotazování "Nan Yar" (tamilsky, "Kdo jsem já"). Navíc, na rozdíl od advaistických škol, Šrí Ramana většinu příchozích rozhodně odrazoval od přijetí asketického způsobu života.
Považoval za svého vlastního gurua Já, ve formě posvátné horyArunáčaly. Šrí Ramana se neprezentoval jako guru, nikdy si nenárokoval žádné žáky a nikdy neoznačil žádné následovníky. Ačkoli se říká, že někteří z jeho návštěvníků se stali díky spojení s ním osvícenými, a ačkoli existují zprávy o soukromém potvrzení, nikdy veřejně neprohlásil jakoukoli osobu za osvobozenou, s výjimkou své matky když zemřela. Šrí Ramana sám se označoval zaatiášramu(osoba nad všemi kastovními a náboženskými omezeními, nepřipoutaná ve svém životě k ničemu), a nepatřil k žádné posloupnosti mistrů, ani se k žádné nehlásil. Navzdory tomu existuje v současnosti mnoho učitelů, kteří se veřejně hlásí ke Šrí Ramanovi a někteří tvrdí, že jsou v jeho duchovní posloupnosti.
Jeho metodu lze charakterizovat následovně:
V průběhu Šrí Ramanova života k němu byli přitahováni lidé z nejrůznějších sociálních vrstev, náboženství a zemí. Někteří zůstali po zbytek svých životů (nebo jeho života) a sloužili mu s velkou oddaností, jiní přišli na jedinýdaršana odešli, hluboce pohnuti mírem,který vyzařoval.
Množství jeho následovníků napsalo knihy vysvětlující Šrí Ramanovo učení. Šrí Muruganar (1893-1973), jeden ze Šrí Ramanových předních oddaných, který žil 26 let jako Ramanův stín, zaznamenal nejobsáhlejší sbírku Šrí Ramanových výroků v práci zvanéGuru Vachaka Kovai(Věnec guruových rčení). Šrí Ramana tuto práci společně se Šrí Muruganarem pečlivě revidoval, upravil mnohá úsloví, aby co nejpřesněji odrážela jeho učení a přidal další. Šrí Muruganar byl také Šrí Ramanovi k ruce při psaní Upadéša Saram (Esence pokynů)a Ulladu Narpadu (Čtyřiceti veršů o skutečnosti).Šrí Sádhu Ómstrávil asi pět let se Šrí Ramanou a asi
28 let se Šrí Muruganarem. Své pochopení Ramanova učení o sebedotazování popsal v knize "The Path of Sri Ramana – Part One." (Cesta Šrí Ramany, část I)Suri Nagamma napsala svému bratrovi v telugštině sérii dopisů, ve kterých popisuje v průběhu pěti let Ramanovy dialogy s oddanými. Každý z těchto dopisů byl před odesláním Ramanou opraven. Mezi Šrí Ramanovy opatrovníky patřili Pallaniswami (od r. 1897), Kunju Swami (od r. 1920), Mahava Swami, Krishna Bhishu a Annamalai Swami (od r. 1928).
RukopisyPaula Bruntonapřitáhly ke Šrí Ramanovi značnou pozornost Západu. Mezi ostatní Zápaďany píšící o Šrí Ramanovi patřili Arthur Osborne (první editor časopisu ášramuThe Mountain Path), Major Chadwick (který v Ramanově době vedlVéda Patásalu) a S. S. Cohen. V méně vzdálené době píše David Godman, bývalý knihovníkášramu, jak o Šrí Ramanově učení, tak také v sérii knih (Síla přítomnosti) pronikavě portrétuje životy mnoha méně známých návštěvníků a oddaných Šrí Ramany.Swami Ramdasnavštívil Ramanu na své poutní cestě v roce 1922, po daršanu strávil 21 dní sám při meditaci v jeskyni v Arunáčale, což jej vedlo k přímé realizaci, že "Vše je Ráma, nic než Ráma".
Maurice Frydman(a.k.a. Swami Bharatananda), Polský Žid, který později přeložil práci Nisargadatta Maharádže z marathi do angličtiny konstatoval, že "Já jsem To" bylo také silně ovlivněno učením Šrí Ramany.
Českým následovníkem 20. až 21. století vycházejícím z učení Šrí Ramany Maharšiho, jemystik, spisovatel a překladatel duchovní literatury Ing.Jiří Vacek. Do českého jazyka přeložil díla jako Kdo jsem já, Rozhovory s Ramanou Mahárišim a další. Ve svých pracích se pak autor mj. zabývá teorií a praxíátmavičáry, která při nepřetržitém provádění vede k poznání naší pravé podstaty, našehopravého Já.
K odkazu Šri Ramany Maharšiho se hlásil iEduard Tomáš.