Wang Jang-ming

Wang Jang-ming(čínskypchin-jinemWáng Yángmíng,znaky王陽明;31. října1472, okresJü-jao, provincieČe-ťiang–9. ledna1529,Nan-an, provincieŤiang-si) byl státník a mimořádně vlivný filozofmingské Číny, jeden z předních představitelůneokonfuciánskéškolysin-süe(„škola mysli“, nebo „učení o srdci“), nejvýznamnější konfucián meziČu Simve 12. století a mysliteli 20. století.
Wang Jang-ming se vlastním jménem jmenoval Wang Šou-žen, Jang-ming je uctivá přezdívka daná mu jeho žáky. Pocházel z rodiny náležející kdžentryod počátků mingského státu. Studovalkonfuciánské,taoistickéabuddhistickéklasiky a vojenství. Roku 1499 složil palácové zkoušky, nejvyšší stupeňúřednických zkoušek. Poté pracoval naministerstvu prací,ministerstvu trestů, vedl provinční zkoušky v provinciiŠan-tung. Roku 1505 vystoupil na podporu úředníků potrestaných za protesty proti dominanci kliky eunuchů a úředníků kolemLiou Ťina, byl uvězněn a po propuštění vyslán do provincieKuej-čoujako inspektor poštovní stanice. Po roce 1509 opět postupoval, jeho kariéra vyvrcholila obdržením titulunankingského ministra vojenství, koncem života byl vrchním velitelemcung-tuv provinciíchKuang-siaKuang-tung.
Ve filozofii navázal na učení o myslisungskéhoneokonfuciánceLu Siang-šana; vymezoval se proti tehdejší ortodoxii následující učení Ču Siho. Svou filozofii postavil kolem pojmusin(srdce/mysl). Roku 1503 zažil osvícení a uviděl jednotu mysli a principuli, přičemž mysl považoval za z podstaty dobrou, a obsahující princip. K rozvoji neokonfuciánství přispěl zejména ve třech oblastech: redefinicí pojmuke-wu, „zkoumání věcí“, na „učinit úmysly správnými“, což plynulo z jeho zaměření na zpytování mysli namísto okolního světa při hledání podstaty všech věcí; za druhé doktrínou ojednotě poznání a jednání; za třetí doktrínou orozšíření vrozeného poznání dobrana všechny věci světa.
Věhlas získal potlačením několika povstání (mezi jinýmipovstání knížete z Ningroku 1519) za použití jak vojenských, tak politických a sociálních opatření. Po smrti byl kritizován a jeho učení bylo zakázáno. Roku 1567 byl rehabilitován, roku 1584 byla tabulka s jeho jménem umístěna doKonfuciova chrámu.
K jeho předním žákům patřiliČchien Te-chung,Wang Ťi,Wang Ken,Cou Šou-i,Luo Chung-siena další.
Wang Jang-mingovo vlastní jméno byloWang Šou-žen(čínskypchin-jinemWáng Shǒurén,znaky王守仁),Jang-mingbyla uctivá přezdívka daná mu jeho žáky. Používal téžzdvořilostní jménoPo-an(čínskypchin-jinemBóān,znaky伯安). Jeho výjimečné zásluhy byly uznány udělenímposmrtného jménaWen-čcheng(čínskypchin-jinemWén chéng,znaky文成).
Wang Jang-ming se narodil31. října1472,pocházel z okresuJü-jaove východočínské provinciiČe-ťiang. Vzdáleným předkem Wangova rodu byl slavný kaligrafWang Si-č’(303–361).Rodina patřila kdžentryod vzniku mingského státu, v druhé polovině 14. století jeho předek sloužil v administrativěChung-wua, prvního mingského císaře. Další generace rodu se vesměs věnovaly spravování rodinných statků,až Wangův praděd studoval nastátní univerzitěv Nankingu a byl uznávaným učencem; Wang Jang-mingův otec Wang Chua (1446–1522) pak prošelúřednickými zkouškamis vynikajícím úspěchem, když roku 1481 složil jejich nejvyšší stupeň, palácové zkoušky, jako první v pořadí.Poté nastoupil naakademii Chan-lina úspěšnou kariéru završil místem kancléře státní univerzityKuo-c’-ťienv Pekingu (od roku 1502) a následně místem náměstkaministra obřadůtaktéž v Pekingu.
Wang Jang-ming žil od roku 1482 s otcem a matkou v Pekingu, a od raného mládí se pohyboval v pekingských učeneckých kruzích, už jako mladík vynikl při skládání poezie a otcovi přátelé mu předvídali skvělou kariéru.Kroměkonfuciánskýchklasiků studoval takétaoismusabuddhismusa vojenskou taktiku a strategii,věnoval se i lukostřelbě a jezdectví. Navzdory svému nepevnému zdraví byl schopen rovnocenně soupeřit s mongolskými jízdními lučištníky i čínskými vojáky dislokovanými v okolí Pekingu.Jeho názory na otázky bezpečnosti hranic dosáhly známosti v pekingských vyšších kruzích a i díky povědomí o jeho obeznámenosti s vojenstvím dostal o dvě desetiletí později pověření k likvidaci neklidu vŤiang-sia okolí.Kombinoval schopnost soustředění se s neutuchající zvědavostí; vyprávělo se o něm, že o svatební noci ho tak zaujala rozmluva s taoistickým knězem, že zapomněl přijít domů k novomanželce.V 90. letech žil střídavě v Če-ťiangu a Pekingu, kde se přátelil s předními pekingskými literáty, včetnědřívějších sedmi mistrů, a pokoušel se projít vúřednických zkouškách.Provinční zkoušky úspěšně absolvoval roku 1492,metropolitní a palácové zkoušky ale složil až na třetí pokus roku 1499, když neuspěl v letech 1493 a 1496.V závěrečných (palácových) zkouškách dosáhl nemalého úspěchu, když mu zkušební komise přisoudila deváté místo z 300 úspěšných kandidátů.
Úřední kariéru zahájil v Pekingu roku 1499 pověřením postavit hrobku generála Wang Jüea (王越, 1425–1497), hraběte z Wej-ning. Poté byl přidělen na stáž naministerstvo prací, roku 1500 se stal tajemníkemjünnanskéhoodboruministerstva trestů, současně byl roku 1501 vyslán dojižní metropolitní oblasti(a jejího centra Nankingu,vedlejšího hlavního městamingské říše) k dohledu nad revizí soudních případů.Své úřední povinnosti na jihu plnil s příkladnou svědomitostí, například prasata, která vedení nankingského ministerstva trestů živilo z potravin určených pro vězně, nechal zabít a maso předal strážím a vězňům. Napravil také řadu omylů v soudních kauzách.Po splnění služebních úkolů si našel čas i na návštěvu buddhistických a taoistických klášterů na hořeŤiou-chua.Do Pekingu se vrátil začátkem léta 1502, pro nemocse omluvil ze služby a do poloviny roku 1504 zůstal doma v Če-ťiangu. Obrátil se ke hledání dlouhověkosti, studiu taoismu a buddhismu; také sestoupil do jeskyně Jang-ming na hořeS’-ming, v níž praktikoval dechová cvičení; nakonec se však vrátil ke studiu neokonfuciánství.
Roku 1504 se vrátil do Pekingu na ministerstvo trestů, ale brzy byl přeložen na odbor pro jmenování a povyšování důstojníkůministerstva vojenství, současně vedl provinční zkoušky v Šan-tungu.Roku 1505 začal v Pekingu vyučovat svou filozofii, při tom se sblížil sČan Žuo-šuejem, kompilátorem na akademii Chan-lin, se kterým sdílel filozofické postoje, zejména distanc od těch vzdělanců, kteří mysleli víc na kariéru než na zvnitřnění konfuciánské morálky.Vždy kritizoval učitele soustřeďující se na květnaté řeči a memorování literatury; namísto toho vedl žáky – ještě před zahájením vlastní výuky klasiků – k soustředění se na jejich vlastní motivy pro výuku a následné zpytování svědomí a očištění mysli.
Roku 1506 velcí sekretářiLiou ŤienaSie Čchienneuspěli v mocenském střetu s „osmi tygry“, eunuchy blízkými novému císařiČeng-temu(vládl 1505–1521), a byli odvoláni, jakož i jejich spojenci.Wang cítil povinnost postavit se na obranu sesazených a v prosinci 1506 podal císaři memorandum, v němž žádal zrušení jejich odvolání a vytvoření ovzduší důvěry, bez něhož, jak věřil, nelze úspěšně vládnout. Protest mu vynesl měsíční věznění a přeložení na místo vedoucího poštovní staniceLung-čchang (龍場驛) v jihozápadní Číně.
Na cestě domů a na onu poštovní stanici ve snaze zmást agentyLiou Ťina(nejvlivnějšího z „osmi tygrů“) hodil část svých šatů do řekyČchien-tchanga uchýlil se na horuWu-iveFu-ťienu. Tamní taoističtí mniši ho však varovali, že i když pro svět zmizí, jeho rodina bude v nebezpečí, a tak se rozhodl vyjít z ústraní a přijmout službu. Poštovní stanice Lung-čchang, na níž byl přeložen, se nalézala téměř 3000 km od Pekingu, v jihočínské provinciiKuej-čou, asi 40 km severozápadně od provinční metropoleKuej-jang.Ležela v tropickém v kraji osídleném nečínským (miaoským) obyvatelstvem, jehož jazyku nerozuměl. Dorazil na ni na jaře 1508. Úřední povinnosti nebyly obtížné, Wang tak měl dost času na meditace v nově postaveném domě a blízké jeskyni. Roku 1508 zde zažilosvícenía pochopil, že cestu k poznání a moudrosti najde uvnitř své vlastní mysli, nikoliv ve studiu vnějšího světa.Získal si důvěru místních obyvatel i pozornost úředníků z Kuej-jangu, na jejichž žádost roku 1509 přednášel v (jediné) místní akademii své, již plně zformované, učení ojednotě poznání a jednání(č’-sing che-i).Cílem jeho přednášek byla hlavně změna vztahu studentů ke studiu, aby nestavěli úspěch u zkoušek výše, než vlastní morální zdokonalování.
Roku 1509 byl přeložen na místo okresního správceLu-linguv provinciiŤiang-si, kam dorazil v březnu 1510. Setrval zde sedm měsíců,okres se snažil spravovat nikoliv pomocí nařízení a trestů, ale ve spolupráci a prostřednictvím představitelů místní samosprávy, vesnických starších.V září 1510 byl v dalším mocenském zvratu Liou Ťin popravena osudy mužů postižených za jeho vlády se začaly měnit k lepšímu. Koncem roku 1510 Wang přijel do Pekingu a dozvěděl se, že byl jmenován tajemníkemsečuánskéhoodboru nankingského ministerstva trestů; s pomocí pekingských přátel dosáhl začátkem roku 1511 přeložení do Pekingu na místo tajemníka odboru vyznamenáváníministerstva státní správy. Působil jako zkoušející u metropolitních zkoušek a v létě byl povýšen na zástupce vedoucího odboru jmenování, na jaře 1512 se stal vedoucím odboru hodnocení, obojí na témže ministerstvu.Po devíti měsících, v prosinci 1512, byl povýšen na náměstka nankingskéhodvorského ministra císařských stájíse sídlem vČchu-čouseverozápadně od Nankingu. Do Čchu-čou dorazil, po delším pobytu doma, až v listopadu 1513. Následujícího roku byl povýšen na nankingskéhodvorského ministra státních obřadů(agentury podřízené ministerstvu obřadů), funkci převzal po příjezdu do Nankingu v květnu 1514. Zůstal v něm až do jmenování koordinátoremsün-fupro oblast Nan-kanroku 1516.
Pověření koordinátora (a pomocníkavedoucího kontrolního úřadu zleva) obdržel v říjnu 1516. Do funkce ho prosadil ministr vojenstvíWang Čchiung, který věděl o jeho znalostech vojenství a věřil mu, ačkoliv se osobně neznali.Ve funkci odpovídal za potlačení banditismu na jihu Ťiang-si a v přilehlých regionech provincií Fu-ťien,Chu-kuangaKuang-tung.Úkol byl ztížený místní komplikovanou situací, jelikož v regionu žily i nečínské menšiny.Po dvou letech bojů se Wangovi podařilo oblast uklidnit.Projevil přitom jak pochopení pro místní poměry a požadavky obyvatel, tak smysl pro vojenskou taktiku a obratnost při používání síly i při psychologickém působení na nepřátele i spojence.Za odměnu byl povýšen na zástupcevedoucího kontrolního úřadu zpravaa jeho synovi byl přiznán menší dědičný titul. Wang žádal o odvolání, pro nemoc a kvůli péči o rodiče, ale ani nadřízení ani ministr vojenství Wang Čchiung jeho žádost nepodpořili. Ministr totiž potřeboval spolehlivého člověka v Ťiang-si vzhledem k očekávaným potížím na severu provincie.Úspěch v Ťiang-si zvedl Wang Jang-mingovu sebedůvěru i reputaci, ale také vyvolal žárlivost některých pekingských státníků.
Problémy v Ťiang-si vyvrcholily v červenci 1519, kdy vypuklopovstání knížete z Nings centrem vNan-čchangu, hlavním městě provincie. Ambiciózní člen císařského roduČu Čchen-chao, kníže z Ning, toužil po získání moci, snažil se ovládnout domovskou provincii Ťiang-si, s pomocí příznivců u dvora nabízel svého syna bezdětnému císaři Čeng-temu jako korunního prince. V létě 1519 pekingští příznivci knížete z Ning už nebyli schopni jeho nezákonnosti skrývat před císařem a kníže se z obavy před zatčením 10. července otevřeně vzbouřil. Wang Jang-ming na počátku vzpoury rebelům šťastně unikl a jako nejvýše postavený přeživší úředník provincie organizoval odpor zŤi-anuna jihu Ťiang-si, shromažďoval armádu a znejisťoval povstalce podsouváním falešných zpráv. Kníže kvůli obavám vzbuzeným Wang Jang-mingovou psychologickou válkou oddaloval zahájení pochodu na Nanking a z Nan-čchangu vyrazil na sever až 27. července. Wang Jang-ming zatím shromáždil oddíly prefektů a okresních správců z velké části Ťiang-si, vytáhl na Nan-čchang a 14. srpna ho snadno obsadil. Navrátivší se armádu rebelů Wang Jang-mingovo vojsko rozdrtilo ve třídenní bitvě na jezeřePcho-jangseverně od Nan-čchangu, kníže v bitvě padl do zajetí.
Po potlačení povstání Wang Jang-ming nějakou dobu v Nan-čchangu uklidňoval situaci, v létě 1520 se vrátil na jih Ťiang-si. V dubnu 1521 zemřel císař Čeng-te a nový císařŤia-ťingho povolal do Pekingu. Velký sekretářJang Tching-chea další politici však Wang Jang-minga v Pekingu nechtěli (protože ve svých zprávách o potlačení povstání připomínal pomoc ministra Wang Čchiunga, je však nezmiňoval) a prostřednictvím kontrolních úředníků přesvědčili panovníka, že tak krátce po smrti předešlého císaře není vhodné pořádat slavnostní akce a rozdávat vyznamenání. Wang proto dostal příkaz cestu do Pekingu přerušit, obdržel formální (nadpočetný) titul nankingského ministra vojenství a svolení k návratu domů k rodině, k níž dorazil v září 1521. Následující rok Wangův otec zemřela Wang držel tříletý smutek. Pobytem mimo Peking po většinu 20. let se, ke svému štěstí, vyhnul zatažení dosporů o obřady mezi císařem Ťia-ťingem a ministry.Během pobytu doma v letech 1521–1527 rozvinul doktrínu „rozšíření vrozeného poznání“ (č’ liang-č’). Jeho filozofické postoje vzbudily pozornost a zájem, a ve dvacátých letech se ve Wangově domě shromažďovali zájemci o studium ve značných počtech. Bylo jich tolik, že s výukou Wangovi museli pomáhat jeho nejbližší žáci. Dvakrát i vícekrát do roka organizoval shromáždění a veřejné přednášky, kterých se účastnily stovky posluchačů, včetně významných učenců a respektovaných úředníků.
Roku 1525 ministr obřadůSi Šu, Wangův student a patron, navrhoval jeho jmenovánívelkým sekretářem. Návrh se setkal s odporem stávajících velkých sekretářů, zejménaJang I-čchinga, a ředitele akademie Chan-linKueje E, jejichž vliv by s příchodem Wang Jang-minga do Pekingu poklesl.Nicméně Wangovy schopnosti byly v Pekingu uznávány a jeho příznivci opětovně žádali jeho povolání do služby; v červnu 1527 je podpořil i Kuej Ea Wang obdržel jmenování vrchním velitelemcung-tuv provinciíchKuang-siaKuang-tung(a vedoucím kontrolního úřadu zleva) s úkolem potlačení nepokojů rozpoutaných povstalými náčelníky v prefekturáchTchien-čou(田州) aS’-en(思恩).
V Kuang-si byla bezpečnostní situace dlouhodobě špatná, soudobé lidové úsloví říkalo, že „z každých deseti obyvatel Kuang-si jsou tři loajální poddaní a sedm banditů“. V letech 1525–1526 mingská vláda zorganizovala nákladnou vojenskou kampaň, které měla dostat provincii pod kontrolu. Velitelé kampaně v březnu 1527 ohlásili dvoru vítězství, nicméně mír vydržel jen 50 dní, načež povstali místní náčelníciLu SuaWang Šouv S’-enu a Tchien-čou.Po příjezdu do Kuang-si koncem roku 1527Wang zahájil jednání s oběma náčelníky a dosáhl jejich podrobení se bez boje. Poté se rozhodl podřídit mingské vládě i nepokojnéjaoskékmeny v sousední prefektuřeLiou-čou,některé z nich (v oblasti zvané Osm pevností, Pa-čaj, na pomezí S’-en a Liou-čou) ignorovaly mingskou administrativu už od vzniku mingského státu.Wang přitom poslal domů vojáky z provincie Chu-kuang, které dostal na boj s Luem a Wangem, a tažení podnikl se 70 tisíci mužů Lua a Wanga. Tím výrazně snížil náklady na vojsko.Lioučouské Jaoy porazil a na obsazeném území zavedl řádnou civilní správu na analogických principech jako předtím v Ťiang-si: organizoval místní samosprávu založenou na spolupráci vesnických starších, obecních smlouváchsiang-jüe, obnově místních obřadů, podpoře škol a místní domobrany. I podle nepřátel v pekingské vládě měl úplný úspěch a problémy v provincii byly, přinejmenším na nějakou dobu, vyřešeny.
Během jeho pobytu v Kuang-si se roku 1528 v Pekingu proti němu obrátil Kuej E, již jako ministr státní správy, mimo jiné s obviněním, že s pomocí bývalých povstalců chce překročit hranice a zaútočit naVietnam. Obvinění odmítli Wangovi příznivci, chanlinský akademikFang Sien-fu, ministr obřadůChuo Tchaoa náměstek ministra obřadůChuang Wan. Záležitost se stala jedním se střetů, které se rozhořely v pekingské vládě po rozpadu dříve jednotných podporovatelů císaře Ťia-ťinga vesporu o obřadyna konkurující si skupiny. Jang I-čching a Kuej E v této i jiných věcech stáli proti výše zmíněným Wangovým sympatizantům. Přitom obě strany měly pro Wangovy schopnosti jen slova uznání.
Wang Jang-ming se, kvůli svému špatnému zdraví, po uklidnění regionu vydal na cestu domů, přestože neměl svolení císaře. Zemřel na cestě začátkem roku 1529, vNan-anuv jižním Ťiang-si. Jeho tělo bylo dopraveno domů do Jü-jao. Ve městech, kterými projížděl smuteční průvod, se k uctění jeho památky shromažďovali literáti i prostí lidé ve značném počtu, až davy ucpávaly ulice. Kondolovat rodině přišlo neméně velké množství lidí.Císař Ťia-ťing se však k Wangovi postavil s chladem, jeho odjezd z Kuang-si vnímal jako neposlušnost a pohrdání císařskou autoritou, vliv jeho myšlenek mezi vzdělanci jako politicky nebezpečné hnutí. Na jaře 1529 vydal edikt, v němž Wanga i jeho ideje odsoudil a zbavil ho čestných titulů. V prosinci 1529 pak byl Wang pohřben v Chung-si (洪溪; dnes v obvoduKche-čchiaoprefekturyŠao-sing), asi 50 km od centra okresu Jü-jao, za účasti tisíce členů rodiny, přátel a žáků.
Roku 1567 po smrti Ťia-ťinga nastoupil na trůn císař Lung-čching. Jeho vláda rehabilitovala úředníky odsouzené za minulého režimu, včetně Wang Jang-minga. Dostalo se mu oficiálního uznání jeho úspěchů v administrativě i při potlačování povstání a jako čestnou poctu obdrželposmrtné jménoWen-čcheng a titulmarkýzeze Sin-ťien (新建侯).Roku 1584 se Wang Jang-mingovi dostalo výjimečné cti, když byla tabulka s jeho jménem umístěna vKonfuciově chrámuv Čchü-fu.V celém mingském období byli takto vyznamenáni pouze čtyři konfuciáni, roku 1571Süe Süan(1389–1464),a roku 1584 společně s Wangem také o generaci staršíChu Ťü-ženaČchen Sien-čang.
Svou filozofii postavil kolem pojmusin(心, srdce/mysl).Roku 1503 zažil osvícení a uviděl jednotu myslisinaprincipu/podstatyli, přičemž mysl považoval za z podstaty dobrou,a schránku principu.Navázal na učení o mysli sungského neokonfuciánceLu Siang-šana; vymezoval se proti tehdejší ortodoxii následující učeníČu Siho. Zájem o pojem srdce/mysl sice projevovali konfuciánští filozofové už od počátku mingské doby, ale u Wang Jang-minga tento trend vyvrcholil.Oproti Ču Simu se méně soustředil na pojem principuli,životní sílyčchianejvyššího počátkutchaj-ťi, vše viděl jako obsažené v mysli.
Ču Si učil, že svatosti či moudrosti lze dosáhnout „rozšířením (morálního) poznání“ prostřednictvím„zkoumání věcí“ (ke-wu), studiem.Zkoumání věcí Ču Si definoval jako snahu o získání znalostí o vnějším světě.Považoval principli, vlastní každé věci, za prvotní, přičemž mysl se měla pokoušet ho najít.Wang viděl problém v tom, že ne každý měl čas a prostředky pro studium, což měl za rozporné sMenciovouvírou v to, že každý má šanci na dosažení moudrosti. Problém vyřešil tím, že zdůraznil přítomnost principuliv mysli/srdci člověka a definoval poznání především jako poznání morální, poznání dobra v srdci.Tím se zaměřil na vnitřní učení a sebezdokonalování, učil, že člověku stačí uvědomit si dobro svého srdce/mysli,a očistit ji od nánosů sobectví a touhy. Změnil význam termínuke-wu, „zkoumání věcí“ na „učinit úmysly správnými“, „napravit věci v mysli“, prostřednictvím jejího očištění.Své pravé – dobré – já podle Wanga poznává člověk skrze meditaci a tím je očišťuje je od sobeckých tužeb; meditace však neslouží k úniku před světem.
V debatě o prvotnosti poznání před jednáním zastával stanovisko o jejich jednotě.Jednání bylo pro Wanga aktivitou souladnou s poznaným dobrem, to jest člověk se mohl učit moudrosti nejen studiem, ale prostě morálním jednáním, „poznání je počátek jednání a jednání je završením poznání“.Morální poznání, poznání přirozenosti, ztotožnil s morálním jednáním; jednání je pak prohlubováním poznání sebe sama.
Učil, že člověk nepotřebuje zkoumat věci a hledat v nich princip, protože princip je již obsažen v mysli/srdci člověka, mysl v sobě mávrozené poznání (liang-č’)dobra, které si jen potřebuje uvědomit a rozšířit na všechny věci.Vrozené poznání je původní substancí mysli, která dává znalost k rozlišení dobrého a špatného. Její rozšíření a rozvoj je stálým úsilím o očištění mysli od sobectví; jednáním v souladu s vrozeným poznáním dobra se toto poznání prohlubuje a člověk postupuje k mudrctví. Mudrc je pak opravdová osobnost, upřímná k sobě, žijící s souladu se sebou i celým světem.Wang tak Ču Siovu tezi „rozšíření poznání spočívá ve zkoumání věcí (ke-wu)“ obrací na „napravení věcí v mysli (ke-wu) spočívá v rozšíření (vrozeného) poznání“.
Své učení shrnul ve čtyřech zásadách:
Wang Jang-ming byl kritizován kvůli neshodě s ortodoxnímčusiánstvím. Kritiku vyvolalo zejména jeho revidované vydáníVelkého učení(Ta-süe) pod názvemTa-süe ku-pen pchang-ču(Stará verze Velkého učení s komentáři). Ču Si totiž klasické texty poupravil s odůvodněním, že „opravuje chyby“, ale Wang vrátil Ču Siho změny, čímž posunul důraz textu, takže podporoval jeho myšlenky. Druhou spornou publikací bylaČu-c’ wan-nien ting-lun, v níž se pokusil prokázat, že Ču Si koncem života reinterpretoval své učení ve směru, který zastával Wang. Byl kritizován za manipulaci a zkreslování Ču Siho citátů, aby podpořil své teze.
Wang Jang-ming je, společně s Lu Siang-šanem, spoluzakladatelem a předním představitelem takzvanéškoly Lu-Wang, neboli školy mysli, vedleškoly Čcheng-Ču, neboli školy principu, jednoho ze dvou základních směrů neokonfuciánského myšlení.Měl mnoho žáků a následovníků, kteří založili řadu filozofických škol a směrů. Nejpřesněji Wangovy myšlenky interpretovalaťiangjouská škola, jejímž vůdčími postavami byliLuo Chung-sien,Cou Šou-i,Ou-jang TeaNie Pao. Nejradikálnější bylatchajčouská škola(Wang Ken,Che Sin-jina jiní).K dalším předním stoupencům Wang Jang-minga patřiliČchien Te-chung,Wang Ťi,Chuang Wana Wang Jang-mingův oblíbenecSü Aj.ProstřednictvímŤiao Chungana něj navazovali čchingští empirici. Wang Jang-mingův obrat k soustředění na vlastní mysl vedl k popularizaci a rozšíření individualismu až excentrismu, jiní jeho žáci se soustředili na meditaci. Diskuze mezi žáky a následovníky Wang Jang-minga se soustředily na otázky vztahu prvotní podstatypen-tchia morálního úsilíkung-fu, o vztahu individuální přirozenostisinga srdce/myslisins dobremšana zleme, o způsobech vyjevování a uvědomění si vrozené (dobré) podstaty člověka.V těchto diskuzích vznikly tři základní směry:
První směr, který se často otevřeně hlásil kčchanovémubuddhismu ataoismu, bývá označován jako „dávající přednost činu“, naturalistický, existencialistický, případně za „levicový“. Jeho vymezení jako „levicového“ se vztahuje k rovnostářsko-populistickému charakteru jeho ideologie a demokratickým aspiracím části jeho představitelů, kteří měli sklon k utopickému reformismu (Che Sin-jin, Li Č’). Zastánci této myšlenkové školy se domnívali, že každý jedinec je už dokonalý, připravený k okamžitému osvícení a potřebuje pouze svobodně a aktivně vyjevit svou vrozenou dobrou přirozenost v běžném životě. Vrozenou duchovní podstatu člověka ztotožňovali s nebytímwua prázdnotouxu, které tvořily nerozlučnou jednotu s každodenním morálním úsilím. Wang Ťi odvodil z věty o absenci dobra a zla na úrovni podstaty mysli obsažené ve čtyřech zásadách Wang Jang-minga absenci dobra a zla na úrovni věcí/činů aLuo Žu-fanga Li Č’ dospěli k vyzdvihování spontánně se projevujícího, intuitivně moudrého „dětského srdce“. Tento směr založili Wang Ťi a Wang Ken, dalšími předními zastánci byliČao Čen-ťi,Čou Žu-tengaLi Č’, největšího rozvoje dosáhl v tchajčouské škole.
Zastánci opačného směru striktně oddělovali vrozenou dobrou přirozenost a morální úsilí a věřili, že k odhalení své přirozenosti se člověk musí postupně dopracovat prostřednictvím sebezpytování při meditaci, sezení v klidu. Nepovažovali uvědomění si své dobré přirozenosti za jednorázový akt, ale za na meditaci založený proces, vedoucí k vnitřnímu osvícení. Tato škola je obvykle klasifikována jako „preferující klid“,kvietistická, „pravicová“. Jejími zakladateli byli Nie Pao a Luo Chung-sien, po nich následovaliLiou Wen-min,Wan Ting-jenaWang Š’-chuaj.
Třetí směr tvořili zastánci ortodoxního Wang Jang-mingova učení, kteří rovněž zřetelně oddělovali vrozené poznání dobra v srdci a morální úsilí, ale hájili jejich soulad ve snaze vyhnout se dvěma extrémům sbíhajícím se v individualismu: extravagantnímu sebevyjádření levého křídla a do sebe zahleděnému absentérství křídla pravého. Prosazovali tradiční postupy osobního sebezdokonalování, zejména návrat k sobě samému prostřednictvím služby lidem. Čchien Te-chung vyvodil z Wang Jang-mingových čtyř zásad o přítomnosti dobra a zla na úrovni věcí/činů, vědění a záměrů jejich přítomnost také na úrovni podstaty srdce/mysli. U zrodu tohoto směru stáli Sü Aj a Čchien Te-chung, a také Cou Šou-i a Ou-jang Te.
Wang je mnoha komentátory považován za největšího čínského filozofa od Ču Siho do 20. století.Nicméně byl také viněn z rozšíření destruktivního individualismu. Raně čchingský filozofKu Jen-wuviděl v jeho učení jednu z příčin rozkladu mingského státu. Zodpovědnost za úpadek státu mu přičítali i pozdně mingští stoupencihnutí Tung-lin.V Číně se v čchingském období (od 17. století) neokonfuciánské myšlení posunulo ke kritickému textovému studiu, empirickému poznání a praktičnosti. Z těchto pozic čchingští učenci kritizovali sungské a mingské myslitele školy principu i školy mysli za vedení „prázdných řečí“. Wang Jang-mingovi a jeho následovníkům vytýkali, že povzbuzovali lidi, aby své subjektivní názory považovali za hlas neomylného morálního smyslu, interpretovali starověké konfuciánské klasiky pomocí koncepcí inspirovaných buddhismem a ignorovali etickou hodnotu obyčejných fyzických tužeb.
Wangovou filozofií se inspirovali kritici školy Čcheng-Ču nejen v Číně, ale i v okolních zemích. V Koreji založil školu založenou na Wangově učeníČong Če-tu(1649–1736).Názory Wang Jang-mingovy, jehož učení po více než dvě století vystupovalo proti neokonfuciánskému dogmatismuČu Sihov Koreji, ovlivnily některé korejské buditele počátku XX. století (napříkladPak Ung-sik).V Japonsku z Wangova učení vycházela školaójómeigaku, která byla jednou ze tří hlavních neokonfuciánských japonských školtokugavského období. Jejími čelnými reprezentanty byliTódžu Nakae(1608–1648) aBanzan Kumazawa(1619–1691).Koncem tokugavské éry Wangovy ideje inspirovaly reformní hnutí a reformátoryobdobí Meidži, jako byliŠóin JošidaaTakamori Saigó.
Koncem čchingské doby Wangovo myšlení ovlivnilo stoupence hnutísto dní reforem,Kchang Jou-weje,Tchan S’-tchungaa další.Nový konfucianismusrozvíjející se v Číně od počátku 20. století, který adaptuje konfuciánské myšlení na podmínky moderní doby, přejímá mnohé z neokonfuciánských konceptů, zvláště názor, že lidé sdílejí společnou podstatu tvořenou univerzálním principem. Mnoho stoupenců Nového konfuciánství souhlasí s míněnímMou Cung-sana(1909–1995), že Wang Jang-ming dosáhl hlubšího a přesnějšího porozumění podstatě konfucianismu než Ču Si.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuВан Янминna ruské Wikipedii.