Albánie

Albánie(albánskyShqipërineboShqipëria), plným názvemAlbánská republika(albánskyRepublika e Shqipërisë) je stát vJihovýchodní Evropě. Leží naBalkáněna pobřežíJaderskéhoaJónskéhomoře a na pevnině sousedí sČernou Horouna severozápadě, sKosovemna severovýchodě, seSeverní Makedoniína východě aŘeckemna jihu. Albánská krajina zahrnuje jak členité pohoříProkletije, pohoříKorab, Skanderbeg,PindosaKanali, tak úrodné nížinné roviny táhnoucí se od pobřeží Jaderského a Jónského moře. Albánie má rozlohu 28 748 kma žije zde 2,8 milionu obyvatel, hlavním anejvětším městemzemě jeTirana, následujíDrač(Durrës),Vlora,ElbasanaSkadar.
Ve starověku osídliliIlyrovéseverní a centrální oblasti Albánie, zatímcoEpirotéžili na jihu. Na pobřeží bylo založeno několik významnýchřeckých kolonií. Ve 2. století př. n. l. byl region připojen kŘímské republicea po rozděleníŘímské říšese stal součástíByzantské říše. První známéalbánskéautonomní knížectví –Arbešské knížectví– vzniklo ve 12. století.Albánské království,Albánské knížectvíaBenátská Albánievznikly mezi 13. a 15. stoletím v různých částech země spolu s dalšími albánskými knížectvími a politickými celky. Koncem 15. století se Albánie stala součástíOsmanské říše, a to až do roku 1912, kdy vyhlásil nezávislost moderní albánský stát. V roce 1939 byloAlbánské královstvínapadenoItáliía stalo seVelkou Albánií, která se během druhé světové válkystala protektorátemnacistického Německa.Po válce vzniklaAlbánská socialistická lidová republika, která trvala až dorevolucí v roce 1991, které skončily pádem komunismu v Albánii a nakonec vznikem současné Albánské republiky.
Albánie jeunitárníparlamentní republika. Patří mezirozvojové země, vindexu lidského rozvojeje na 67. místě na světě, jejíekonomice s vyšším středním příjmemdominujesektor služeb, následovaný zpracovatelským průmyslem.Po pádu komunismu v roce 1990 prošla Albánie procesem přechodu od centralizovaného plánování ktržnímu hospodářství.Svým občanům poskytujesociální zabezpečení, všeobecný systém zdravotní péče a bezplatné základní a střední vzdělání.Albánie je členemOrganizace spojených národů,Světové banky,Severoatlantické aliance,Světové obchodní organizace,Rady Evropy,Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě,Organizace islámské spolupráceaUNESCO. Od roku 2014 je oficiálním kandidátem na členství vEvropské unii. Je jedním ze zakládajících členůEnergetického společenství pro jihovýchodní Evropu,Organizace pro černomořskou hospodářskou spolupráciaUnie pro Středomoří.
Historický původ názvu „Albánie“ lze vysledovat až dostředověké latiny, přičemž se předpokládá, že jeho základ je spojen s ilyrským kmenem Albánců. Tato souvislost získává další podporu v díle starořeckého geografaKlaudia Ptolemaiaz 2. století n. l., kde zahrnul sídllo Albanopolis ležící severovýchodně odDrače.Přítomnost středověkého osídlení s názvemAlbanonnebo Arbanon naznačuje možnost historické kontinuity. Přesný vztah mezi těmito historickými zmínkami a otázka, zda Albanopolis bylo synonymem pro Albanon, však zůstává předmětem vědeckých debat.
Byzantský historikMichael Attaleiatesve svém historickém popisu z 11. století uvádí nejstarší nezpochybnitelnou zmínku o Albáncích, když se zmiňuje o tom, že se v roce 1079 zúčastnili povstání protiKonstantinopoli.Kromě toho označil Arbanity za poddané pod vládou vévody zDyrrachia.Ve středověku se Albánie označovala jakoArbërineboArbëni, její obyvatelé se označovali jakoArbëreshëneboArbëneshë.Albánci používají při označování svého národa výrazyShqipërineboShqipëria, což jsou označení, jejichž historický původ sahá až do 14. století,avšak teprve na přelomu 17. a 18. století tyto výrazy postupně mezi Albánci vytlačilyArbëriaaArbëreshë,tyto dva výrazy jsou obecně vykládány jako symboly „Dětí orlů“ a „Země orlů“.
Důkazy opaleoliticképopulacineandrtálcůna území Albánie byly objeveny na jihu země vXarrë(v krajiVlora) a v jejím středu, nedalekoTirany, v pohoříDajti.Mezi objevené předměty v jeskyni poblíž Xarrë patří nástroje zpazourkuajaspisu, zatímco v Dajti šlo o kostěné a kamenné nástroje podobné těm zaurignacienské kultury. Ve střední a jižní Albánii bylo nalezeno také mnoho artefaktů zdoby železnéabronzové, poblížmohylovýchpohřebišť.
Archeologové došli k závěru, že tyto oblasti byly osídleny od poloviny třetího tisíciletí před naším letopočtemindoevropskýmilidmi, kteří mluviliprotořeckýmjazykem. Část této historické populace se později kolem roku 1600 př. n. l. přestěhovala doMykén, kde založilamykénskou civilizaci.Dalším starořecky mluvícím kmenem byliChaonianéna jihu dnešní Albánie, ti vybudovali městoFoiniké(dnešníFiniq). Jejich území se později stalo součástíEpiru, důležitého antického království, jež ovlivňovalo istarořeckédějiny.
Dalším z příchozích kmenů byliThrákové, kteří se usadili zejména na západě země. Důležitou skupinou kmenů pro albánskou etnogenezi pak byliIlyrové, kteří se na albánském území začali objevovat kolem roku 2000 př. n. l.. Byli to lidé mluvícíindoevropským jazykem. Ilyrský kmenAlbanoidal zemi její dnešní název.Ovšem jen pro svět, v Albánii samotné převládá označeníShqipëria, které bylo odvozeno od slovesa mluvit či "mluvit jasně, srozumitelně".Nejdůležitější ilyrský kmen, který ovládal většinu dnešní Albánie, se však nazývalArdiaei.K nejvýznamnějším ilyrským památkám v Albánii patří ruiny městaByllis.
Starověké antické zdroje často hovoří o oblasti dnešní Albánie jako oIlýrii.Je ovšem sporné, zda šlo skutečně o státní útvar, ilyrské kmeny se patrně nikdy zcela nesjednotily. Ilyrské území nakonec začali kolonizovat zhruba v7. století př. n. l.Řekové. Z této doby například pocházíButrint, město na jihu země.Dnes je památkouUNESCO.Další významnou řeckou osadou na území dnešní Albánie bylaApollonia, na jejíž akademii studoval i císařAugustus.Řekové v takových osadách vytvářely uzavřenouoligarchii(jak si povšiml iAristotelésve svéPolitice), která ovládala většinové a původní ilyrské obyvatelstvo (v případě Apollonie to byl ilyrský kmenTaulantů). Další z řeckých kolonií bylEpidamnos(Římany nazývaný Dyrrachium, dnesDrač).Thúkydidésvnitřní spory v Epidamnu označil za příčinupeloponéské války.
Řekové Ilyry silně ovlivnili, nikdy je však zcela neovládli. Zejména Ardiaeiové, s hlavním městem veSkadaru, si udržovali nezávislost a jejich králAgrona jeho manželkaTeuta, jež vládla po jeho smrti, vytvořili silný stát, který se nadechoval k mohutné expanzi. Ta však narazila na mocŘíma, který vyhlásil království Ardiaeiů roku 229 př. n. l. válku, pod záminkou, že podporujepirátství.Tím začaly tzv.ilyrské války. Skončily roku 167 př. n. l., kdy Římané porazili a uvěznili posledního nezávislého ardiaeiského králeGentia.Tím byl dokončen římský zábor ilyrského, tedy dnešního albánského území.
Římská říšeumožnila na území dnešní Albánie rozvoj a potlačila meziklanové spory. Vzniklypřístavy, mnohépevnosti,akvaduktyasilniceVia Egnatia.Římané dnešní albánské území zahrnuli do několika provincií:Ilyrica,Dalmácie,Makedonie,MoesieiEpiru. V pozdějších dobách to pak bylyHorní Moesiea v roce 284 pak provinciePraevalitana, jejímž hlavním městem byla Scodra (dnešníSkadar).
Na konci4. stoletíse do země rozšířilokřesťanství. Po rozdělení Římské říše Albánie spadala podVýchodořímskou, neboli Byzantskou říši. Její součástí zůstala až do roku1204. Vymizení ilyrské etnické identity zůstává nevyjasněnou otázkou, patrně souvisí seslovanskýmiinvazemi do oblasti v 6. a 7. století. Právě ze 7. století pochází poslední písemná zmínka o Ilyrech.
Byzantinský vliv ohrožovaloBulharsko, a později další státy, hlavně zeseveruRaška,ZetaaBenátská republika. Z roku 1079 pochází první písemná zmínka o Albáncích, v díle byzantského kronikářeMichaela Attaleiatese.Velké křesťanské schizmarozštěpilo v 11. století i Albánii, sever se stal katolickým, jihpravoslavným.
Na přelomu 12. a 13. století vznikl první albánský státní útvar, bylo jímArbešské knížectví. Jeho prvním vládcem bylarchontProgon, střediskem městoKruja. Stát existoval 65 let, než se musel podrobitEpirskému despotátu.
Několik let po rozpadu Arbašského knížectví uzavřel francouzský a sicilský králKarel z Anjou, v součinnosti spapežem, dohodu s albánskými vládci a slíbil, že bude chránit jejich starověké svobody. V roce 1272 tak založilAlbánské královstvía dobyl pro něj území na úkor Epirského despotátu. Následně bylo v zemi velmi šířenokatolictví, zejména díky Karlově sestřeniciHeleně z Anjou, za jejíž vlády bylo postaveno kolem 30 katolických kostelů a klášterů především v severní Albánii.
Ve 14. až 15. století držela pás albánského pobřežíBenátská republika(tzv.Benátská Albánie).
Do svéSrbské říšeúzemí nakrátko začlenilŠtěpán Dušan. Albáncům se pak podařilo založit řadu dalších, menších států, jako bylArtský despotát(1359–1416),Albánské knížectví(1328–1415),Kastriotské knížectví(1389–1444), Knížectví Muzaka (1280–1417, 1444-1450) neboDukagjinské knížectví(1387–1444).
Neustálé válčení způsobilo rozsáhlé migrace obyvatelstva, které utíkalo buď na jih země, nebo naApeninský poloostrov.
Ve 20. až 30. letech 15. století začali postupně zemi ovládatOsmané, v roce 1431 obsadili většinu Albánie. Tisíce Albánců následně uprchly do západní Evropy, zejména doKalábrie,Neapole,Ragusya naSicílii, jiní hledali ochranu v nepřístupných albánských horách. Proti Osmanům se postavilaLezhská ligavedenáGjergjem Kastriotim Skanderbegem, který dokázal na 20 let jejich vliv dočasně odstranit. Stal se tak legendou a klíčovou figurou, k níž se vztahuje moderní albánský nacionalismus.
Osmané v Albánii ale nakonec vládli dalších pět století. Vytlačilikřesťanstvído hor a zavedliislámi vlastní kulturu.Katolíci konvertovali ve většině v 17. století, pravoslavní v osmnáctém. Obchod pomohli rozhýbatŽidévyhnaní zeŠpanělska, jimž Osmané dovolili se v Albánii usadit – zejména městoVlorase stalo prosperujícím obchodním centrem.Dlouhodobě však osmanský systém znamenal úpadek – zatímco v 19. století docházelo v okolníEvropěk rozvoji, Albánie se stala zaostalou zemí s vysokým podílemnegramotnosti(téměř všechny ženy byly nevzdělané) a skoro žádným průmyslem.
Někteří Albánci v osmanském režimu dosáhli na mocenské pozice. To se týkalo například vlivnérodiny Köprülü, z níž pocházelo šestvelkovezírů, včetněKöprülüzade Fazıla AhmedaneboKary Mustafy Pašy.Albánský původ měl pravděpodobně i místokrál EgyptaMuhammad Alí Paša. Dva osmanštísultáni,Bájezíd II.aMehmed III., měli albánské matky.
Proti Osmanské nadvládě propukala různá povstání; mezi lety1756a1831získal na severu země moc rodBušatliů.Mezi lety1787a1822pak jih země ovládlAli paša janinský.Od 2. poloviny 19. století existovalo albánské národní obrozovací hnutí, někdy zvanéRilindjaneboRilindja Kombëtare.
Na přelomu 70. a 80. let téhož století vznikla první moderní nacionalistická organizacePrizrenská liga, která pod vedenímAbdyla Frashërihozačala požadovat autonomii země.Liga vyhlásila v roce 1881 povstání, které Osmani však potlačili a Frashëriho uvěznili.
V roce 1911 vypuklo albánské povstání s Gerčským memorandem jako programem. Albánie vyhlásila nezávislost28. listopadu1912bezprostředně poprvní balkánské válce.Vznikla tak tzv.Nezávislá Albánie, její deklaraci nezávislosti sepsal a vyhlásilIsmail Kemali. VLondýněbyla 29. července 1913 podepsánamírová smlouva, která Albánii stanovila definitivně jakoautonomní, suverénní a dědičné knížectví, jehož existence a neutralita byla garantována šesti velmocemi (Rakousko-Uhersko,Německo,Francie,Itálie,Spojené královstvíaRusko) a do zvolení knížete měla nejvyšší moc vykonávat Mezinárodní kontrolní komise. Mnoho etnických Albánců ovšem zůstalo za hranicemi nového státu, čímž bylo zaděláno na řadu problémů do budoucna.
Jako zájemci o albánský knížecí trůn se přihlásili např. italský markýz Giovanni Kastriota Skanderbeg d'Auletta, maďarský aristokrat baronFranz Nopcsanebo španělský šlechtic Don Juan de Alandro Kastrioti y Perez de Velasco, kteří odvozovali svůj původ od hrdinného Skanderbega, neměli však podporu velmocí a tak nepřicházeli v úvahu. Stejně dopadli i kandidáti z Albánie nebočernohorský králNikola, neuspěli však ani kandidáti velmocí, většinou katolíci. Volba nakonec padla naWilhelma WiedazNeuwieduv Porýní, jehož matkou byla nizozemská princezna a jeho vzdáleným příbuzným byl císařVilém II.Rozhodujícím faktorem bylo, že bylprotestanta tedy přijatelný pro všechny. Wied dorazil do Albánie7. března1914a za své sídelní město si vybral přístav Durrës (Drač).
Největším problémem první etapy nového státu se stali muslimští proosmanští monarchisté, zejména z venkovských oblastí, kteří zahájili povstání, jež bylo dosti úspěšné. Vzápětí vypuklaprvní světová válkaa členové Mezinárodní kontrolní komise jeden po druhém začali i s vojenskými jednotkami opouštět Albánii. Po definitivním odchodu těchto jednotek, nenacházeje jiné východisko, opustil i kníže Vilém Albánii s tím, že neabdikuje a že během jeho dočasné nepřítomnosti „se bude moci lid v klidu rozmyslet a najít pro sebe správnou cestu“. Nastal chaos a vzpoura místních Řeků na jihu země, na niž reagovala invazí Itálie.Vznikl takitalský protektorát. Od roku1916se Albánie stala rovněž jedním z bojišť války (v rámcisoluňské fronty), většinu území okupovala po dva rokyrakousko-uherská armáda.
Politický zmatek pokračoval i po skončení první světové války. V zemi chyběla jednotná vláda a Albánci měli důvodné obavy, že Itálie,JugoslávieaŘeckousilují o zničení nezávislosti Albánie.
Italské síly nadále kontrolovaly oblasti na severu, které okupovaly od roku 1914. Kontrolu nad severní Albánií se snažili převzít i Jugoslávci (viz téžMirditská republika), Řekové zase chtěli ovládnout jižní Albánii (tzv.Severní Epirus). V roce 1918 zdevastovala srbská armáda 150 vesnic v údolíDriny. Zasáhl americký prezidentWoodrow Wilson, který zdůraznil svou podporu nezávislosti Albánie uznáním oficiálního albánského zástupce veWashingtonua prosadil, aby 17. prosince 1920Společnost národůpřijala Albánii za řádného člena.V Britániilobbovalave prospěch Albánců známá "královna horalů"Edith Durhamová. Mezitím byla italská armáda vyhnána albánskými dobrovolnickými jednotkami.
V roce1920došlo i k významné změně;hlavní městobylo přesunuto zDračedoTirany, tehdy malého dvacetitisícového města.
V roce1924vypukla revoluce, která vyústila ve zrušenímonarchiea vytvořenírepubliky. Klíčovými postavami nového státu byliFan Stilian NoliaAhmet Zogu.Ten byl nejen premiérem v letech1922–1924a později prvním prezidentem Albánie (1925–1928), ale nakonec, po vznikukrálovstvív roce 1928, se stal i králem a v letech1928–1939vládl jako Zog I.
K jeho dosazení na trůn napomohlyjugoslávskésíly. Zog se však krátce po začátku své vlády obrátil kBělehraduzády a začal spolupracovat sMussolinim. Toto spojenectví (do nějž patřilo téžMaďarskoaBulharsko), které bylo zaměřené právě proti Jugoslávii, mu nakonec překazil vliv evropských mocností.
Pouze pět měsíců před začátkemdruhé světové války,7. dubna1939, AlbániiobsadilafašistickáItálie(druhý italský protektorát) a titul albánského krále obdržel od italské vlády králViktor Emanuel III.V říjnu 1940 sloužila Albánie jako základna pro neúspěšnouitalskou invazi do Řecka. Regiony Kosovo a Kamerie byly připojené k Albánii, proto Albánci podporovali Mussoliniho a tolerovali zapojení do loutkového království Viktora Emanuela. Odmítli však podílet se naholokaustuŽidů. V Albánii nebyl během války zabit ani jediný Žid a Albánie se stala jedinou evropskou zemí, kde žilo po válce více Židů než před ní.Na pronásledování Židů v Makedonii se nicméně podílela albánská21. horská divize SS „Skanderbeg“. Spáchala též řadu válečných zločinů na Srbech.
V září 1943 zemi okupovalonacistické Německo. K moci se tak dostalo extrémně nacionalistické hnutíBalli Kombëtar, za italské vlády nelegální. Jeho programem bylo uchováníVelké Albánie, tedy Albánie v hranicích po připojení Kosova a dalších území. Tím vznikl program novodobého albánského nacionalismu, který není zcela deaktualizován ani dnes a ovlivňuje dosud balkánské dění.Balli Kombëtar nakonec ale nejvíc bojovala s vnitřním nepřítelem, stále sílícími komunistickýmipartyzány.
Komunistické protifašistické partyzánské hnutí porazilo nacionalisty v průběhu roku 1944. 29. listopadu 1944 pak osvobodilo zemi i od Němců, za cenu zhruba 28 000 padlých. V jeho čele stálEnver Hodža, ten mezi lidmi získal ohromnou oblibu a stal se velkou autoritou.Okamžitě po skončení bojů získala jehoAlbánská strana práce(PPSH) moc a začala provádět komunistické reformy a represe – jen v letech 1944 až 1948 bylo popraveno deset tisíc lidí a sto tisíc dalších uvězněno (při počtu obyvatel 1,1 milionu).
Mezi lety1945a1990měla Albánie jeden z nejtvrdšíchkomunistických režimůvEvropěa ocitla se v mezinárodní izolaci. Nejprve přerušila kontakty se západem, zejména poincidentu v Korfském průlivuv roce 1946, který byl jedním z vůbec prvních incidentůstudené války.
Poté se rozkmotřila s Jugoslávií (mj. kvůli sporům oKosovo) a roku 1961 i seSovětským svazema dalšími zeměmivýchodního bloku.Orientovala se pak zejména naČínu, ale i s ní se v 70. letech Hodža rozešel ve zlém.Roku1968vystoupila Albánie na protest protiokupaci ČeskoslovenskazVaršavské smlouvy.
Paranoidní diktátor Hodža rozesel po krajině betonové bunkry, jejich počet se odhaduje na půl až tři čtvrtě milionu.Ke známým obětem komunistického režimu v Albánii patříKoči Dzodze,Beqir Ballukunebo vědkyněSabiha Kasimatiová. Přesný počet obětí komunistického režimu v Albánii není znám, tisíce lidí se ztratily beze stopy, pojmenováno bylo 5 577 zavražděných. Asi 48 tisíc lidí bylo uvězněno z politických důvodů v koncentračních táborech, včetně asi 10 tisíc žen a dětí.Odhaduje se, že komunistický režim nese vinu za smrt asi 25 tisíc Albánců.Všudypřítomnosti tajné policieSigurimise připisuje to, že v Albánii nikdy nevzniklo silnédisidentskéhnutí.
Praktikování jakéhokoli náboženství bylo přísně zakázáno, za šíření náboženství hrozilo tři až deset let vězení. Došlo k uzavření všech 2169 kostelů a mešit, zákazu obřadů i náboženských symbolů. Mnoho památek bylo zničeno. Albánie se tak stala první (a jedinou) oficiálně ateistickou zemí na světě.Hodža ji takovou vyhlásil slavnostně roku 1967 a v roce 1976 bylo i do ústavy zapsáno, že „stát neuznává žádné náboženství a provádí ateistickou propagandu, aby do lidu vložil vědecký materialistický pohled na svět".
K nečetným úspěchům Hodžova režimu patřilo odstranění negramotnosti,krevní mstya průlom v postavení žen.
V letech1990–1992byla ukončenakomunistickávláda a zřízena pluralitní demokracie.Opět bylo povoleno náboženství, tak dlouhou dobu krutě potlačované.První svobodné volbyse uskutečnily v březnu 1991. V nich ještě uspěli komunisté, avšak vdalších volbách roku 1992již triumfovalaDemokratická strana Albánie.
Ta se však při transformaci země dopustila některých chyb, které nemají v celém postkomunistickém světě obdoby – především šlo o oficiální státní podporu tzv.pyramidových schémat, tedy podvodných investičních nástrojů. Přestože před nimiMezinárodní měnový fondprezidentaSali Berišuvaroval, ten pyramidové investiční firmy vytrvale obhajoval a vyzýval Albánce k investicím do nich. Mnozí prodali i své domy a dobytek, aby získali prostředky pro investice. Pyramidové hry se začaly hroutit na konci roku 1996. Mnoho ožebračených investorů se připojilo k původně pokojným protestům proti vládě a žádali své peníze zpět. V únoru 1997 propuklo nepřehledné násilí, když vládní síly (policie a republikánská garda) nejprve střílely do demonstrantů, načež v březnu z pouličních bojů prchly a nechaly své zbrojnice otevřené. Ty byly okamžitě vyrabovány protestujícími, různými spontánně vzniklými milicemi a také zločineckými gangy. Následný chaos a rozvrat, někdy zvanýalbánská občanská válka, stál život dva tisíce lidí.PřimělOSNv dubnu 1997 zahájit tzv.operaci Alba, v rámci níž do Albánie vstoupily mírové síly OSN vedené Itálií.Záminkou byla ochrana cizinců, kteří se neúspěšně snažili uprchnout ze země, hlavním cílem byla ale obnova základního řádu: restrukturalizace soudního systému a albánské policie.
Albánie tak musela s transformací začít znovu, přičemž oproti svým sousedům ztratila desetiletí a navíc vycházela z horšího základu. Korupce, špatná infrastruktura a organizovaný zločin tak zůstaly trvalými problémy. Navíc se zhoršily vztahy seSrbskem(Jugoslávií), zejména proto, že Albánie přímo podporovala organizaciUÇK, jež úspěšně dosáhla odtrženíKosovaod Jugoslávie. Na druhou stranu albánští politici dosáhli v mezinárodněpolitické oblasti jistých úspěchů, když se Albánie 1. dubna 2009 stala plnoprávným členemNATO. Dne 28. dubna 2009 rovněž požádala o vstup doEvropské uniea 24. června 2014 získala status kandidátské země. Klíčovou silou v zemi se od vyhraných voleb v roce 2013 stalaSocialistická stranavedenáEdi Ramou.V roce 2021 vyhrála volby již potřetí za sebou.Rama zahájil celou řadu demokratizačních a modernizačních reforem. Jeho velkým snem je také připojení Kosova k Albánii.
Albánská vlajka je tvořena červeným listem o poměru stran 5:7, na kterém je umístěndvouhlavý orelčerné barvy.
Albánský státní znak je tvořen černýmdvouhlavým orlemna červeném, zlatě orámovaném štítu. Nad orlem jeSkanderbegovapřilba ve zlaté barvě.
Albánská hymna je píseňHimni i Flamurit(českyHymna o vlajce), v albánské ústavě uvedená jakoRreth Flamurit të Përbashkuar(českydoslovaSpojeni kolem vlajky), podle prvního verše. Text hymny napsal básníkAleksander Stavre Drenova, hudbu složilrumunskýskladatelCiprian Porumbescu.
Albánie leží v západní částiBalkánskéhopoloostrova na pobřežíJaderskéhoaJónskéhomoře. Albánské pobřeží je dlouhé 362 km. Nachází se na něm iAlbánská riviéra, stále oblíbenější destinace evropských turistů. OditalskéhopoloostrovaSalentoji na západě odděluje 73 km širokýOtrantský průliv. Pozemní albánská hranice je dlouhá 720 km, z čehož 173 km tvoří na severu hranice sČernou Horou, 114 km sKosovem, 151 km na východě seSeverní Makedoniía 282 km na jihovýchodě sŘeckem. S rozlohou 28 748 km² je 12. nejmenším státem v Evropě a 2,7× menším než Česká republika.
Povrch Albánie je především hornatý. Hory tvoří 75 % území země. Horská pásma s nadmořskou výškou nad 1000 m n. m. zaujímají 28,5 % plochy Albánie. Průměrná nadmořská výška v zemi činí 708 metrů, což je dvojnásobek průměruEvropy. Značnou část vnitrozemí prostupují horstva albánsko-řecké soustavy jakou je pohoříKorab, kde také leží nejvyšší horaVelký Korab(je nejvyšší horou iSeverní Makedonie). Na severu zasahují horstvaDinárských hor. PohoříProkletijeje známo také jako Albánské Alpy. Na severních svazích Prokletije se nachází nejméně pětledovců, které vznikly pravděpodobně v doběholocénu.
Nejdelší řekou jeDrin. K dalším významným řekám patříDevolli,Vjosa,ShkumbinneboOsum. Téměř bez výjimky tečou albánské řeky z východu na západ. Řeky mají největší průtok vody v zimních měsících, kdy spadne na území Albánie nejvíce deště. V létě mají naopak velmi nízký průtok a mnohé vysychají. Na severu a východě leží hraniční jezeraSkadarské,OhridskéaPrespanské. Skadarské jezero je největší v jižní Evropě.Původně sladkovodníButrintské jezerobylo vanticespojeno sJónským mořemprůplavem, a je tudíž slané. K největším umělým nádržím patří přehradní nádržKoman.
Albánie má ve srovnání s dalšími zeměmi regionu (např. sChorvatskemneboŘeckem) velmi málo ostrovů. Většina z nich je malá a nepřesahuje rozlohu 1 km. Jedinými většími ostrovy jsouSazanaKunë. Žádný z ostrovů však není obydlený.
V Albánii se nachází 15národních parků, 5chráněných krajinných oblastí, 4přírodní rezervacea další chráněné oblasti.36 % území Albánie je zalesněno, 20 % lesů jsoulesy dubové.
Pobřeží má typickéstředomořskéklima s mírnými zimami a vlhkými léty. Průměrné teploty se zde pohybují od 7 °C v zimě po 24 °C v létě. V jižní části nížin se průměrné teploty pohybují mezi 5 °C až 30 °C. Část hor má také středomořské podnebí, neboť do nich pronikají vzdušné masy od obou moří. Ve vzdálenějších horách převládá vzdušné proudění zbalkánského poloostrovaa větry severního, případně severovýchodního směru. Mořské i kontinentální proudění vzduchu má za příčinu také vysokésrážkové úhrnynad výše položenou částí území Albánie. Nejvíce deště spadne ve středních polohách, 95 % všech srážek potom během zimních měsíců. V létě jsou srážky časté velmi málo. Roční úhrn srážek na pobřeží činí 1000-1500 mm a v horách se pohybuje okolo 2000 mm. Ve východní části země, při hranici se Severní Makedonií, to bývá i 760 mm.
Albánie, vzhledem k rozmanitosti krajiny, disponuje značnoubiologickou diverzitou. Hory poskytují útočiště dvěma nejohroženějším druhům v zemi,rysovi balkánskémuamedvědu hnědému. K dalším významným savcům patříkočka divoká,vlk obecný,liška obecnáašakal obecný. Z velkých ptačích dravců je tosup mrchožravýaorel skalní, který je i národním symbolem. Ústí řek, mokřady a jezera jsou domovinouplameňáka růžového,kormorána maléhoa extrémně vzácnéhopelikána kadeřavého. V pobřežních vodách jsou ke spatřenítuleň středomořský,kareta obecnánebokareta obrovská. Častým návštěvníkem pobřežních vod bývá idelfín skákavý.
V Albánii lze nalézt přibližně 3 500 různých druhů rostlin, především středomořského a eurasijského charakteru. Minimálně 300 místních rostlin se používá k přípravě léčiv.
Albánie jeunitární státaparlamentní republika. Její politický systém určuje ústava přijatá v roce 1998. Exekutivní moc má vláda a její předseda (Kryeministri). Předseda vlády je nejsilnější a nejvlivnější osobou v albánské politice. Formální hlavou státu jeprezident. Je volenýparlamentem(Kuvendineboli Shromážděním Albánské republiky),a to tajným hlasováním a bez rozpravy, většinou tří pětin všech členů parlamentu. Jeho funkční období trvá 5 let. Jeden kandidát může být zvolen maximálně na dvě po sobě jdoucí funkční období. Formálně je prezident též vrchním velitelem armády. Jmenuje předsedu vlády. Legislativní pravomoc má parlament, jehož 140 poslanců je voleno každé čtyři roky. Parlament jejednokomorový. Parlamentarismus má v Albánii silnou tradici, první parlament byl svolán již 2. března 1444, a to vLezhë, národním hrdinouSkanderbegem. Od roku 1991 je politický systémdemokratický, pluralitní a vícestranický. Limit pro vstup do parlamentu pro stranu jsou 3 procenta hlasů, pro koalici 5 procent. Právo volit má každý občan Albánie, který dosáhl věku 18 let. Soudní systém je nezávislý na výkonné a zákonodárné moci. Od roku 2022 je prezidentemBajram Begaj. Od roku 2015 je premiéremEdi Rama. Od roku 1991 vedly všechny vlády dvě strany, buď středolevá, proevropská,sociálnědemokratickástranaSocialistická strana Albánie(Partia Socialiste e Shqipërisë), nebo středopravá, liberálně-konzervativní a proevropskáDemokratická strana Albánie(Partia Demokratike e Shqipërisë).
Albánie se administrativně dělí do 12 krajů (albánsky:qark/qarku, někdy téžprefekturë/prefektura), 36 okresů (rrethe) a 351 obcí.
Albánie patřila k nejméně rozvinutým socialistickým zemím a ani v prvním svobodném desetiletí, v 90. letech 20. století, se ekonomice příliš nedařilo, teprve na jejich konci se HDP na obyvatele dostal na úroveň konce komunismu. Avšak od začátku 21. století Albánie prožívá zdaleka nejlepší ekonomickou éru své moderní historie. Růst je setrvalý a rychlejší než na západě Evropy. Albánie byla dokonce jednou ze tří zemí Evropy, jejíž ekonomika rostla i běhemcelosvětové recese, jež vypukla roku 2008. Albánská ekonomika rostla dokonce i během prvního covidového roku (2020), a to o 3,9 %. To bylo dokonce ještě více než rok předtím (3,7 %). Druhý covidový rok růst činil dokonce 8,6 %.Hrubý domácí produkt(HDP) vparitě kupní sílyna hlavu k roku 2022 činil 17 408 mezinárodních dolarů, tedy byl zhruba na úrovniBrazílie,Bosny a HercegovinyčiÁzerbájdžánu. PrůměrEvropské uniebyl ovšem 53 201 mezinárodních dolarů, což značí že výkonnost albánské ekonomiky je na 32,7 procenta průměru EU. Z hlediska celkového HDP v paritě kupní síly je albánská ekonomika 120 největší na světě (k roku 2022).
Albánská ekonomika je silně provázána s italskou. DoItáliemíří 45 procent veškerého albánského vývozu. S velkým odstupem je na druhém místěŠpanělsko(8,1 %). Zásadním vývozním artiklem jsou textilní a obuvnické výrobky. Na vývozu se také podílí nerostné bohatství, k němuž patříropa,měďa dalšíbarevné kovy. Itálie je rovněž největším dovozcem do Albánie, 28,2 % dovezeného zboží pochází zApeninského poloostrova, 11,9 % pak ze sousedníhoŘecka. Dovoz zboží je čtyřikrát vyšší než vývoz.
Albánská ekonomika je jižpostindustriální,službyvytváří 54,1 % HDP.Průmysl24,2 %,zemědělství21,7 %. Zemědělství ovšem stále zaměstnává 41% obyvatel. Albánie patří k malému množství Evropských zemí, kde výraznou složkou hospodářství jsou remitence, peníze posílané domů Albánci pracujícími v zahraničí, ty tvoří až 15 % HDP.Velkým problémem zůstávášedá ekonomika, která podle odhadů může činit až 40 procent ekonomického výkonu země.
Měnou jealbánský lek(100 leků = 0,71 EUR = 19,20 Kč, srpen 2016).
Jediným mezinárodním letištěm v Albánii jeLetiště Tirana, které bylo v roce2001bylo pojmenováno poMatce Tereze(Aeroporti Ndërkombëtar i Tiranës Nënë Tereza). Leží 11 kilometrů od Tirany. Je domovem albánského národního leteckého dopravce Air Albania. Letiště přepravilo v roce 2019 více než 3,3 milionu cestujících. Předcovidovoukrizí se hovořilo o stavbě dalších letišť, například veVloře.
Autostrada 1 (A1) je nejdelší dálnicí v zemi. V budoucnu propojí Drač u Jaderského moře přesPrištinuvKosovus Panevropským koridorem X vSrbsku.Autostrada 2 (A2) je součástí Jadransko-jónského koridoru a také Panevropského koridoru VIII a spojujeFiersVlorou.Autostrada 3(A3) je v současné době ve výstavbě a po svém dokončení spojí Tiranu aElbasans Panevropským koridorem VIII. Po dokončení všech tří koridorů bude mít Albánie 759 kilometrů dálnic spojujících ji se všemi sousedními zeměmi.
Drač je nejrušnějším a největším mořským přístavem v zemi, se značným objemem osobní dopravy, který činí přibližně 1,5 milionu přepravených osob ročně.
Železniční síť spravuje železniční společnostHekurudha Shqiptare, která byla značně podporována diktátorem Enverem Hodžou. Původně byla státní, v roce 2005 byla privatizována. Po pádu komunismu význam železnice v Albánii poklesl, v roce 2021 ale začala stavba důležité nové trati, která spojí Drač s Tiranou.
Turistický potenciál Albánie je perspektivní a bezesporu vysoký.Klimaje příjemné, albánské pobřežíJaderskéhoaJónského mořemá délku asi 420 km. Mezi nejvýznamnější turistická střediska patří okolíDrače(Jadran) a riviéra meziVlorouaSarandou(Jónské moře). Velký potenciál vykazují také horské oblasti Albánie, které nabízejí ohromné množství přírodních i kulturních památek a velkolepé scenérie horských masivů, jejichž výška běžně dosahuje 2000 m n. m. i více. Stejně jako ve zbytku země zde však je turistická infrastruktura stále nedostatečná a postupně je rozvíjena a doplňována. V roce 2015 byla vAlbánských Alpáchna severu země českým dobrovolnickým projektemAlbanian Challengepodle českého modelu značení vytvořena v té době nejrozsáhlejší síť turistických stezek v Albánii, která čítá více než 100 km tras. Propojuje tak známé turistické lokalityThethaValbonus obcíCurraj i Epërmapřehradou Koman. V letech 2017–2019 pak jiný český spolek Všechny tváře Albánie vytvořil síť značení turistických stezek v jihoalbánské oblasti Kurvelesh, která spojuje jihoalbánské pobřeží a hory ve vnitrozemí (Projekt Nivica).
V rámci rozvoje turistické infrastruktury obecně se staví nové ubytovací kapacity s požadovanou vybaveností (hotely,restaurace, pizzerie, kavárny a samoobsluhy). Albánie v posledních letech usiluje i o zlepšení kvality pláží, které jsou na některých místech stále v neudržovaném stavu, a také o vytvoření podmínek pro využívání volného časů turistů ve večerních hodinách.
Podle statistiky albánského Ministerstva turistiky v roce2004navštívilo zemi 375 000 zahraničních turistů.
Podle albánského Statistického ústavu (INSTAT) žilo v roce 2020 v Albánii 2 845 955 lidí.Což značí, že se Albánii podařilo zastavit populační pokles, který byl znatelný od pádu komunismu a zapříčiněný migrací ze země. V 90. letech opustilo zemi nejméně 900 000 lidí, přičemž asi 600 000 z nich se usadilo vŘecku.K poklesu přispívala i nízkáporodnost, 1,51 narozeného dítěte na ženu. Ta je jednou z nejnižších na světě a značně kontrastuje s porodností v jiných islámských zemích. Hustota zalidnění je 259 obyvatel na kilometr čtvereční. Průměrný věk dožití je 78,5 let (75,8 let u mužů a 81,4 let u žen). Populace země neustále rostla z 2,5 milionu v roce 1979 až do roku 1989, kdy dosáhla vrcholu na 3,3 milionu. Asi 53,4 % obyvatel země žije ve městech. Tři největší kraje podle počtu obyvatel tvoří polovinu celkového počtu obyvatel. Téměř 30 % celkové populace se nachází vokrese Tirana, následujeokres Fiers 11 % aokres Dračs 10 %. Tirana je jedním z největších měst na Balkánském poloostrově s počtem obyvatel asi 400 000 a 1 milion v metropolitní oblasti. Druhým největším městem v zemi podle počtu obyvatel je Drač s 113 000 obyvateli, následovaný Vlorou se 104 513 obyvateli.
Většinu obyvatelstva Albánie, asi 98,5% tvoříAlbánci.Přesný počet národnostních menšin v Albánii není zcela objasněn, protože albánská politika podle různých organizací nepřiznává pravdivá čísla, ale přikrášluje je ve prospěch Albánců, žádná menšina však proti výsledkům neprotestovala. Nejsilnější menšinu tvoříŘekovés asi 14 000 obyvateli, následujíArumuni, a zbytek tvoříČernohorci,Romové, Balkánští Romové a slovanštíMakedonci.
Mnoho etnických Albánců žije také v přilehlémKosovu(asi 1,8 milionu),Severní Makedonii(okolo 800 000),Černé Hoře(okolo 30 000),Srbsku(okolo 62 000) aŘecku, kde Albánci tvoří jednu z největších menšin (až 600 000 lidí).
Řekové žijí v jižní části Albánie už odstarověkua soustřeďují se v městechGjirokastër,Himara,Saranda,Vlora,Delvina. Řekové obývají i albánský ostrovKsamil, který se nachází u řeckého ostrovaKorfu.
Arumuniobývají jižní a střední Albánii. Největším střediskem Arumunů je však městoKorçë, které bylo známé svými podnikatelskými aktivitami již v osmanské době. Známým arumunským centrem je i městoVoskopojë, kde žili i řečtí podnikatelé. Dále žijí Arumuni ve městěDivjaka.
Slovanskéobyvatelstvo žije hlavně na hranici se Severní Makedonií uPrespanského jezera. Mnoho etnických Řeků se po pádu komunismu vystěhovalo do Řecka a emigrace pokračuje i dnes, kvůli ekonomickým důvodům. Kromě Řeků z Albánie emigrují do Řecka i mnozí Albánci.
Mezi skupiny žijící v Albánii patří Ghegové – žijí na severu země, do 20. století u nich přetrvávalo rodové zřízení a zvykové právo.Ghegské nářečíbylo dříve literárním jazykem. Dále Toskové – žijí jižně od řekySkhumbin,toskický dialektbyl v roce 1972 převzat jako základ spisovného jazyka.Albánštinajeizolovanýmindoevropským jazykem, který není blízce příbuzným s žádným živým evropským jazykem. Je iúředním jazykemzemě, ale na hranicích sŘeckemse lze domluvit iřecky. Albánci rozumí zpravidla velice dobřeitalsky, nejenom díky rozvětveným rodinným vazbám, nýbrž i díky činnosti místních médií (např. televize, rádio).
S albánskou komunitou se lze setkat v (jižní)Itáliia naSicílii, např. v městěPiana degli Albanesi. Jazyk této komunity obsahuje ale ještěarchaickéformy albánského jazyka.
Albánie jesekulárnía nábožensky rozmanitá země bezoficiálního náboženství. Ústava země zaručujesvobodu náboženského vyznání, víry asvědomí.Podle sčítání lidu z roku 2023 zde žilo 46 % (1 101 718)sunnitských muslimů, 8 % (201 530)římských katolíků, 7 % (173 645) vyznavačůpravoslaví, 5 % (115 644)muslimských bektašijů, 0,4 %(9 658)evangelikálů, 0,15 %(3 670) vyznavačů jiných náboženství, 14 % (332 155) věřících bez denominace, 3,5 % (85 311)ateistůa 16 % (378 782) neuvedlo žádnou odpověď.Albánie se nicméně řadí mezi nejméně nábožensky založené země na světě.Náboženství hraje důležitou roli v životě pouze u 39 % obyvatel země.V jiné zprávě se 56 % považuje za věřící, 30 % za nenáboženské a 9 % se definuje jako přesvědčení ateisté. V Boha věří 80 %.
Muslimští Albánci jsou rozptýleni po celé zemi. Pravoslavní a bektaši žijí převážně na jihu, zatímco katolíci hlavně na severu.V roce 2008 bylo v zemi 694 katolických kostelů a 425 pravoslavných kostelů, 568 mešit a 70 bektašských tekij.
V moderní době albánské republikánské, monarchistické a později komunistické režimy systematicky oddělovaly náboženství od úředních funkcí a kulturního života. Země nikdy neměla oficiální náboženství ani jako republika, ani jako království. Ve 20. století za monarchie bylo duchovenstvo všech vyznání oslabeno a nakonec během 50. a 60. let 20. století v rámci státní politiky vyhlazení veškerého organizovaného náboženství z území Albánie vymýceno.Komunistický režimpronásledoval a potlačoval náboženské obřady a instituce a náboženství zcela zakázal. Země byla poté oficiálně prohlášena za první ateistický stát na světě. Po pádu komunismu se však náboženská svoboda vrátila.
Islám přežil pronásledování z dob komunismu a v moderní době se v Albánii znovu objevil jako praktikované náboženství.Mezi menší křesťanské sekty v Albánii patří evangelikálové a několikprotestantských společenstvívčetněAdventistů sedmého dne,Církve Ježíše Krista svatých posledních dnůaSvědků Jehovových.Prvním zaznamenaným albánským protestantem byl Said Toptani, který cestoval po Evropě a v roce 1853 se vrátil do Tirany, kde kázal protestantismus. První evangeličtí protestanti se objevili v 19. století a v roce 1892 byla založena Evangelická aliance. V současné době má 160 členských sborů z různých protestantských denominací. Po masové emigraci do Izraele po pádu komunismu zůstalo v zemi pouze 200albánských Židů.
Albáncijsou známí svou bohatoumytologií, která má ještě pohanské, předkřesťanské kořeny a vykazuje jistou podobnost sřeckou mytologií. Kulturní rozdíly existují mezi severními a jižními Albánci. Severní Albánci mají kulturu podobnou ostatnímuBalkánu, zatímco ti jižní byli vystaveni silnému řeckému kulturnímu vlivu, což je vidět i na tradiční kultuře. Obě části však odrážejí i silný osmanský kulturní odkaz. Nejznámější albánskélegendyjsouGjergj Elez AliačiRozafa.
Tradiční lidovou hudbu lze rozdělit na severoalbánský a jihooalbánský styl. Hudba na severu Albánie je v typickém balkánském stylu, podobá se srbské národní hudbě. Lidová hudba z jižní Albánie se více podobářecké lidové hudbě, zejména té z krajeEpirus. Hlavními nástroji jsouklarinetahousle. Zpívají se polyfonní melodie, které mají původ ve starověkém Řecku. Albánský iso-polyfonní zpěv byl v roce 2008 zapsán na seznam nehmotného kulturního dědictví UNESCO.V albánské hudbě je patrný i italský vliv, zejména v té ze severu země. V tradičních tancích je také patrný silný řecký vliv. K tradičnímu albánskému mužskémukrojipatří suknicefustanella, kterou nosí i pevninštíŘekovéa jižní Albánci. Tradiční albánský kroj je podobný řeckému a jeho původ je také řecký.
Prvním albánským hudebním skladatelem bylJan Kukuzeli, který měl velký vliv na vývoj byzantské hudby, jako dirigent se prosadilSimon Gjoni, absolventAkademie múzických uměnív Praze. Mezi interprety vážné hudby vyniklysopranistkyInva Mula,Tefta Tashko-Koçová,Marie KrajaaErmonela Jaho. Vpop musicse prosadilyVaçe Zela,Nexhmije Pagarusha,Era IstrefineboBleona Qereti.
Nejslavnějším albánským spisovatelem jeIsmail Kadare, který získal světovou proslulost románemGenerál mrtvé armády(Gjenerali i ushtrisë së vdekur) z roku 1963 (později zfilmovaným sMarcellem Mastroiannimv hlavní roli).V roce 2005 vyhrálMezinárodní Man Bookerovu cenu, v roce 2009 získalCenu prince ašturského, roku 2015Cenu Jeruzaléma.Vzácný iluminovaný rukopis ze 6. stoletíCodex Beratinus, schraňovaný Albánským národním archivem, byl v roce 2005 zařazen do programuUNESCOPaměť světa.Albánskou kulturu silně ovlivnil latinsky píšící historikMarin Barleti, jehožHistoria de vita et gestis Scanderbegi(Příběh života a činů Skanderbegových) byla v 16. a 17. století základním zdrojem informací o dějinách Albánie pro celou Evropu a především měla zásadní dopad na albánské národní vědomí a zeSkanderbegaučinila národního hrdinu a symbol. Další souboj o Skanderbega pak svedl v 17. stoletíFrang Bardhi, který mj. musel hájit jeho albánský původ proti teoriím o tom, že byl SkanderbegSlovan. KnězGjon Buzukunapsal první knihu v albánštině. Za prvního albánského spisovatele bývá označovánPjetër Bogdani.Za první albánskou spisovatelkuMusine Kokalariová, již umlčel komunistický režim.Klíčovou postavou albánského národního obrození 19. století byl spisovatelNaim Frashëri, stejně jako jeho bratrSami Frašeri.Slavný eposHorská loutnasepsalGjergj Fishta.Kostandin KristoforidhipřeložilNový zákondo albánštiny. BáseňAleksandëra Stavre Drenovyse stala textemalbánské hymny. Představitelem socialistické poezie bylDritëro Agolli. K nejúspěšnějším současným autorům patříFatos Kongoli.
Mezi významné albánské kulturní osobnosti patří také malířIbrahim Kodra, albánský původ měl patrně i renesanční malířMarco Basaiti.Realistickoumalbu do Albánie uvádělKolë Idromeno, rovněž významný architekt.
Hereckou legendou Albánie jeTinka Kurti. V zahraničních produkcích se prosadila v posledních letech herečkaMasiela Lusha.
Na seznamSvětového dědictvíUNESCObyly zapsány zbytky antického městaButrint(1992), historická centra městBerataGjirokastër(2005) a kulturní památky kolemOchridského jezera(2019), což je položka, kterou Albánie sdílí seSeverní Makedonií, a na území Albánie k ní náleží například raně křesťanské památky v obci Lin (dnes součást městaPogradec).O zápis usilují i další památky, například antickýamfiteátr v Drači, ruiny antickéApollonienebopevnost Bashtovë. K dalším památkám patříhrad Krujë,pevnost Rozafa,klášter Ardenica,Olověná mešitaveSkadaruneboEdhem Beyova mešitav Tiraně.
V Albánii se užívá jiná gestikulace hlavou pro souhlas – místo v českých podmínkách tradičních jednoduchých vertikálních pohybů je zvykem hlavou opisovat tvar podobající se ležatému číslu 8. Dodnes se zde uplatňuje ústně předávané zvykové právo, tzv.Kanun di Lekë Dukagjinipříznačný pro tzv.tribalismus. Kanun má čtyři základní pilíře: loajalitu k rodině, čest osobní i rodinnou, pohostinnost a morálně správné chování.Mezi nejznámější pravidla kodexu patří nechvalně známákrevní msta, ale rovněž institutburneshinebo takévirgjineshi. Burnesha v českém překladu znamená přibližně „panna z přísahy“, tedy žena, která z vůle své či častěji z vůle rodiny přijímá doživotně mužskou roli. Složí přísahu, že prožije život vcelibátua v mužské roli (oblečení, povinnosti, práva) – že se vzdá všeho ženského.Krevní msta, která se nazývágjakmarrja, se v některých oblastech Albánie stále vyskytuje.Odhaduje se, že v roce 2014 segjakmarrjatýkala přibližně 3000 albánských rodin.
Albánská kuchyně má středomořský charakter. Vyznačuje se používáním středomořských bylin, jakými jeoregano,máta,bazalka,rozmarýna další, ale také chilli papriček a česneku, to vše při vaření a úpravě masa i ryb. Zelenina se používá v téměř každém jídle.
Zásadním jídlemAlbáncůjeoběd, který se obvykle skládá zgjellë(guláš),hlavní chodz masa, pomalu vařeného s různými druhy zeleniny. K tomusalátz čerstvézeleniny, jako jsourajčata,okurky, zelenépaprikyaolivy. Salát je ochucensolí,olivovým olejem,octemnebo citronovou šťávou.
Ve vysokohorských oblastech je častým pokrmem uzené maso s nakládanou zeleninou. Zvířecí orgány jsou také v kuchyni používány; střeva a hlavy, kromě jiného, jsou považovány za lahůdku. Mléčné výrobky jsou nedílnou součástí kuchyně, obvykle doprovázeny všudypřítomným chlebem a alkoholickými nápoji, jako je např. Raki. Mořské plody jsou běžné v pobřežních městech, jakoDrač,Vlora,SkadaraSaranda.
Jedním z nejpopulárnějších sportů v Albánii jevzpírání. Albánští vzpěrači získali na evropském šampionátu celkem 18 medailí, z nichž dvě byly zlaté, 7 stříbrných a 9 bronzových. Zlato získal v roce 2014Erkand Qerimaja roku 2018Briken Calja.
Nejúspěšnějším albánským atletem všech dob je běžkyně na 3000 metrůLuiza Gega, která vMnichově roku 2022získala titul evropského šampióna, vůbec první pro Albánii.Má též stříbro zmistrovství Evropy 2016.Již na dvou olympijských hrách byla vlajkonoškou albánské výpravy, roku 2016 i v roce 2021.Izmir Smajlajje halovým mistrem Evropy ve skoku dalekém z roku 2017.
StřelkyněElizabeta Karabolli,Ermira DinguaLindita Kodrajsou mistryněmi Evropy.Matvei Petrov, Rus reprezentující od roku 2018 Albánii, pro ni v roce 2020 získal titul mistra Evropy v disciplíně kůň našíř.Zajímavostí je, že Petrov žije a trénuje vPraze, jako člen klubu SK Hradčany.
Albánská fotbalová reprezentacese v roce 2016 poprvé ve své historii probojovala namistrovství Evropy.Dosáhla zde i svého prvního vítězství (nadRumunskem1-0). Podruhé se na evropský šampionát podívá v roce 2024.
Ženský volejbalový oddíl Dinama Tirana dvakrát vybojoval třetí příčku vLize mistryň CEV(1979/80, 1989/90), nejprestižnější klubové soutěži Evropy. Ženská volejbalová reprezentace vyhrála v roce 1987 volejbalový turnajStředomořských her. Na stejných hrál braly zlato i albánské basketbalistky.
Albánie aČeskoslovenská republikanavázaly diplomatické styky v červenci 1922.Některá další významná data:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAlbaniana anglické Wikipedii.