Důlní neštěstí Copiapó 2010

Důlní neštěstí Copiapó 2010bylo důlní neštěstí, k němuž došlo5. srpna2010, kdy se zhroutil zlatoměděný důl San José vregionu Atacamavestejnojmenné pouštivChilea uvěznil hluboko v podzemí celkem 33horníků, kteří v zasypaném dole vydrželi69–70 dní.
Důl San José se nachází 30 kilometrů severozápadně odCopiapóna severuChile. Horníci byli uvězněni přibližně 700 metrů hluboko a asi 5 km od vchodu do dolu. Již dříve měl důl problémy s nestabilitou, která vedla k několika nehodám, a dokonce k jednomu úmrtí.
Evakuace prvního horníka, Florencio Avalose, byla zahájena dne12. října2010ve 23:55 místního času (02:55 UTC). Na povrch se v záchranné kapsli dostal o 16 minut později, dne 13. října 2010 v 00:11 místního času (03:11 UTC). Ve 21:55 (CLDT)13. října2010byl zachráněn poslední z horníků. Téměř všichni horníci byli v dobrém zdravotním stavu a u všech se očekává plné zotavení. Dva horníci trpísilikózou, z nich jeden má navíczápal plic. Jiní horníci zase měli zubní infekce a problémy s rohovkou, přičemž dva ze zachráněných horníků prodělali okamžitouoperaciv celkovéanesteziis vážnýmabscesemkořenezubu.
Chilemá dlouhou tradici v dolování, které se rozvíjelo v průběhu20. stoletía udělalo ze země předního producentamědi. Od roku2000v Chile ročně zemřelo při důlních neštěstích v průměru 34 horníků (nejvíce – 43 – zemřelo v roce 2008).
Důl vlastní společnostEmpresa Minera San Esteban, která má velmi špatnou pověst co se týče bezpečnosti a v počtu důlních neštěstí vůbec. V letech2004až2010bylo společnosti uděleno celkem 42 pokut za porušení bezpečnostních předpisů. Důl byl zavřen po nehodě v roce2007. Pozůstalí zemřelých horníků žalovali vedení společnosti, ale v roce2008byldůlznovu otevřen, přestože jeho provozuschopnost byla stále v rámci šetření.
Chilští horníci nebo pracovníci v dolech naměďmají nejvyšší hornicképlatyvJižní Americe. Neštěstí ve velkých dolech jsou velmi vzácná a bezpečností normy vysoké, např. ve společnostiCodelco, kterou vlastní stát, nebo další nadnárodní společnosti. Nicméně menší doly, jako je právě ten v San José, mají obecně nižší bezpečnostnínormy.
Ke kolapsu došlo dne5. srpna2010ve 14:00 (místního času), dle údajů majitele těžební společnosti Empresa Minera San Esteban. Záchranné úsilí začalo6. srpnapod dohledem chilského ministra práce a sociálních věcí a náměstka chilského hornictví. Úřad ministerstva národní nouze ohlásil jména uvězněných 33 horníků, včetně vysloužilého chilského fotbalisty Franklina Lobos Ramíreze. Až na čtvrtého zachráněného Carlose Mamaniho, který je Bolivijec, byli horníci i záchranáři chilské národnosti.
Při pádu se v oblasti dolu pohybovaly dvě skupiny horníků. Jedna z nich byla blíže vchodu a po zavalení se dostala bez incidentů na povrch. Druhá skupina s počtem 33 horníků však zůstala uvězněna hluboko vdole. Během kolapsu se navíc vytvořiloblakprachu, který dočasně oslepil několik horníků.
Horníci se snažili vymanit z pasti útěkem přesvětrací šachtu, ale chyběly zde bezpečnostní žebříky a hřídel se později stala nepoužitelnou kvůli stálým geologickým pohybům v dole. Společnosti bylo před incidentem přímo nařízeno instalovat bezpečnostní žebříky, aby mohl být obnoven provoz v dole, bohužel se tak nestalo.
Luis Urzua, vedoucí směny horníků, zvážil obtížnost situace a usoudil, že jakákolivzáchranná operacebude velmi složitá, jestli vůbec možná. Všechny horníky shromáždil do bezpečné místnosti (útočiště) a začal organizovatplánpro zajištění zdrojů pro dlouhodobější přežití svých mužů.
Záchranáři se pokusili obejít zasypaný hlavní vchod pomocí alternativních cest, ale každácestabyla zablokovaná skálou nebo stálým pohybemhornin. Dalšísesuvnastal7. srpna, kdy záchranáři použili těžkou techniku k proražení sesuvu, aby se mohli dostat do větracíšachty. Proto se rozhodli, z hrozby dalších sesuvů při pokračování ražení pomocí těžké techniky, přestat v ražení těchto tras.
Odpovědnost za havárii a hledání ztracených horníků převzalprezidentSebastián Piñera, poté co se situace zhoršovala a narůstaly obavy hluboce soucitného obyvatelstvaChile. Už tak se na současnouvládusnášela ostrá kritika za vládní řešení bezpečnosti přizemětřeseníchatsunami.
Za použití rotačních kladiv (příklepové vrtačky), jež byla schopna vrtat zhruba 15 cm široké vrty, byl vyvrtánvrtdo pravděpodobného místa výskytu uvězněných horníků, na místě však nebyly zjištěny žádné stopy života.
22. srpnav 7:15 (místního času) dosáhla dalšísondanarampuv hloubce 688 m pod zemí, asi 20 m od místa, kde se měli horníci nacházet. Horníci, již byli pro tento okamžik vycvičeni, si připravili předepsané poznámky, které by pomocí vrtáku odeslali zpět na povrch.Dopisya psaní přilepili lepicí páskou právě na vrták. Když záchranáři vytáhli vrták v 15:17 (místního času), byli překvapeni, že horníci přežili déle, než kdokoliv předpokládal. Na kusu papíru bylo napsáno: „Estamos bien en el refugio los 33.“ (česky: „Jsme v pořádku v úkrytu, všech 33.“).
O pár hodin později seslali záchranáři do vrtukamery, aby navázali kontakt s horníky a pořídili první obrázky horníků z pasti v dole San José. Každý z horníků zhubl asi8–9 kg. Jediné, co mohli za 48 hodin sníst, byly dvě malé lžičkytuňáka, doušekmléka,sušenkua soustobroskve.Voduzískávali např. zchladičůvozidel. K dispozici měli přístřešek o velikosti 50 m² a asi 2 km chodeb, po kterých se dalo pohybovat.
K horníkům vedly dvě trubice, přičemž byly zprvu používány pro doručování dodávekjídlaaléků.23. srpnabyl z jedné z trubic navázán hlasový kontakt s horníky. Horníci ohlásili hned několik zdravotních problémů, ovšem dle hlavního lékaře záchrannéoperaceměli podstatně menší zdravotní potíže, než se po 18 dnech uvěznění v 700 metrové hloubce, při vysokých teplotách a vlhkosti v dole čekalo. Materiál byl zasílán v 1,5 m dlouhé, modré kapsli, které se říkalo "holubice" (Palomas), přičemž cesta dolů k horníkům trvala hodiny.
Horníkům byly poskytnuty:
(Dodávka tuhé stravy začala o několik dní později)
Záchranáři z obavy o duševní zdraví horníků váhali s informováním o začátkuevakuacehorníků z Dolu San José a to hlavně proto, že první plány odhadovaly evakuaci na několik měsíců, až někdy v obdobíVánoc. Horníci by tedy přišli o několik důležitých svátků, např. 200. chilské výročí, zásadnífotbalovézápasy a samozřejmě osobní výročí.
Pro zachování duševníhozdraví, se rozhodli horníci rozdělit do tří základních skupin. První skupina se starala oPalomas(komunikace s povrchem, zásobování), druhá skupina se ujala bezpečnosti v dole (zabránit dalšímu pádu horniny) a třetí skupina se starala o zdravotní a duševní stav všech uvězněných horníků. Horníkům byly dopraveny i lampy, které simulovaly rozdíl mezi dnem a nocí. Psychologové se shodli, že musí být u horníků nezbytně nastolen pocit optimismu amotivace. Rozdělení do tří skupin bylo podle psychologů rozhodujícím řešením pro jejich velmi dobré duševnízdraví.
HorníkYonni Barriosv důsledku toho, že prodělal dříve odbornoulékařskoupřípravu, byl pověřen hlídat a starat se o zdraví všech horníků.Barrios očkoval většinu horníků protitetanuazáškrtu. U mnoha horníků se projevily těžké problémy s kůží, kvůli vysokým teplotám a neustálevlhkosti. Horníci si museli stále sušitoblečenía rohože, na kterých spali.24. záříobdrželi zdravotní potřeby jako dlahy, zdravotnické balíčky,lékárničkya školící videoprvní pomoci.
Ministr zdravotnictvíJaime Mañalichuvedl, že situace se velmi podobá té, kterou zažívajíkosmonauticelé měsíce vevesmírnéstanici.31. srpnaposlaloUSAdoChilespeciální tým zNASAsložený ze dvou lékařů, inženýra apsychologa.