Tučňák chocholatý

Tučňák chocholatý(Eudyptes sclateriBuller, 1888) je středně velký zástupce čeleditučnákovitých.
Tučňák chocholatý byl popsán ornitologemWalterem Bullerem, a to v roce 1888 o stejném vědeckém zařazení. Společně stučňákem snárskýmatučňákem novozélandskýmtvořísuperdruh.
NaFalklandských ostrovechbyla zpozorována nevelká populace tučňáka chocholatého, jež mohla následněhybridovatspoddruhemtučňáka skalního(Eudyptes chrysocome chrysocome).
Dříve nosil tučňák chocholatý druhové jménoatratus, ale z důvodu časté záměny sE.robustus(tučňák snárský), byl přejmenován na počestzoologa, jmenujícího sePhilip Lutley Sclater, a tak jeho latinský název zníEudyptes sclateri. Rodové jménoEudyptes,je pak odvozeno zřeckýchslovευ(eu) – „dobrý“, aδύτης(dyptes) – „potápěč“.
Obývá antarktické ostrovy jižně odNového Zélandu, převážněsouostroví Bountyaostrovy Protinožců(v malých skupinách se objevují i naostrově CampbellaAucklandových ostrovech, nebo výjimečně na Novém Zélandu –ve 40. letech 20. stoletíbyl spatřen napoloostrově Otago).
V mimohnízdním období se může nacházet až vPatagonii(Argentině),Austrálii, naFalklandských ostrovechnebo dokonce vAntarktidě.
Dospělý tučňák chocholatý dosahuje výšky 50 až 70 cm a jeho hmotnost se liší v závislosti naročním období. Pokud nehladoví, může dosáhnout váhy až 7 kg. V doběrozmnožovánínebovýměny peřípak jeho váha klesá pod 4 kg.
Mláďata jsou od dospělých snadno rozeznatelná. Zprvu mají šedé až čokoládově hnědé peří, a následně celkově nedefinovaný vzor a nevýrazné chocholky. Rovněž zobák mají menší a užší (nedostatečně vyvinutý). Do zcela dospělého vzezření se vybarví až při pobytu na otevřeném moři, tedy po osamostatnění a odchodu z kolonie.
Tučňák chocholatý se může dožít asi 20 let, ale neexistují spolehlivé záznamy. V zajetí se zpravidla dožije vyššího věku, nežli v přírodě.
Živí sekorýšinebo malýmichobotnicemia z hlediska dostupnosti se nepochybuje o tom, že nepohrdne anirybami. Loví v menších hloubkách v blízkosti vodní hladiny.
Více než polovinu života tráví na moři, kde cestují za potravou. Vzdalují se tak od hnízdiště i několik tisíc kilometrů. Hnízdí se velkých a hustých koloniích, čítající tisíce párů. Kolonie se vyskytují převážně na tvrdém skalnatém terénu, bez četné půdy nebo vegetace. Jsou tomonogamníptácia dvojice partnerů spolu může hnízdit až šest sezón.
Hnízdí asi nejčastěji od záři zhruba do února.
Na hnízdiště připlouvají první samci, kteří jeden až dva týdny budou hájit svá hnízdní teritoria a vyčkávat příchod svých loňských nebo budoucích družek. Jejich hnízda připomínají kruhovitý útvar, ohraničený zpravidla kamínky nebo větvičkami. Protože jsou hnízda v těsném sousedství, bývá jejich chování často agresivní. Jsou tak obdařeni silnějším a tlustším zobákem, který je jejich zbraní.
V době přítomnosti samic, samci svá teritoriální chování otupí a věnují pozornost výhradně jim. Snaží se být nepřehlédnutelní a začínají vydávat hluboké hrdelní tóny. U toho udržují vzpřímenou polohu s nataženou hlavou, s níž kývají ze strany na stranu. Takto vyhledávají své loňské družky nebo vábí nové nezadané samice. Po dohledání se u společného hnízda oddávají pozdravům, což je charakterizováno společným ukláněním, vytrubováním či třením se tělem nebo hlavou.
Po spáření snese samice obvykle dvě vejce. Jedno takové vejce váží zhruba 97 až 148 gramů, a podobně jako u jiných druhů roduEudyptesbývá v pořadí druhé vejce větší než první. Prvé, menší vejce nebývá oplodněno, nebo je často během hnízdění odstraněno z hnízda. Možné vysvětlení je, že první vajíčko slouží k upoutání pozornosti dravců. V sezení na vejcích se samec se samicí střídají a inkubační doba trvá 35 až 36 dnů. V úvodu sezení pospolu zůstávají kvůli bezpečnosti, ale nakonec se odloučí.
Vylíhlá mláďata jsou slepá. Mají prachové peří, šedohnědé barvy na zádech a bíle na břiše. Jakmile jsou mláďata příliš velká, aby se vešla mezi nohy rodičů, utvoří s ostatními takzvané školky, kde jsou v houfu chráněni před dotírajícími dravými ptáky. Tak umožní rodičům lovit společně a síly tak podělit. Mláďata Jsou krmeni až do stáří tří měsíců. Dospělý šat se u mláďat objeví až mnohem později, kdy už kolonii spolu s rodiči opustí. Především jejich chocholy nejsou pestře nažloutlé ale mají tmavší odstín. Dají se tak rozpoznat během celého chovu. Funkce takového peří je však již dokonalá. Pohlavní zralosti dosáhnou mladí samci ve čtyřech a samice ve třech letech. Zahnízdit se mohou pokusit dříve, ale v podstatě pak jen nanečisto trénují a získávají cenné zkušenosti.
Vzhledem k skutečnosti, že tučňáci chocholatí hnízdí především na ostrovech, nemají dospělý na souši prakticky žádné predátory. Jedině vejce a mláďata bývají ohroženyracky,buřňákynebochaluhami. Na moři se však musí vyvarovattuleňůnebo třebalachtanů.
V současnosti (k roku2017) je odhadem na 130 000 až 150 000 dospělých jedinců tučňáků chocholatých, ale populace není stabilní a má klesající trend. Největší populace se pravidelně nachází nasouostroví Bountyaostrovech Protinožců.
V minulosti zejména počátkem minulého století byl největším nepřítelem tučňáků člověk, který je lovil ve velkém zejména pro tuk. Jen za jedinou sezónu bylo uloveno na 150 tisíc ptáků. Jistý podíl na úbytku mohou mít i nadměrné rybolovy. Za stálý pokles populace mohou však mořské faktory, které ovlivňují přísun potravy, jakým jeLa Niñavyskytující se uNového ZélanduaAustrálie.