Dějiny Spojených států amerických

DějinySpojených států americkýchpočínají příchodem prvních obyvatel z Asie přesBeringiinejméně 10 000 let před naším letopočtem. Některé archeologické objevy nasvědčují možnosti, že na Coloradské plošině žila neznámá lidská kultura už v době před asi 37 000 lety.
První lidské populace se postupně rozčlenily na stovky kmenů a komunit a osídlili celé severoamerické území. Po prvních průzkumných cestách Evropanů v 15. a 16. století sem v 17. století začali přijíždět evropští, především angličtí, kolonisté. Kromě Angličanů naseverovýchoděsem přicházeli Španělé, budující malé osady naFloriděajihozápadě, dále Francouzi, kteří se usazovali podélřeky Mississippia na pobřežíMexického zálivua v menších počtech i Nizozemci a Švédové. Do sedmdesátých let 18. století žilo vetřinácti britských koloniíchdva a půl milionu lidí. Po skončenífrancouzsko-indiánské válkyv šedesátých letech 18. století britská vláda uložila řadu nových daní. Odpor vůči těmto daním, zejménaBostonské pití čaje(1773), vedl anglický parlament k vyhlášení trestních zákonů, které měly ukončit samosprávu kolonií. AmeričtíPatrioti(jak se sami nazývali) se naproti tomu přiklonili k politické ideologii zvanérepublikánství, která zdůrazňovala občanskou povinnost, ctnost a vyhraňovala se vůči korupci, luxusu a aristokracii.
Ozbrojený konflikt začal roku1775, kdy Patrioti začali pořádat masová shromáždění a vypudili ze všech kolonií královské úředníky. Roku1776vyhlásilDruhý kontinentální kongresnový nezávislý útvar, Spojené státy americké. S pomocí rozsáhlé finanční a vojenské pomoci Francie a pod vedením generálaGeorge Washingtonazvítězili američtí Patrioti veválce za nezávislost.Pařížská smlouva z roku 1783přisoudila novému státu území na východ od řeky Mississippi, s výjimkou Floridy aKanady. Centrální vláda zřízenáčlánky Konfederacevšak nedokázala zajistit stabilitu, protože nedisponovala pravomocí vybírat daně a neměla žádného výkonného představitele. Roku 1787 Kongres svolalÚstavní konventveFiladelfii. Ten vytvořilnovou ústavu, ratifikovanou v roce 1789. Roku 1791 ji doplnilaListina práv, zaručující občanům nezcizitelná práva. Vznikla silná ústřední vláda s Washingtonem jakoprvním prezidentemaAlexandrem Hamiltonem, jeho hlavním politickým a finančním poradcem. Třetí prezidentThomas Jeffersonzakoupil od FrancieLouisianské teritorium, čímž se velikost Spojených států zdvojnásobila.Druhá a poslední válka s Britániíproběhla v letech 1812–1815.
Pod vlivem přesvědčení o  „zjevném předurčení“ (Manifest Destiny) se federální území začalo rozšiřovat na západ, kPacifiku. Území Spojených států bylo vždy rozsáhlé, naproti tomu počet obyvatel byl zpočátku poměrně malý, pouze 4 miliony v roce 1790. Populace však rychle rostla, v roce 1810 dosáhla 7,2 milionu, v roce 1860 32 milionů, v roce 1900 76 milionů, 132 milionů v roce 1940 a 321 milionů v roce 2015. Hospodářský růst z hlediska celkovéhoHDPbyl ještě rychlejší. Ovšem ve srovnání s evropskými mocnostmi zůstávala vojenská síla Spojených států relativně omezená, a to prakticky až do počátkudruhé světové války. Teritoriální expanzi motivovalo úsilí o získání levné půdy pro svobodné farmáře a otrokáře a zakládala se na dobývání či odkupu území od zde žijících indiánských kmenů. Stále kontroverznější šířeníotrokářstvízačalo vyvolávat politické a ústavní rozepře, které se řešily různými kompromisy. Otroctví bylo do roku 1804 zrušeno ve všech státech severně odMasonovy-Dixonovy linie, aleJihpokračoval v profitování z práce černých otroků, především kvůli vysoce ziskovému vývozubavlnydo Evropy. Roku 1860 byl zvolen prezidentem republikánAbraham Lincoln, který svou kampaň postavil na tématu omezení šíření otrokářství a jeho postupné likvidaci.
Sedm jižních států, závislých na produkci bavlny, se čtyři měsíce před Lincolnovou inaugurací odtrhlo a později založilokonfederaci, která však nedosáhla diplomatického uznání od žádného státu. Útokem Konfederace napevnost Sumterzačala dlouhá a vyčerpávajícíamerická občanská válka(1861–1865). Bojovalo se z velké části na území Jihu a ohromné materiální a lidské zdroje Severu se ukázaly v opotřebovávací válce jako rozhodující. Výsledkem konfliktu bylo obnovení Unie, zbídačení Jihu a zrušení otroctví. V následnééře rekonstrukce(1863–1877) byla zákonná a hlasovací práva rozšířena na osvobozené otroky. Federální vláda získala mnohem větší moc a díky čtrnáctému dodatku Ústavy v roce 1868 obdržela výslovnou povinnost chránit individuální práva. Když však v 70. letech 19. století bílídemokratéznovu získali moc na jihu, často díky zastrašování černých voličů polovojenskými skupinami, došlo tam k přijetí tzv. „zákonů Jima Crowa“, zachovávajících nadřazenost bílého obyvatelstva a přijetí ustanovení, zbavujících volebního práva většinučernochůa mnohochudých bělochů. Tato situace pokračovala po celá desetiletí až do vznikuhnutí občanských právv šedesátých letech 20. století a přijetí federální legislativy k prosazování ústavních práv.
Na přelomu 20. století se Spojené státy staly přední světovou průmyslovou velmocí díky prudkému rozvoji podnikání naseverovýchoděastředozápaděa příchodu milionů přistěhovaleckých dělníků a zemědělců z Evropy. Za pomoci práce čínských přistěhovalců byla dokončena celostátní železniční síť, rozsáhlé těžební a průmyslové podniky industrializovaly severovýchod a středozápad. Masová nespokojenost s korupcí, neefektivností a tradicionalistickou politikou dala vzniknoutprogresivnímu hnutí, které během 90. let 19. století až 20. let 20. století iniciovalo mnoho sociálních a politických reforem. Příkladem jsou 16. a 17. dodatek Ústavy z roku 1913, které stanovily první národnídaň z příjmůa přímou volbu amerických senátorů doKongresu.Devatenáctý dodatekz roku 1920 zaručilvolební právo žen. Běhemprvní světové válkybyly Spojené státy zpočátku neutrální, v roce 1917 však vyhlásily válku Německu a přispěly k vítězstvíDohodyv následujícím roce.
Éra prosperity 20. let skončilakrachem na newyorské burzev říjnu 1929 a následným nástupemcelosvětové hospodářské krizetrvající celé další desetiletí. Demokratický prezidentFranklin D. Rooseveltukončil období republikánské dominance vBílém doměa realizoval svoje programy zvané „Nový úděl“ pro pomoc, obnovu a reformu. Nový úděl, který definoval moderní americkýliberalismus, zahrnoval pomoc pro nezaměstnané, podpory pro zemědělce, systémsociálního zabezpečeníaminimální mzdu. Pojaponském útoku na Pearl Harborv prosinci 1941 vstoupily Spojené státy do druhé světové války po bok Británie, Sovětského svazu, Číny a dalších spojeneckých národů. USA financovaly spojenecké vojenské úsilí a pomohly porazit nacistické Německo na evropském bojišti. Válečné úsilí vyvrcholiloužitím nově vynalezených jaderných zbraní na japonská města, což přispělo k porážce císařského Japonska.
Spojené státy aSovětský svazvyšly z druhé světové války jako vzájemně soupeřícísupervelmoci. Běhemstudené válkyse USA a SSSR nepřímo konfrontovaly vzávodech ve zbrojení,vesmírném závodě, různýchzástupných válkácha propagandistických kampaních. Americká zahraniční politika byla během studené války založena na podpořeZápadní Evropya Japonska spolu spolitikou zadržování, která měla bránit šířeníkomunismu. To byl i hlavní důvod vstupu Spojených států doválek v Korejiave Vietnamu. V šedesátých letech, z velké části díky sílehnutí za občanská práva, byla přijata další vlna sociálních reforem prosazováním ústavních práv volby a svobody pohybu pro Afroameričany a jiné rasové menšiny. Studená válka skončila srozpadem Sovětského svazuv roce 1991 a Spojené státy zůstaly jedinou světovou supervelmocí.
Po studené válce se Spojené státy zaměřily na mezinárodní konflikty naBlízkém východěv reakci naválku v Zálivuna počátku 90. let. Počátek 21. století poznamenalyútoky Al-Kajdy z 11. září 2001, které následovaly války vedené USAv IrákuaAfghánistánu. V roce 2008 postihla Spojené státy nejhorší hospodářská krize od dob Velké krize 30. let, po níž následuje období pomalejšího tempa růstu ekonomiky v průběhu 10. let 21. století.
Není s určitostí známo, jak nebo kdydomorodí Američanépoprvé osídlili americké kontinenty a území dnešních Spojených států. Podle převažující teorie lidé migrovali zEurasiepřesBeringii, pozemní most, který během doby ledové spojovalSibiřs dnešníAljaškou, a poté se rozšířili na jih do všech oblastí Ameriky a pravděpodobně dorazili až k hranicímAntarktického poloostrova.Tato migrace snad začala již před 30 000 letya pokračovala až do doby před zhruba 10 000 lety, kdy pozemní most zaplavilo stoupání mořské hladiny, způsobené ukončením poslední doby ledové.Tito raní obyvatelé, nazývanípaleoindiáni, se brzy rozčlenili do mnoha stovek kulturně odlišných národů a kmenů.
Předkolumbovská éra zahrnuje všechna podrobnější dělení historie a prehistorie Ameriky před významnější přítomností Evropanů na amerických kontinentech, počínaje obdobím původního osídlování v období mladého paleolitu až k evropské kolonizaci v raném novověku. Zatímco z technického hlediska se vztahuje na období před plavbamiKryštofa Kolumbav letech 1492–1504, v praxi tento termín obvykle zahrnuje historii amerických domorodých kultur až do jejich podmanění nebo významného ovlivnění Evropany, i když se to stalo po desetiletích nebo dokonce staletích po prvním Kolumbově přistání.
Kulturydomorodých Američanů(amerických indiánů) mladší doby kamenné se obvykle necharakterizují jako „neolitické“ (na rozdíl od kultur v Eurasii, Africe a jinde) ale člení se do pěti fází, a pouze do tří v případě Severní Ameriky:
Severní Ameriku obsadily početné paleoindiánské kultury. Některé se rozkládaly kolemVelkých planinaVelkých jezer, na území moderních Spojených států amerických a Kanady, stejně jako na přilehlých oblastech na západě a jihozápadě. Podleorálních dějinmnohé domorodé národy Ameriky žijí na tomto kontinentu od svého vzniku, který je popsán širokou škálou tradičníchpříběhů o stvoření. Jiné kmeny mají příběhy, které popisují migraci dlouhou zemí a přes velkou řeku, která je považována zařeku Mississippi.Genetická a lingvistická data spojují původní obyvatelstvo tohoto kontinentu s pravěkými obyvateli severovýchodní Asie. Archeologické a lingvistické údaje umožnily vědcům objevení některých migrací v rámci kontinentu.
Adenská kultura: byla to domorodá americká kultura, která existovala v době od 1000 př. n. l. až 200 př. n. l., v období známém jako rané období Woodland. Adenská kultura zahrnuje pravděpodobně větší počet příbuzných indiánských společenství, které sdílely pohřební komplex a ceremoniální systém.
Kultura Coles Creek: tato kultura se rozvíjela v údolí dolního toku Mississippi, časově se řadí mezi poslední fázi období Woodland a následné období kultury Plaquemine, jejímž je předchůdcem. Období je charakterizováno vzrůstajícím užíváním plochých náspů jako základů pod obydlí, uspořádaných kolem centrálních náměstí, složitějšími politickými institucemi a strategií obživy, která byla stále zakotvena v pěstování původních zdomácnělých plodin a lovu namísto nepůvodní kukuřice, která převládla v následném období mississippské kultury Plaquemine. Kulturu původně definoval podle jedinečné výzdoby šamotové keramiky archeolog James A. Ford během svých průzkumů na archeologickém nalezišti Mazique.
Hohokamská kultura: byla to kultura soustředěná kolem amerického jihozápadu.Lidé rané kultury Hohokam založili řadu malých osad podél středního toku řekyGila. Pěstovali kukuřici, tykve a fazole. Komunity se nacházely v blízkosti kvalitní orné půdy, přičemž v ranějších dobách této kultury bylo běžnésuché zemědělství.Charakteristickým znakem této kultury je hrnčířská technikapaddle-and-anvil. Klasické období kultury zaznamenalo vzestup architektury a keramiky. Budovy na vyvýšených zemních mohylách byly seskupeny do dvorců, obehnaných zdí. Ploché mohyly byly stavěny podél toku řeky, stejně jako zavlažovací kanály, což naznačuje, že tyto lokality byly správními centry, které rozdělovaly vodu a koordinovaly práce na kanálech. Začala vznikat polychromovaná keramika a pohřbívání do země nahradilo dřívější spalování mrtvých. Obchodovalo se s mušlemi a jiným exotickým zbožím. Sociální a klimatické faktory vedly k úpadku a opuštění území po roce 1400 n. l.
Kultura Starých Pueblanů(Anasaziové): tato kultura pokrývala současný americký regiončtyř rohů, zahrnující jižní Utah, severní Arizonu, severozápadní Nové Mexiko a jihozápadní Colorado.Předpokládá se, že kultura Pueblanů se alespoň z části vyvinula z Osharské tradice, která se zase vyvinula z kultury Picosa. Žili v obydlích různých typů, mezi něž patřily malé rodinné zemnice, větší klanové stavby, velká puebla („vesnice“) a domy ve skalních převisech. Pueblané vytvořili komplexní síť osídlení, která se táhla přesKoloradskou plošinua spojovala stovky komunit a populačních center. Kultura je pravděpodobně nejlépe známá díky kamenným a zemním obydlím postaveným ve stěnách skalních převisů, zvláště během období Pueblo II a Pueblo III.
Mississippská kultura: rozšířila se v údolích řekOhioaMississippi, její stavby se vyskytovaly po celém jihovýchodě. Vytvořila největší zemní díla v Severní Americe severně od Mexika, nejvýznamnějším z nich vCahokia, na přítoku řeky Mississippi v dnešním státě Illinois.
Kultura Irokézů: Irokézská liga národů nebo též „Lidé z dlouhého domu“ se sídlem v dnešní severní a západní části státu New York měla přibližně od poloviny 15. století podobu konfederace. Podle některých názorů tato kultura přispěla k formování politické podoby pozdějších Spojených států, tato myšlenka však není obecně akceptována,vzhledem k tomu že se Irokézský systém podobný federaci odlišoval od silných, centralizovaných evropských monarchií.
Během válek Irokézové donutili několik kmenů k odchodu na západ, na území, která se stala jejich tradičními zeměmi západně od řeky Mississippi. Kmeny pocházející z údolí řeky Ohio a které se přestěhovaly na západ, zahrnovaly lid Osage, Kaw, Ponca a Omaha. Do poloviny 17. století se znovu usadili ve svých historických zemích na území dnešního Kansasu, Nebrasky, Arkansasu a Oklahomy. Kmen Osage bojoval s domorodci jazykaCaddo, do poloviny 18. století je vytlačil a ovládl své nové historické území.
Historie domorodých obyvatel naHavajizačíná osídlenímPolynésanymezi 1. a 10. stoletím n. l. Oblast okolo roku 1200 n. l. objevilitahitštíprůzkumníci, kteří se zde také začali usazovat. Tím začal vzestup havajské civilizace, která byla izolována od zbytku světa dalších 500 let až do příchodu Britů. Evropané zastoupení britským objevitelem kapitánemJamesem Cookemdorazili na Havajské ostrovy v roce 1778. Během pěti let kontaktu evropská vojenská technologie pomohlaKamehamehovi I.podrobit si většinu obyvatelstva a poprvé v historii sjednotit ostrovy založenímHavajského království.
Po období průzkumu sponzorovaného významnými evropskými státy bylo první úspěšné osídlení založeno Angličany v roce 1607 ve Virginii (Jamestown). Evropané do nové země přivedli koně, dobytek a prasata, odtud naopak přivezli do Evropy kukuřici, brambory, tabák, fazole, tykve a krůty. Mnozí průzkumníci a raní osadníci Ameriky zemřeli po nákaze novými chorobami. Mnohem drastičtější účinky však měly kolonisty zavlečené eurasijské choroby, předevšímspalničkyaneštovice, nadomorodé Američany, protože ti vůči nim postrádali imunitu. Následkem byly rozsáhlé epidemie a hromadná vymírání domorodců, obvykle ještě před počátkem rozsáhlejšího evropského osidlování. Jejich společenství byla touto mírou úmrtí zdevastována a jejich jádra zanikla.
Španělští průzkumníci byli prvními evropskými zástupci v Americe. Dorazili s druhou expedicíKryštofa Kolumba, která 19. listopadu 1493 dosáhlaPortorika. Další Španělé v roce 1513 dorazili naFloridu.Španělské expedice rychle postoupily až doAppalačských hor, křece Mississippi, doGrand Canyonua naVelké planiny. V roce 1540 podniklHernando de Sotorozsáhlý průzkum jihovýchodu.
Téhož roku 1540Francisco Vásquez de Coronadouskutečnil průzkumnou cestu z Arizony do centrálního Kansasu.Malé španělské osady se postupem času staly důležitými městy, jakoSan Antoniov Texasu,Albuquerquev Novém Mexiku,Tucsonv Arizoně neboLos AngelesaSan Franciscov Kalifornii.
Nové Nizozemíbyla nizozemská kolonie založená v 17. století s jádrem na místě dnešníhoNew York Citya v údolí řekyHudson. Nizozemci obchodovali s kožešinami s indiány na severu. Kolonie sloužila jako překážka expanzi britských osadníků zNové Anglie. Přestože nizozemští osadníci bylikalvinistéa zaváděli v Americe Reformovanou církev, tolerovali i jiná náboženství a kultury.
Nizozemské kolonie v roce 1664 zabrala Británie, přesto zanechaly trvalý vliv na americký kulturní a politický život. Mezi významné Američany nizozemského původu patřili napříkladMartin Van Buren,Theodore RooseveltneboFranklin Delano Roosevelt.
Nová Franciebyla oblastSeverní Amerikykolonizovaná Francií v letech 1534–1763. MimoQuébecaAkádiižilo jen málo trvalých osadníků, ale Francouzi navázali rozsáhlé obchodní vztahy s americkými indiány v oblastiVelkých jezera nastředozápadě. Francouzské osídlení podél řek Mississippi aIllinoissestávalo ze zemědělských komunit, které zásobovaly potravinami osady na pobřežíMexického zálivu. Francouzi založili vLouisianěplantáže a osadyNew Orleans,MobileaBiloxi.
Konfederace Wabanaki a většina kmenů z oblasti Velkých jezer byli spojenci Nové Francie během čtyřfrancouzských a indiánských válek(válka krále Viléma,válka královny Anny,válka krále Jiříhoafrancouzsko-indiánská válka), zatímco na straně britských kolonií stála konfederace Irokézů. Běhemfrancouzsko-indiánské války– severoamerické částisedmileté války–Nová Anglieúspěšně bojovala proti francouzské Akádii. Britové z Akádie vyhnali Francouze a v kolonii, přejmenované naNové Skotsko, je nahradili nově příchozí osadníci z Nové Anglie.Nakonec se někteří bývalí Akádiané usadili v Louisianě, kde vytvořili typickou venkovskou kulturuCajun, která existuje do současnosti.Odkupem LouisianySpojenými státy v roce 1803 se stali americkými občany.Ostatní francouzské osady podél řek Mississippi a Illinois byly absorbovány následkem vlny amerických osadníků, přicházejících od 70. let 18. století, nebo se jejich obyvatelé přestěhovali na západ.Francouzský vliv a jazyk v New Orleansu, Louisianě a na pobřeží Mexického zálivu byl trvalejší; zvláště New Orleans byl pozoruhodný svou velkou populací svobodného barevného obyvatelstva v době předobčanskou válkou.
Pás země podél východního pobřeží byl během 17. století osídlen převážně anglickými kolonisty, spolu s daleko menším počtem nizozemských a švédských kolonistů. Podobu koloniální Ameriky utvářel jednak silný nedostatek pracovních sil, což vedlo k zavedení forem nesvobodné pracovní síly, jako jeotroctvíasmluvní služba, a jednak politická tolerance mateřské země, která nevynucovala striktní poslušnost kolonií (tzv. „Blahodárné zanedbávání“, anglickySalutary neglect). Více než polovina všech evropských přistěhovalců do amerických kolonií přišla jako smluvní služebníci.„Blahodárné zanedbávání“ umožnilo vytvořit svébytný americký duch, odlišný od svých evropských zakladatelů.
První úspěšná anglická kolonie,Jamestown, byla založena v roce 1607 na řeceJamesveVirginii. Jamestown skomíral po celá desetiletí, dokud ve 2. polovině 17. století nedorazila nová vlna osadníků, která zavedla komerční zemědělství založené na pěstovánítabáku. Od pozdních 10. let 17. století až doAmerické revoluceBritové deportovali do svých amerických kolonií zhruba 50 000 odsouzenců.Jedním z vážných případů konfliktů mezi domorodci a kolonisty bylo povstání Powhatanů ve Virginii roku 1622, při kterém indiáni zabili stovky anglických osadníků. Následovala jej druháanglo-powhatanská válka. Největšími konflikty mezi domorodými indiány a anglickými osadníky v 17. století bylaválka krále Filipav Nové AngliiaYamaseeská válkav Jižní Karolíně ve 2. desetiletí 18. století.
Nová Anglie byla původně osídlená předevšímpuritány.Otcové poutnícizaložili roku 1620Plymouthskou kolonii, po níž následovalo vytvoření kolonie v zátoce Massachusetts roku 1630. Tyto střední kolonie, skládající se ze současných států New York, New Jersey, Pensylvánie a Delaware se vyznačovaly velkou rozmanitostí. Prvním pokusem o anglické osídlení na jih od Virginie se stala provincie Carolina, v níž byla roku 1733 založena poslední ztřinácti amerických kolonií, Georgie.
Kolonie byly charakteristické náboženskou rozmanitostí, skongregacionalistyv Nové Anglii, německými a nizozemskými reformisty ve středních koloniích, katolíky v Marylandu, a skotsko-irskými presbyteriány na západě. Mezi původními osadníky ve městech Nové Anglie a na jihu byli isefardští Židé. Mnoho přistěhovalců přišlo jako náboženští uprchlíci: francouzštíhugenotise usadili v New Yorku, Virginii a v Severní a Jižní Karolíně. Mnozí královští úředníci a obchodníci byliAnglikáni.
Religiozitav koloniích se značně rozšířila po tak zvaném „Prvním velkém probuzení“ v 40. letech 18. století, vedeném kazateli jakoJonathan EdwardsaGeorge Whitefield. Američtí evangelikalisté zasažení Probuzením kladli zvýšený důraz navylití Ducha svatéhoakonverzenových věřících. Další náboženská obrození tyto charakteristické znaky zachovala a přenesla nově vytvořenýevangelikalismusdo rané republiky a připravila půdu pro „Druhé velké probuzení“, které začalo koncem 90. let 18. století.V raných fázích hlásali evangelikáni na jihu, jakometodistéabaptisté, náboženskou svobodu a zrušení otroctví; konvertovali mnoho otroků a některé z nich uznávali jakokazatele.
Každá z 13 amerických kolonií měla poněkud jinou vládní strukturu. Nejvyšším představitelem kolonie bylguvernérjmenovaný z Londýna, který řídil výkonnou správu a spoléhal na místně volenou legislativu při hlasování o daních a vydávání zákonů. Od 18. století americké kolonie velmi rychle rostly v důsledku nízké úmrtnosti spolu s dostatečným množstvím dostupné půdy a potravin. Kolonie se staly bohatšími než většina částí domácí Británie a přitahovaly neustálý tok přistěhovalců, zejména dospívajících, kteří přijížděli jakosmluvní služebníci.
Pro práci na tabákových a rýžových plantážích se dováželi afričtí otroci z britských kolonií vZápadní Indii. Do 70. let 18. století afričtí otroci představovali pětinu americké populace. Kolonie neuvažovaly o nezávislosti na Británii do té doby, dokud potřebovaly britskou vojenskou podporu proti francouzským a španělským mocnostem. Tyto hrozby však po sedmileté válce pominuly. V duchumerkantilismupovažovala britská vláda americké kolonie především jako prostředek k zajištění blahobytu mateřské země.
V Jižní Karolíně a ve Virginii vznikla vyšší vrstva s bohatstvím založeným na velkých plantážích obhospodařovaných otroky, která měla významnou politickou moc a dokonce disponovala i kontrolou nad kostely. Pouze v severní části státu New York existoval unikátní společenský systém, kde nizozemští farmáři pracovali na půdě pronajaté od bohatých nizozemských držitelů, jako byla rodina Rensselaerů. Ostatní kolonie, především Pensylvánie, byly více rovnostářské. V polovině 18. století byla Pensylvánie v podstatě kolonií střední třídy, která chovala jen malý respekt ke své nepočetné vyšší třídě.
Francouzsko-indiánská válka(1754–63) – součást většího globálního konfliktu,sedmileté války– byla přelomovou událostí v politickém vývoji kolonií. Vliv hlavních konkurentů britské koruny v severní Americe, Francouzů a severoamerických indiánů, se výrazně snížil a území třinácti kolonií expandovalo na úkor územíNové Francie, a to jak v Kanadě, tak na teritoriu Louisiana. Válečné úsilí navíc vedlo k větší politické integraci kolonií, jejímž odrazem bylkongres v Albanya symbolem výzvaBenjamina Franklinak tomu, aby se kolonie„spojily nebo zahynuly“(Join or Die). Franklin byl mužem mnoha vynálezů – jedním z nich byl koncept Spojených států amerických, který vznikl po roce 1765 a dosáhl uskutečnění v červenci 1776.
Po britské akvizici francouzského území v Severní Americe vydal králJiří III.roku 1763 dekret s cílem uspořádat novou severoamerickou říši a chránit domorodé indiány před koloniální expanzí na západ odAppalačských hor. Během následujících let začalo vznikat napětí ve vztazích mezi kolonisty a Korunou. Britský parlament schválil roku 1765 tzv.Kolkový zákon, uvalující daň na kolonie, bez toho aby prošel koloniální legislativou. Tím vznikla otázka, zda má Parlament toto právo zdanit Američany, kteří v něm nejsou zastoupeni. Pod heslem„Žádné zdanění bez zastoupení“("No taxation without representation"), kolonisté odmítali platit daně, přičemž napětí v pozdních šedesátých a na počátku sedmdesátých let dále stoupalo.
Bostonský čajový dýchánekv roce 1773 byl přímou akcí aktivistů ve městě Boston, kteří tak protestovali proti nové dani na čaj. Parlament reagoval následujícího roku vydáním tzv.Donucovacích zákonů(Coercive Acts), které zbavily Massachusetts jeho historického práva na samosprávu a nastolily v něm vojenskou správu, což vyvolalo pobouření a odpor ve všech třinácti koloniích. Vůdci Patriotů ze všech kolonií svolaliprvní kontinentální kongres, aby koordinovali svůj odpor vůči Donucovacím zákonům. Kongres vyzval k bojkotu britského obchodu, vydal soupis práv a stížností a žádal krále o nápravu těchto křivd.Odvolání se ke Koruně nemělo žádný účinek a následně byl roku 1775 svolándruhý kontinentální kongres, s cílem zorganizovat obranu kolonií proti britské armádě.
Obyčejní lidé povstali proti Britům i přesto, že nechápali zcela ideologické důvody svých představitelů. Měli silné cítění pro „práva“, která podle jejich mínění Britové záměrně porušovali – práva na samosprávu, spravedlivé jednání a vládu založenou na všeobecném souhlasu. Byli velmi citliví na známky tyranie, kterou viděli v příjezdu britské armády do Bostonu, aby potrestala tamější obyvatele. Tím rostl jejich pocit bezpráví, což vedlo k hněvu a touze po odplatě. Kolonisté věřili, že Bůh je na jejich straně.
Pokud jde o politické hodnoty, Američané byli do značné míry sjednoceni pod ideourepublikánství, které odmítalo aristokracii a kladlo důraz na občanskou povinnost a morální čistotu. ProOtce zakladatele, podle mínění některých historiků,„republikánství reprezentovalo víc než určitou formu vlády. Byl to způsob života, základní ideologie, nekompromisní závazek k svobodě a úplné odmítnutí aristokracie.“
Třináct kolonií zahájilo roku 1775 povstání proti britské vládě a v roce 1776 vyhlásilo svou nezávislost jako Spojené státy americké. Americká revoluční válka (1775–83) začalabitvou u Lexingtonu a Concorduv dubnu 1775, když se Britové snažili zabavit zásoby munice a zatknout vůdce Patriotů. V roce 1777 Američané zajali britskou invazní armádu vbitvě u Saratogy, zajistili severovýchod a přiměli Francouze k vytvoření vojenské aliance se Spojenými státy. Francie přivedla jako spojence Španělsko a Nizozemsko, čímž vyrovnala vojenské a námořní síly na obou stranách, protože Británie žádné spojence neměla.
Velitel Američanů, generálGeorge Washington(1732–99) se osvědčil jako vynikající organizátor a administrátor. Dokázal obratně jednat s Kongresem a guvernéry států, vybíral a mentoroval své vyšší důstojníky, zajišťoval podporu a výcvik svých vojsk a udržoval idealistickou republikánskou armádu. Jeho největší výzvou bylalogistika, protože ani Kongres, ani státy neměly finanční prostředky na dostatečné zajištění výstroje, munice, oblečení, žoldu nebo dokonce potravin pro vojáky.
Washingtona jako taktika v bitvách často překonávali jeho britští protějšci. Jako stratég měl však lepší představu jak vyhrát válku. Britové proti koloniím poslali čtyři invazní armády. Washingtonova strategie vypudila první armádu z Bostonu v roce 1776 a byla zodpovědná za kapitulaci druhé a třetí armády vbitvě u Saratogy(1777) aYorktownu(1781). Dokázal omezit Brity ovládané území naNew York Citya několik dalších území, zatímco Patrioti udržovali kontrolu nad velkou většinou populace.
Loajalisté, na které Britové příliš spoléhali, tvořili asi 20 % populace, ale nikdy nebyli dobře organizováni. Po skončení války britská armáda v listopadu 1783 odplula z New Yorku, s ní odešli i vedoucí představitelé loajalistů. K překvapení světové veřejnosti Washington neuzurpoval moc v nové republice, ale místo toho se vrátil na svou farmu ve Virginii.PolitologSeymour Martin Lipsetpoznamenal, že„Spojené státy byly první velkou kolonií, která se úspěšně vzbouřila proti koloniální nadvládě. V tomto smyslu šlo o první 'nový národ'“.
Druhý kontinentální kongres, konaný ve Filadelfii, vyhlásil4. července 1776nezávislost „Spojených států amerických“ vDeklaraci nezávislosti. Nový útvar byl založen na osvícenských ideálech liberalismu, kteréThomas Jeffersonpopsal jako nezcizitelná práva na„život, svobodu a hledání štěstí“, a silně zakotven na republikánských principech. Republikánství zdůrazňovalo svrchovanost lidu, vyžadovalo občanskou službu a odmítalo jakoukoliv formu aristokracie.
Roku 1781 došlo k formální ratifikaciČlánků Konfederace, které ustanovovaly ústřední národní vládu, přičemž každý ze států unie si zachoval samostatnou vnitřní a ekonomickou politiku.
Během 80. let 18. století dokázala národní vláda vyřešit otázku západních teritorií, což byla území, která postoupily jednotlivé státy Kongresu a následně se staly teritoriem. Jak postupovala migrace osadníků na severozápad, tato teritoria se brzy stala státy. Nacionalisté se obávali, že nový národ je příliš křehký, než aby odolal mezinárodnímu konfliktu nebo dokonce vnitřním povstáním, jako byloShaysovo povstánív roce 1786 v Massachusetts.
Nacionalisté – většinu z nich tvořili váleční veteráni – se organizovali v každém státě a přesvědčili Kongres, aby v roce 1787 svolalkonvent ve Filadelfii. Delegáti ze všech států sepsalinovou ústavu, která stvořila mnohem silnější a efektivnější ústřední vládu, se silným prezidentem a právem udělovat daně. Nová vláda odrážela převažující republikánské ideály záruky osobní svobody a omezování moci vlády prostřednictvím systému dělby moci.
Kongres obdržel pravomoc zakázat mezinárodní obchod s otroky po 20 letech (což učinil v roce 1807). Kompromis poskytl jižním státům zastoupení v Kongresu neúměrné k velikosti jejich svobodné populace tím, že započítal tři pětiny počtu otroků do celkové populace každého státu. Toto ustanovení zvýšilo politickou sílu jižních představitelů v Kongresu, zejména proto, že otroctví se rozšířilo na daleký jih díky vysídlení domorodých indiánů a přepravou otroků rozsáhlým domácím obchodem.
Kvůli upokojení antifederalistů obávajících se příliš silné národní vlády došlo roce 1791 k přijetíListiny práv(Bill of Rights). Ta obsahovala prvních deset dodatků k ústavě, které zaručovaly individuální svobody jako je svoboda projevu a náboženského vyznání, právo na soud a konstatovala, že občané a státy mají vyhrazena práva (která však nebyla specifikována).
George Washington – hrdina americké války za nezávislost, velitel kontinentální armády a prezident ústavodárného shromáždění – se v roce 1789 stal prvním prezidentem Spojených států podle nové ústavy. Hlavní město se přesunulo z New Yorku nejprve do Filadelfie a nakonec v roce 1800 do Washingtonu D. C.
Hlavním úspěchem Washingtonovy administrativy se stalo sestavení silné národní vlády, kterou všichni Američané nezpochybnitelně uznali.Jeho vláda, pod důrazným vedením ministra financíAlexandra Hamiltona, převzala dluhy států (držitelé dluhů obdrželi federálnídluhopisy), ke stabilizaci finančního systému vytvořila národní banku (Bank of the United States) a zavedla jednotný systém tarifů (importních daní) a jiných daní na splacení dluhu a vytvoření finanční infrastruktury. Na podporu svých programů vytvořil Hamilton novou politickou stranu – první na světě založenou na voličích –Federalistickou stranu(Federalist Party).
Thomas Jefferson aJames Madisonvytvořili opoziční Republikánskou stranu (politology obvykle nazývanouDemokraticky-republikánská strana). Hamilton a Washington v roce 1794 přednesli zemi návrhJayovy smlouvy(Jay Treaty), která měla obnovit dobré vztahy s Británií. Jeffersonovi příznivci vehementně protestovali a voliči se následně rozdělili na jednu nebo druhou stranu, a tak vznikl tzv. první stranický systém. Federalisté prosazovali obchodní a finanční zájmy a prosazovali navýšení obchodu s Británií. Republikáni obvinili federalisty z plánů na založení monarchie, povýšení bohatých na vládnoucí třídu a z pokusu udělat ze Spojených států figurku v rukou Britů.Smlouva nakonec byla schválena, ale v politickém dění začaly propukat vášně.
Tzv.whisková rebelie(Whisky Rebellion) z roku 1794, kdy západní osadníci protestovali proti federální dani na alkohol, se stala první vážnou zkouškou federální vlády. Washington povolal státní milice a osobně vedl armádu, pročež se povstalci rozplynuli a moc federální vlády tímto byla definitivně upevněna.
Washington jako prezident odmítl setrvat ve funkci více než dvě období, čímž ustanovil dodnes dodržovanýprecedens. Ve své proslulé řeči při odchodu z funkce zdůraznil výhody federální vlády a význam etiky a morálky, zatímco varoval před zahraničními spojenectvími a formováním politických stran.
FederalistaJohn Adamsporazil Jeffersona vprezidentských volbách roku 1796. Začala se rýsovat hrozba války s Francií a federalisté využili příležitost pokusit se umlčet republikány zavedením nových zákonů o národní bezpečnosti (Alien and Sedition Acts), vybudovat velkou armádu s Hamiltonem v čele a připravit se na francouzskou invazi. Nicméně mezi federalisty vznikla roztržka poté, co Adams vyslal úspěšnou mírovou misi do Francie, která tuto tzv.Kvaziválkuv roce 1800 ukončila.
Během prvních dvou desetiletí po válce za nezávislost došlo v amerických státech k dramatickým změnám ve statutu otroctví a ke zvýšení počtu osvobozených černochů. Severní státy zrušily otroctví, inspirovány revolučními ideály rovnosti lidí a také kvůli jejich menší ekonomické závislostí na otrocké práci.
Státy horního Jihu usnadnily procedury k propuštění z otroctví, což vedlo ke zvýšení podílu svobodných černochů v těchto státech (v procentech z celkové nebělošské populace) z méně než jednoho procenta v roce 1792 na více než 10 procent do roku 1810. K tomuto datu bylo celkem 13,5 % všech černochů ve Spojených státech svobodných.Po tomto datu, se stoupající poptávkou po otrocích kvůli rozšiřujícímu se pěstování bavlny v dolních jižních státech, se počty propouštěných otroků prudce snížily. Vnitřní trh s otroky se stal důležitým zdrojem příjmů pro mnoho majitelů plantáží a obchodníků.
V roce 1809 prezidentJames Madisonzrušil zapojení Spojených států dotransatlantického obchodu s otroky.
Vprezidentských volbách roku 1800porazil republikánský kandidát a viceprezident Thomas Jefferson úřadujícího prezidenta, federalistuJohna Adamse. Jeffersonovým hlavním úspěchem v prezidentském úřadu bylakoupě Louisianyv roce 1803, která poskytla americkým osadníkům obrovský potenciál pro expanzi na západ od řeky Mississippi.
Jefferson, sám vědec, podporoval expedice k prozkoumání a zmapování nové domény. Z nich byla nejvýznamnějšíLewisova a Clarkova expedice.Jefferson hluboce věřil v republikánskou myšlenku a tvrdil, že republika by měla být založena na nezávislých farmářích a plantážnících; nedůvěřoval městům, továrnám a bankám. Také nevěřil federální vládě a soudcům a snažil se oslabit soudnictví. Nicméně měl protivníka vJohnu Marshallovi, federalistovi z Virginie. Ačkoli Ústava ustanovilaNejvyšší soud, jeho funkce byly nejasné. Teprve Marshall jako nejvyšší soudce v letech 1801–1835 definoval jeho funkce, zejména pravomoc zrušit akt Kongresu nebo státu, který porušil ústavu. Toto poprvé uplatnil roku 1803 v případuMarbury vs. Madison.
Mezi Američany vzrůstalo rozhořčení nad Brity, kteří porušovali neutralitu amerických lodí kvůli snaze oslabit Francii, kvůli válce s Napoleonem násilně donutili 10 000 amerických námořníků ke službě vKrálovském námořnictvua podporovali nepřátelské indiány, kteří útočili na americké osadníky na Středozápadě. Mimo to Američané pomýšleli na získání části nebo dokonce celéBritské Severní Ameriky.Navzdory silné opozici severovýchodních států, zejména od Federalistů, kteří nechtěli narušit obchod s Británií, Kongres dne 18. června 1812 vyhlásil Britům válku.
Válka byla pro oba protivníky frustrující. Obě strany se pokoušely napadnout druhou a byly odraženy. Vrchní americké velitelství zůstalo nekompetentní až do posledního roku války. Americká milice se ukázala jako neefektivní, protože vojáci se zdráhali opustit domovy a snahy o invazi do Kanady opakovaně selhávaly. Britská blokáda zruinovala americký obchod, zbankrotovala státní pokladnu a ještě více rozzlobila obyvatele severovýchodních států, kteří pašovali zboží do Británie. Američané pod generálemWilliamem Henrym Harrisonemnakonec získali plavební kontrolu nadErijským jezerema porazili v Kanadě indiány vedené náčelníkemTecumsehem,zatímcoAndrew Jacksonzlikvidoval indiánskou hrozbu na jihovýchodě. Indiánská hrozba expanzi na Středozápad byla natrvalo ukončena.
Britové napadli a obsadili většinu státu Maine, dále napadli a vypálili Washington, ale v roce 1814 byli odraženi u Baltimoru – kde byla poté napsána píseň„Star Spangled Banner“(současná americká hymna), oslavující americký úspěch. Hlavní britská invaze do státu New York byla v jeho severní části odražena a donucena k ústupu. Konečně počátkem roku 1815 Andrew Jackson rozhodujícím způsobem porazil velkou britskou invazi v bitvě u New Orleansu, což z něj učinilo nejslavnějšího válečného hrdinu.
Napoleonovým pádem zmizely také důvody k válce a obě strany se dohodly na uzavření míru, který ponechal předválečné hranice beze změn. Američané 18. února 1815 oznámili vítězství, neboť zpráva přišla téměř současně s Jacksonovým vítězstvím u New Orleansu a mírovou smlouvou. Američané byli hrdí na úspěch ve „druhé válce za nezávislost“. Kritici války z protiválečné Federalistické strany byli zostouzeni a strana se z tohoto otřesu již nikdy nevzpamatovala. Hlavním poraženým této války se staliameričtí indiáni. Nedosáhli uznání nezávislosti, jak jim Británie slíbila a již nikdy nepředstavovali zásadní hrozbu proudu osadníků mířících na Středozápad.
Federalisté jako silní odpůrci války uspořádali v roce 1814 sjezd v Hartfordu, kde pohrozili rozdělením unie. Národní euforie po vítězství u New Orleansu však zničila prestiž federalistů a ti už jako politická strana přestali hrát důležitou roli.PrezidentJames Madisona většina republikánů si uvědomili, že zrušení národní banky během války byla chyba, protože její nepřítomnost velmi komplikovala financování války. Následně s pomocí zahraničních bankéřů v roce 1816 založili novou národní banku.
Republikáni také zavedli cla určená k ochraně rodícího se domácího průmyslu, který začal vznikat během války kvůli britské námořní blokádě Spojených států. Když se federalisté jako strana zhroutili, mnoho jejich myšlenek převzali republikáni. Spolu se systematickým potlačováním stranického politikaření prezidentemJamesem Monroemběhem jeho dvou funkčních období (1817–25) národ vstoupil do tzv. „éry dobré shody“ (Era of Good Feelings) a ukončil první stranický systém.
Monroeova doktrína, formulovaná v roce 1823, vyjadřovala názor Spojených států, že evropské mocnosti by již neměly provádět kolonizaci ani jinak zasahovat do vnitřních záležitostí zemí v oblasti amerických kontinentů. Tato doktrína definovala směr zahraniční politiky Spojených států. Byla přijata v reakci na americké a britské obavy z ruské a francouzské expanze na západní polokouli.
PrezidentAndrew Jackson, po svém zvolení do druhého období v roce 1832, ukončil v roce 1836 funkci druhé národní banky Spojených států amerických.Jackson byl přesvědčen, že centrální bankovnictví slouží elitám k využívání prostých Američanů a namísto toho převedl federální prostředky do více než 20 malých státních bank, veřejností přezdívaných „mazánkovské banky“ (pet banks), kvůli provázanosti jejich majitelů na Jacksonovu administrativu.
V roce 1830 Kongres přijalIndian Removal Act(zákon o odsunu indiánů), opravňující prezidenta vyjednávat smlouvy s domorodými indiány, které měnily jejich dosavadní životní území ve východních státech za nová území západně od řeky Mississippi.Jejich hlavním cílem bylo odstranění domorodých indiánů, včetněpěti civilizovaných kmenů, z amerického jihovýchodu; zabírali totiž půdu, kterou chtěli osadníci. Jacksonovi demokraté požadovali násilný odsun domorodého obyvatelstva, které odmítlo uznat státní zákony dorezervacína západě.Whigovéa náboženští vůdci tento postup odmítali jako nehumánní. Následkem odsunů, zvaných Stezky slz (Trails of Tears), zahynuly tisíce domorodců.Mnoho na Floridě usazenýchSeminolůse odmítlo přestěhovat se na západ a následně několik let bojovali s americkou armádou vseminolských válkách.
Poté, co první stranický systém federalistů a republikánů vzal za své ve 20. letech 19. století, vznikl prostor pro vytvoření nového stranického systému založeného na dobře organizovaných místních stranách, které apelovaly na hlasy (téměř) všech dospělých bílých mužů. Bývalá Jeffersonova (demokraticko-republikánská) strana se rozdělila na frakce. Roztržka vznikla kvůli volbě nástupce prezidenta Jamese Monroea. Frakce, podporující mnoho starých Jeffersonovských principů, vedená Andrewem Jacksonem aMartinem Van Burenem, se stalaDemokratickou stranou. Jak historičkaMary Beth Nortonovávysvětluje transformaci v roce 1828:
Opoziční frakce vedenéHenrym Clayempomohly vytvořitstranu Whigů(Whig Party). Demokratická strana měla malou, ale rozhodující převahu nad Whigy až do padesátých let, kdy se Whigové rozpadli kvůli neshodám v otázce otroctví.
Nad lokálními tématy státních a národních stran stál široce sdílený politický názor, charakterizující demokraty:
Druhé velké probuzení bylo protestantské hnutí obrody, které během počátku 19. století zasáhlo celý národ a vedlo k rychlému vzestupu církve. Hnutí začalo kolem roku 1790, do počátku 19. století nabralo na síle a po roce 1820 rychle rostl počet členůbaptistickýchametodistickýchsborů, jejichž kazatelé stáli v čele hnutí. Kulminovalo před začátkem čtyřicátých let 19. století.
Hnutí přivedlo miliony nových členů do stávajících evangelickýchdenominacía vedlo k vytvoření nových denominací. Mnoho konvertitů věřilo, že Probuzení předznamenávalo nový věk milénia. Druhé velké probuzení podnítilo vytvoření mnoha reformních hnutí – včetně hnutí za zrušení otroctví aabstinentního hnutí, jejichž cílem bylo odstranit zlo společnosti před předpokládanýmdruhým příchodem Ježíše Krista.
Abolicionistické hnutí se po roce 1840 znovudefinovalo jako tažení proti hříchu vlastnění otroka. Mobilizovalo podporu zejména mezi nábožensky založenými ženami na severovýchodě ovlivněnými Druhým velkým probuzením.William Lloyd Garrison, radikální abolicionista, vydával týdeníkThe Liberator(Osvoboditel), nejvlivnější z mnoha protiotrokářských novin, zatímco Frederick Douglass, bývalý otrok, začal psát pro tyto noviny kolem roku 1840 a založil vlastní abolicionistické novinyNorth Starv roce 1847.Velká většina aktivistů proti otroctví, jako byl Abraham Lincoln, odmítala Garrisonův náboženský pohled a byla toho názoru, že otroctví je společenským zlem, ne hříchem.
Rozloha a populace amerických kolonií a nové republiky rychle rostly s tím, jak průkopníci posunovali hranice osídlených území dále na západ.Tento proces byl završen v letech 1890–1912, kdy došlo k zabrání posledních velkých ploch orné půdy a pastvin. Kmeny amerických indiánů na některých místech kladly odpor bojem, ale nakonec byly přemoženy osadníky a armádou a po roce 1830 došlo k jejich přesídlení do rezervací na západě. Vlivnáteorie hranice(Frontier Thesis) amerického historikaFredericka Jacksona Turneratvrdí, že hranice (Frontier) formovala národní charakter, vyznačující se odvahou, násilím, inovativností, individualismem a demokratičností.
Současní historikové zdůrazňují multikulturní povahu západního pohraničí. Jak uvádějí historikové Hine a Faragher,„historie hranice vypráví příběh o vytvoření a obraně společenství, využití země, rozvoj trhů a formování států“. Vysvětlují, že„je to příběh dobývání, ale také přežití, vytrvalosti a spojování národů a kultur, které daly zrodit a přetrvat život Ameriky.“Prvními osadníky na západě byliHispánciv Novém Mexiku, kteří se stali občany Spojených států v roce 1848.
Od počátku třicátých let 19. století do roku 1869 přicestovalo na západOregonskou stezkoua jejími mnoha odnožemi více než 300 000 osadníků. Tito zlatokopové, rančeři, farmáři a podnikatelé a jejich rodiny mířili do Kalifornie, Oregonu a dalších míst na dalekém západě. Cesta v krytých povozech nebo pěšky trvala pět až šest měsíců. Po roce 1869, kdy byla dokončena transkontinentální železnice, se cestování zkrátilo na 6 dní vlakem.
PojemManifest Destiny(česky „zjevný úděl“ nebo „zjevné předurčení“) označuje dobové přesvědčení, že američtí osadníci jsou osudem předurčeni k expanzi po celém kontinentu. Tento koncept se zrodil z„vědomí poslání vykoupit starý svět vyšším příkladem … stvořené potenciálem nové země pro vybudování novéhonebe.“Manifest Destiny odmítali modernizátoři, zejména Whigové jakoHenry Claya Abraham Lincoln, kteří chtěli budovat města a továrny, ne další farmy.Demokraté silně upřednostňovali expanzi a vyhráli klíčové volby v roce 1844. Po bouřlivé debatě v Kongresu byla v roce 1845 ke Spojeným státům připojenaTexaská republika, což vedlo k válce s Mexikem, které kvůli velkému počtu mexických osadníků považovalo Texas za svoji součást.
S whigy proti válce a demokraty pro válku,mexicko-americká válkavypukla roku 1846. Americká armáda nasadila pravidelné vojsko a velké množství dobrovolníků. Porazila mexické armády, podnikla invazi do Mexika, obsadilaMexico Citya dosáhla rozhodného vítězství. Válka skončila roku 1848 uzavřením mírovésmlouvy z Guadalupe Hidalgo. Mnoho demokratů chtělo anektovat celé Mexiko, ale tato myšlenka byla odmítnuta jižany, kteří tvrdili, že začlenění milionů Mexičanů, převážně míšenců, by podrylo charakter Spojených států jako výlučně bělošské republiky.Místo toho Spojené státy anektovaly Texas a řídce osídlená severní území (Kalifornii a Nové Mexiko). Hispánští obyvatelé obdrželi plné občanství a mexičtí indiáni se stali americkými indiány. Současně bylo roku 1849 v Kalifornii objeveno zlato anásledná zlatá horečkapřilákala během několika měsíců do severní Kalifornie více než 100 000 mužů, kteří početně zcela převážili původní hispánské usedlíky („Californios“). Kalifornie se bouřlivě rozvíjela. San Francisco se do roku 1880 stalo ekonomickým centrem celého západního pobřeží, jeho rozmanitá populace čítala čtvrt milionu obyvatel.
Mírový kompromis s Velkou Británií přinesl Američanům zisk území Oregonu (Oregon Country), které bylo následně přejmenováno naOregonské teritorium.
Po roce 1848 se stalo hlavním bodem sváru mezi Severem a Jihem šíření otrokářství. Protiotrokářské tendence Severu se střetávaly s obhájci otrokářství, kteří dominovali na Jihu. Jen malý počet aktivistů ze severních států byli abolicionisté, kteří prohlašovali vlastnění otroků za hřích (z hlediska protestantské teologie) a požadovali okamžité zrušení otrokářství. Mnohem více seveřanů se stavělo pouze proti rozšiřování otrokářství a byli spíše pro jeho postupné utlumení, aby se Amerika postupně změnila v zemi svobodné půdy (tak jako na malých farmách vlastněných a obhospodařovaných rodinou), svobodné pracovní síly a svobody projevu (na rozdíl od cenzury abolicionistických materiálů na Jihu). Jižanští běloši trvali na tom, že otroctví má pro všechny bělochy (a dokonce i samotné otroky) hospodářský, společenský a kulturní prospěch a osočovali všechny kritiky otrokářství jako „abolicionisty“.Ospravedlňování otrokářství zahrnovalo důvody ekonomické, historické, náboženské, právní, společenské a dokonce i humanitární. Obhájci otrokářství tvrdili, že náhlý konec otrokářské ekonomiky by měl hluboký ekonomický dopad pro jižní státy, kde závislost na otrocké práci byla základem jejich ekonomiky. Také argumentovali tím, že osvobození všech otroků by mělo za následek vypuknutí rozsáhlé nezaměstnanosti a chaosu.
Náboženští aktivisté se kvůli otázce otroctví rozštěpili, například denominace metodistů a baptistů se rozdělily na severní a jižní. Na severu bylo mezi metodisty, kongregacionalisty akvakerymnoho abolicionistů, zejména mezi ženskými aktivisty. Katolické,episkopálnía luteránské denominace otázku otrokářství převážně ignorovaly.
Problém otrokářství v nových teritoriích byla zdánlivě vyřešenkompromisem z roku 1850, zprostředkovaným Whigem Henrym Clayem a demokratemStephenem Douglasem; kompromis zahrnoval přijetí Kalifornie jako svobodného státu výměnou za neomezování otrokářství federální vládou v Utahu nebo v Novém Mexiku.Bodem sporu bylzákon o uprchlých otrocích, (Fugitive Slave Act), přijatý roku 1850, který posílil vynucovací pravomoce federálních úřadů a vyžadoval dokonce i po svobodných státech, aby spolupracovaly při navrácení uprchlých otroků jejich majitelům. Abolicionisté napadali tento zákon jako symbol otrokářství, odrazem toho se stal dobový protiotrokářský bestsellerChaloupka strýčka TomaodHarriety Beecher Stoweové.
Kompromis z roku 1820 byl zrušen v roce 1854zákonem Kansas-Nebraska(Kansas–Nebraska Act), který prosazoval senátor Douglas ve jménu „lidové svrchovanosti“ a demokracie. Umožnil voličům obou teritorií rozhodnout o legálnosti otrokářství a umožnila Douglasovi zaujmout neutralitu v otázce otrokářství. Došlo k mobilizaci protiotrokářských sil, což dalo vzniknout novéRepublikánské straně. Pro- a protiotrokářsky naladěné skupiny se hrnuly do Kansasu, aby strhly hlasování na svou stranu, což vedlo k miniaturní občanské válce označované „krvácející Kansas“ (Bleeding Kansas). Koncem 50. let 19. století již mladá Republikánská strana ovládala téměř všechny severní státy a tím i elektorát. Trvala na tom, že nesmí být povoleno další šíření otrokářství (které by tak časem mělo samo pomalu vymizet).
Jižanské společenské kruhy založené na otrokářství zbohatly díky produkci bavlny a dalších zemědělských komodit, některé z nich obzvláště profitovaly z vnitřního obchodu s otroky. Severní města jako Boston a New York, a místní průmysl byly ekonomicky vázány na otrokářství přes bankovnictví, lodní dopravu a výrobu, včetně textilních závodů. V roce 1860 žily na jihu čtyři miliony otroků, což bylo téměř osmkrát více, než kolik jich bylo roku 1790 v celých Spojených státech. Díky silné evropské poptávce po surové bavlně byly plantáže vysoce ziskové. Většina zisků byla investována do nových pozemků a nákupu dalších otroků (z velké části získávaných z upadajících tabákových regionů).
Po dobu 50 z prvních 72 let republiky byl prezidentem Spojených států otrokář; pouze otrokáři byli během tohoto období znovuzvoleni do funkce.Navíc jižní státy benefitovaly z většího poměrného zastoupení v Kongresu kvůli částečnému započítání otroků do své svobodné populace.
Vzpoury otroků, které vedliGabriel Prosser(1800),Denmark Vesey(1822),Nat Turner(1831), a nejznámějiJohn Brown(1859), vzbudily v bílých jižanech strach, což vedlo k přísnějšímu dozoru nad otroky a omezení práv svobodných černochů. Jedním z důsledků byl i výše zmíněnýFugitive Slave Actz roku 1850, který pobouřil seveřany. Podle dříve platnéhoMissourského kompromisuuprchlý otrok, který se dostal do svobodného státu, byl považován za svobodného. Rozhodnutí Nejvyššího soudu z roku 1857 ve věciDred Scott v. Sandfordstanovilo, že Missourský kompromis je protiústavní; rozhořčení republikáni toto považovali za krok k institucionalizování otroctví.
Po Lincolnově vítězství v prezidentských volbách roku 1860 se od unie odtrhlo sedm jižních států, které 8. února 1861 založily nový útvar,Konfederované státy americké(„Konfederace“). NapadenímFort Sumter, pevnosti unijní armády v Jižní Karolíně, zahájila Konfederace válku s Unií. Když Lincoln v dubnu 1861 vydal povolávací rozkaz aby získal vojáky k potlačení vzpoury Konfederace, čtyři další státy se odtrhly a připojily ke Konfederaci. Několik (nejsevernějších) „otrokářských států“ se neodtrhlo a staly se z nich tzv. hraniční státy; byly to Delaware, Maryland, Kentucky a Missouri.
V průběhu války se severozápadní část Virginie odtrhla od Konfederace a stala se novým unijním státem Západní Virginie.Také Západní Virginie je obvykle řazena k hraničním státům.
Občanská válka začala 12. dubna 1861 útokem konfederačních jednotek na americkou pevnostFort Sumterv Jižní Karolíně. V reakci na útok požádal Lincoln 15. dubna státy o vyslání vojenských oddílů o celkovém počtu 75 000 vojáků. Ty měly znovu získat pevnost, chránit hlavní město a „zachovat Unii“, která z jeho pohledu stále existovala v neporušené podobě navzdory odštěpení jižních států. Armády obou stran se poprvé významně střetly vprvní bitvě u Bull Rununedaleko Washingtonu, která skončila porážkou Unie, především ale Konfederaci i Unii ukázala, že válka bude mnohem delší a krvavější než původně obě strany předpokládaly.
Válka se brzy rozdělila na dvě hlavní oblasti bojových operací: východní a západní. Na západním bojišti si Unie vedla poměrně úspěšně. Velkébitvy u PerryvilleaShilohupřinesly Unii strategická vítězství a rozbily snahy Konfederace.
Válka na východním bojišti začala pro Unii špatně. Po přesvědčivém vítězství Konfederace v bitvě u Bull Runu byl velením armádám Unie pověřen generálmajorGeorge B. McClellan. Po reorganizaci novéPotomacké armádyMcClellan nedokázal během svého poloostrovního tažení obsadit hlavní město Konfederace,Richmondv Virginii, a následně byl donucen k ústupu útokem nově jmenovaného konfederačního generálaRoberta E. Leeho.
Poté co porazil Unii vdruhé bitvě u Bull Runu, zahájil sebejistý Lee invazi na sever, kterou McClellan zastavil v krvavébitvě u Antietamu. Navzdory tomu byl McClellan zbaven velení kvůli tomu, že odmítl pronásledovat Leeovu otřesenou armádu. Další velitel, generálAmbrose Burnside, utrpěl roku 1862 ponižující porážku od slabší Leeho armády vbitvě u Fredericksburgu, což způsobilo další výměnu velitelů. Lee znovu zvítězil vbitvě u Chancellorsvillev květnu 1863, přišel v ní však o svého nejlepšího velitele, generálaStonewalla Jacksona. Lee se však příliš soustředil na východní oblast a ignoroval hrozbu Unie na západě. Lee napadl Pensylvánii aby získal zásoby a demoralizoval Sever. Během pravděpodobně rozhodujícího momentu války byla Leeova armáda těžce poražena vbitvě u Gettysburgu1.–3. července 1863, a jen s obtížemi se jí podařilo vrátit zpět do Virginie.
Současně, 4. července 1863, vojska Unie pod velením generálaUlyssea S. Grantazískala kontrolu nad řekou Mississippi vítězstvím vbitvě u Vicksburgu, čímž rozdělila území Konfederace. Lincoln jmenoval generála Granta vrchním velitelem všech armád Unie.
Poslední dva roky války byly vyčerpávající pro obě strany. Grant zahájilopotřebovávací válkuproti armádě generála Leeho v Severní Virginii. Úspěch této strategie se zakládal na několikanásobně větších lidských i materiálních zdrojích Severu. Opotřebovávací válka byla rozdělena do tří hlavních kampaní. První z nich, Overlandské tažení, přinutilo Leeho ustoupit do městaPetersburgve Virginii. Následně Grant zahájil svou druhou hlavní ofenzívu, Richmond-Petersburské tažení, během něhož Petersburg oblehl. Po téměř desetiměsíčním obléhání Petersburg kapituloval. Nicméně obrana pevnosti Fort Gregg dovolila Leemu vyvést jeho armádu z Petersburgu. Grant ho pronásledoval a zahájil finální Appomattoxskou kampaň, která vedla ke kapitulaci severovirginské armády, kterou Lee podepsal dne 9. dubna 1865 v Appomattox Court House. Následně se vzdaly i ostatní armády Konfederace a válka skončila.
Na základě údajů o sčítání lidu v roce 1860 ve válce zahynulo asi 8 % všech bílých mužů ve věku 13–43 let, z toho 6 % ze Severu a 18 % z Jihu, čímž se americká občanská válka stala nejkrvavější válkou v americké historii. Její důsledky zahrnují ukončení otrokářství ve Spojených státech, obnovení Unie a posílení úlohy federální vlády.
Prohlášení o osvobození otroků(Emancipation Proclamation) bylovýkonné nařízení, které vydal prezident Abraham Lincoln dne 1. ledna 1863. Jedním rázem změnilo federální vládou uznávané právní postavení tří milionů otroků na území Konfederace ze statutu „otrok“ na „svobodný“. Praktický dopad tohoto nařízení byl ten, že jakmile se otrok dostal mimo dosah moci konfederační vlády, ať už útěkem nebo díky postupu jednotek Unie, stal sede iureide factosvobodným. Majitelé otroka nikdy nebyli odškodněni. Majitelé plantáží, kteří si uvědomili, že osvobození otroků by zničilo jejich hospodářství, někdy přesouvali své otroky co nejdále mimo dosah armády Unie. Avšak do června 1865 armáda Unie ovládla celé území Konfederace a osvobodila všechny tamní otroky.Řada z nich se přesunula do táborů spravovaných Úřadem pro osvobozené otroky, kde získali jídlo, přístřeší, zdravotní péči a bylo jim sjednáno zaměstnání.
Černou populaci silně postihlo strádání a chaos během války a následného období rekonstrukce, mnoho jich zemřelo nebo onemocnělo.
Jako éra rekonstrukce (Reconstruction Era) je považováno období od vyhlášení Lincolnova Prohlášení o osvobození otroků dne 1. ledna 1863 až dokompromisu z roku 1877.
Hlavními otázkami, které Lincoln musel řešit, byly status bývalých otroků (tzv. „Freedmen“), loajalita a občanská práva bývalých jižanských vzbouřenců, status jedenácti bývalých konfederačních států, stanovení pravomocí federální vlády potřebných pro zamezení možné budoucí občanské války a otázka, zda bude hlavní rozhodnutí činit Kongres nebo prezident.
Vážné hrozby hladomoru a vysídlení nezaměstnaných osvobozených otroků se snažila řešit první velký federální úřad pro humanitární záležitosti (Freedmen's Bureau), který řídila armáda.
Došlo ke schválení tří ústavních dodatků (Reconstruction Amendments), jejichž cílem bylo rozšíření občanských práv pro černé Američany: třináctý dodatek zakázal otroctví; čtrnáctý dodatek zaručil rovná práva pro všechny a občanství pro černochy; patnáctý dodatek zakazoval upírání volebního práva na základě rasy.
Bývalí konfederalisté ovládali většinu jižních států ještě více než dva roky po skončení války. To se však změnilo, když radikální republikáni ve volbách roku 1866 ovládli Kongres. PrezidentAndrew Johnson, který se snažil o smírné řešení sjednocení s bývalými povstalci, byl prakticky bezmocný tváří v tvář radikálnímu republikánskému Kongresu; byl na něj dokonce podánimpeachment, který však o jeden hlas neprošel. Kongres udělil černochům volební právo a dočasně zbavil řadu bývalých vůdců konfederace práva vykonávat veřejné funkce. V jižních státech přišly k moci nové vlády republikánů, vzniklých na základě koalice tvořené tzv.carpetbaggery(nově příchozí ze severu), ascalawagy(původní bílí jižané), kteří byli pod ochranou americké armády. Oponenti je obviňovali ze zkorumpovanosti a porušování práv bílých obyvatel.
V reakci na radikály prováděnou rekonstrukci jihu se v roce 1867 jako protipól vynořilKu-klux-klan(KKK), militantní organizace bílých rasistů zaměřená proti občanským právům černého obyvatelstva a republikánské vládě. Energické prosazování zákona o Ku Klux Klanu z roku 1870 prezidentem Ulysseem Grantem vedlo ke zrušení a rozpuštění organizace.Paramilitantní skupiny, jako byla Bílá liga a Červené košile, vzniklé kolem roku 1874, otevřeně používaly zastrašování a násilí, aby omezily účast černého obyvatelstva ve volbách. Historik George C. Rable je popsal jako vojenské křídlo Demokratické strany.Postupem času republikáni v jižních státech ztráceli moc ve prospěch konzervativně-demokratické koalice, která do roku 1877 ovládla celý Jih.
Éra rekonstrukce skončila po sporných volbách roku 1876.Kompromis z roku 1877dal republikánskému kandidátoviRutherfordovi B. HayesoviBílý dům výměnou za stažení všech zbývajících federálních vojsk z jihu. Federální vláda stáhla své jednotky z Jihu a jižní demokraté získali kontrolu nad všemi jižními státy.Mezi léty 1890–1908 jižní státy efektivně znemožnily možnost účasti ve volbách většině černochů a mnohachudým bílým. Toho dosáhli ztížením registrace voličů prostřednictvím volebních daní, testů gramotnosti a jiných účelových nařízení. Následně došlo k schválení tzv.zákonů Jima Crowa, segregačních nařízení která černochům přidělila postavení občanů druhé kategorie. Tato situace přetrvala až do obdobíhnutí za občanská právav 60. letech 20. století.
Druhá polovina devatenáctého století byla poznamenána rychlým rozvojem a osidlováním dálného Západu. Osadníci zprvu cestovali karavanami povozů a říčními čluny a později pomocí nově dokončené transkontinentální železnice. Velké množství evropských přistěhovalců (zejména z Německa a Skandinávie) získalo levně nebo zcela zdarma farmářskou půdu v prérijních státech. Těžba stříbra a mědi otevřela hornatý západ. Armáda Spojených států často vedla lokální války s indiány vyvolané zabíráním jejich tradičních území příchozími osadníky. Spojené státy postupně odkoupily kmenová území amerických indiánů, umlčely jejich územní nároky a donutily většinu kmenů k přesunu dovyhrazených rezervací. V roce 1894 komentovalAmerický úřad pro sčítání liduobdobí mezi lety 1789–1894 takto:
Termín „Pozlacený věk“ použilMark Twainpři popisu období konce 19. století, nesoucího se ve znamení dramatického rozšíření amerického bohatství a prosperity, podtrženého rozbujelou korupcí ve vládě. Reformy z tohoto období zahrnovaly zákon o státní službě (Civil Service Act), který vyžadoval výběrové zkoušky pro uchazeče o státní zaměstnání. Další důležité legislativní změny zahrnovaly zákon o obchodu mezi státy (Interstate Commerce Act), který ukončil diskriminaci malých dopravců železničními společnostmi aShermanův antitrustový zákon(Sherman Antitrust Act), který zakázal monopoly v podnikání. Twain považoval toto období za poskvrněné pozemkovými spekulanty, politickými skandály a neetickými obchodními praktikami.Někteří historikové od dobCharlese A. Beardaa Matthewa Josephsona zastávají názor, že Spojené státy byly během přinejmenším části obdobíPozlaceného věkuaProgresivní éryv podstatěplutokracií.Finančníci a průmyslníci jakoJ. P. MorganaJohn D. Rockefellerzačali hromadit obrovská bohatství, což v mnohých Američanech vyvolávalo obavy, že národ ztrácí svůj průkopnický rovnostářský duch.
Počátkem 90. let 19. století americká průmyslová výroba apříjem na osobupřevýšily všechny ostatní země světa.Bezprecedentní vlna přistěhovalectví z Evropy posloužila jak k zajištění pracovní síly pro americký průmysl, tak k vytváření rozmanitých komunit v dříve nerozvinutých oblastech. Od roku 1880 do roku 1914, v době vrcholícího přistěhovalectví, přišlo do Spojených států více než 22 milionů lidí.Většina z nich byli nekvalifikovaní dělníci, kteří rychle nalezli práci v dolech, hutích a továrnách. Mnozí přistěhovalci byli řemeslníci (obzvláště z Británie a Německa), kteří přinášeli dovednosti, jiní byli zemědělci (zejména z Německa a Skandinávie), kteří si koupili levnou půdu na prériích od železničních společností, vysílajících své agenty do Evropy. Chudoba, narůstající nerovnost a nebezpečné pracovní podmínky spolu s socialistickými a anarchistickými myšlenkami šířenými evropskými přistěhovalci, vedly ke vzestupudělnického hnutí, které často zahrnovalo násilné stávky.
V průmyslových oblastech severovýchodu se kvalifikovaní dělníci sdružovali a vytvářeli odborové svazy, aby mohli kontrolovat svá řemesla a tlačit zaměstnavatele ke zvýšení mzdy. Až do 30. let 20. století však byly počty dělníků organizovaných v odborech poměrně malé.Samuel Gompersvedl Americkou federaci práce (American Federation of Labor, 1886–1924), která koordinovala několik odborových svazů. Rychlý průmyslový růst vedli podnikatelé jakoJohn D. Rockefeller(ropný průmysl) aAndrew Carnegie(ocelářství). Oba se stali vůdčími osobnostmifilantropie(Gospel of Wealth), věnovali značné prostředky k vytvoření moderního systému nemocnic, univerzit, knihoven a nadací.
Po Panice roku 1893 začala velká celostátní ekonomická krize, která postihla zemědělce, dělníky a podnikatele, kteří utrpěli poklesem cen, mezd a zisků.Mnoho železničních společností zbankrotovalo. Následný politický dopad postihl Demokratickou stranu, jejíž vůdce prezidentGrover Clevelandbyl obviňován ze značného podílu na vzniklé situaci. Propukaly dělnické nepokoje, zahrnující četné stávky, z nichž byla nevýznamnější násilná stávka v Pullmanu v roce 1894, kterou na Clevelandův příkaz potlačily federální jednotky. Nově vznikláPopulistická stranaposílila díky farmářům bavlny a pšenice, stejně jako horníkům, ale byla překonána ještě populárnějším hnutím volného stříbra (Free Silver movement), které požadovalo použití stříbrných rezerv pro zvětšení nabídky peněz a tím k inflaci, která měla podle zastánců hnutí ukončit krizi.
Finanční, železniční a podnikatelské kruhy se postavily na odpor. Argumentovaly tím, že pouze zavedenízlatého standarduzachrání ekonomiku. V nejostřejších volbách v dějinách národa porazil konzervativní republikánWilliam McKinleypředstavitele stříbrného hnutíWilliama Jenningse Bryana, který měl podporu demokratů, populistů a stříbrných republikánů. Bryan získal jih a západ, ale McKinley si získal podporu střední třídy, průmyslových dělníků, měst a velkofarmářů na Středozápadě.
Za McKinleyho období se navrátila prosperita, došlo k zavedení zlatého standardu a zvýšení cel. Začátkem 20. století měly Spojené státy nejsilnější ekonomiku na světě. Kromě dvou krátkých recesí (v letech 1907 a 1920) celkové hospodářství zůstalo prosperující a rostlo až do roku 1929. Zásluhy si připisovali republikáni, s odkazem na McKinleyho politiku.
Nespokojenost rostoucí střední třídy s korupcí a všeobecnou neefektivitou politiky a neschopnost řešení stále naléhavějších urbanistických a průmyslových problémů vedly počátkem 90. let 19. století ke vzniku dynamickéhoprogresivního hnutí. Ve všech velkých městech, státech a také na národní úrovni všeobecně, dále ve vzdělání, zdravotnictví a průmyslu volali progresivisté po modernizaci a reformě oslabených institucí, vymýcení korupce v politice a zavedení efektivity jako kritéria pro reformy. Vedoucí politici z obou stran, předevšímTheodore Roosevelt,Charles Evans HughesaRobert La Follettena straně republikánů, aWilliam Jennings BryanaWoodrow Wilsonna straně demokratů, přijali za svůj cíl prosazení reforem v duchu progresivního hnutí. Do hnutí se významně zapojily ženy se svými požadavky na ženské volební právo, prohibici a lepší školy; jejich nejvýznamnější vůdkyní bylaJane Addamsováz Chicaga, zakladatelka komunitních center. Investigativní novináři přezdívaní „muckrakeři“ jako bylUpton Sinclair,Lincoln SteffensaJacob Riisodhalovali korupci v podnikání a vládě spolu s bující chudobou měst. Progresivisté zavedli antimonopolní zákony a regulace v odvětvích jako masný průmysl, farmaceutický průmysl nebo železniční doprava. Čtyři nové ústavní dodatky – šestnáctý až devatenáctý – byly výsledkem progresivistického aktivismu, který přinesl federálnídaň z příjmů, přímé volby senátorů, prohibici a volební právo žen.Progresivní hnutí přetrvalo celá dvacátá léta, přičemž jeho nejaktivnější období lze zařadit mezi léta 1900–1918.Římskokatoličtípreláti(např.John Ireland), se snažili oamerikanizacilatinské církve a polatinštění jejích nelatinských součástí (např.řeckokatolíci, incident sA. Tothem) v duchu amerického patriotismu soudobé éry.
Po roce 1890 již Spojeným státům patřilo postavení světové ekonomické a vojenské velmoci. Významnou epizodou této doby se stalašpanělsko-americká válka, jejíž záminkou bylo španělské odmítnutí amerických požadavků na změnu své represivní politiky na Kubě. „Skvělá malá válka“, jak ji nazval jeden činitel, se nesla ve znamení řady rychlých amerických vítězství na zemi i na moři. Na pařížské mírové konferenci získaly Spojené státyFilipíny,PortorikoaGuam. Kuba se stala nezávislou zemí, avšak pod silným americkým vlivem.
Ačkoli samotná válka byla mezi veřejností široce populární, mírové podmínky vzbuzovaly kontroverze.William Jennings Bryanvedl Demokratickou stranu v opozici vůči ovládnutí Filipín, což odsuzoval jako imperialismus nehodný americké demokracie.Prezident William McKinley, sebejistý díky návratu prosperity a vítězné válce, akvizici obhajoval. V prezidentských volbách roku 1900 McKinley Bryana snadno porazil.
Po porážcepovstání filipínských nacionalistůse Spojené státy zapojily do rozsáhlého programu modernizace ekonomiky Filipín a zlepšení veřejných zdravotnických zařízení.Američané však po roce 1908 ztratili zájem o své zámořské impérium a obrátili svou pozornost na oblastKaribiku, zejména na výstavbuPanamského průplavu. V roce 1912 se Arizona stala posledním pevninským federálním státem a tím završila americkou vnitrozemskou expanzi na západ. Otevření Panamského průplavu v roce 1914 vedlo ke zvýšení obchodu s Japonskem a zbytkem Dálného východu. Zásadní novinkou byla „politika otevřených dveří“ (Open Door Policy), díky níž byl imperiálním mocnostem umožněn rovný přístup k čínskému trhu, aniž by však jediná z nich směla převzít kontrolu nad Čínou.
Roku 1914 vypukl v Evropě dosud nevídaný válečný konflikt,první světová válka. V reakci na to prezidentWoodrow Wilsonpřevzal plnou kontrolu nad zahraniční politikou Spojených států a deklaroval jejichneutralitu. Roku 1915 Němci zahájilineomezenou ponorkovou válku, což vedlo k potopení parníkuRMS Lusitania, při němž zahynulo mnoho amerických cestujících. Poté na nátlak Spojených států museli Němci neomezenou ponorkovou válku ukončit. Wilson varoval Německo, že obnovení neomezené ponorkové války zaměřené i proti americkým lodím zásobujícím státy Dohody by znamenalo válku. Pod tíhou válečné situace se nakonec Německo rozhodlo riskovat a v únoru 1917 obnovilo neomezenou ponorkovou válku, ve snaze vyhrát válku odříznutím Británie. To a hrozbaZimmermannova telegramuvedly Spojené státy k vyhlášení války císařskému Německu v dubnu 1917.Z Ameriky začaly spojencům rychle proudit peníze, potraviny a munice, zatím však bez vojáků, které USA neměly a kteří teprve museli být získáni a vycvičeni. Během léta roku 1918 již přicházeli američtí vojáci pod velením generálaJohna J. Pershingav počtu 10 000 denně, zatímco vyčerpané Německo už nemohlo své ztráty nahrazovat.
Výsledkem bylovítězství Spojenců v listopadu 1918. Prezident Wilson požadoval, aby Německo sesadilo císaře a přijalo podmínky stanovené v jeho známémčtrnáctibodovém programu. Wilson se stal hlavní postavouPařížské mírové konference v roce 1919, nedokázal však zabránit tvrdým podmínkám, které Spojenci Německu nadiktovaliVersailleskou smlouvou. Wilson vkládal své naděje do novéSpolečnosti národů, odmítl však kompromis s republikány v Senátu ohledně otázky pravomoci Kongresu vyhlásit válku. Senát následně zamítlratifikovatčlenství Spojených států ve Společnosti národů.
Americké hnutí za volební právo žen začalo národním sjezdem Strany svobody (Liberty Party) v červnu 1848. Prezidentský kandidát Gerrit Smith obhajoval právo žen volit a začlenil ho do stranického programu. O měsíc později jeho sestřeniceElizabeth Cady Stantonováspolu sLucretií Mottovoua dalšími ženami uspořádalashromáždění v Seneca Falls, které přijalo Deklaraci postojů (Declaration of Sentiments) požadující pro ženy rovnoprávnost a právo volit.Mnohé z těchto aktivistek se politicky angažovaly v rámci abolicionistického hnutí. Kampaň za ženská práva během „první vlny feminismu“ vedly Stantonová,Lucy StoneaSusan B. Anthonyová, spolu s řadou dalších. Stoneová aPaulina Wrightová Davisováv roce 1850 zorganizovaly významné a vlivné Národní shromáždění pro práva žen (National Women's Rights Convention). Po občanské válce se hnutí reorganizovalo díky získání zkušených propagátorek, z nichž mnohé bojovaly za prohibici v Ženské křesťanské unii za střídmost (Women's Christian Temperance Union). Do konce devatenáctého století však plné hlasovací právo ženám přiznalo jen několik západních států Unie,ačkoli ženy dosáhly významných legislativních úspěchů a získaly práva v oblastech jako je majetek a dětské opatrovnictví.
Kolem roku 1912 se začalo feministické hnutí znovu probouzet, přičemž kladlo důraz na požadavek zrovnoprávnění. Tvrdilo, že zkorumpovanost americké politiky si vyžaduje očistu zastoupením žen, protože muži toho nejsou schopni.Protesty se staly stále častějšími; sufražetka Alice Paulová vedla přehlídky v hlavním městě a dalších velkých městech. Paulová se odtrhla od velké Národní asociace amerického volebního práva žen (National American Woman Suffrage Association, NAWSA), která upřednostňovala mírnější přístup a podporovala Demokratickou stranu a Woodrowa Wilsona a vytvořila militantnější Národní stranu žen (National Woman's Party). Během „tichých hlídek“ sufražistek, protestních demonstrací před Bílým domem, jich byla řada zatčena a následně se staly politickými vězni.
Starý argument proti volebnímu právu žen, deklarující, že pouze muži mohou bojovat ve válce, a proto jen muži si zaslouží právo volit, byl vyvrácen během první světové války nadšenou účastí desítek tisíc amerických žen na domácí frontě. Po skončení války mnoho zemí světa udělilo ženám volební právo, jako vděk za jejich příspěvek válečnému úsilí. Navíc většina západních států USA již poskytla ženám právo volit ve státních a federálních volbách a zástupci z těchto států, včetně první ženyJeannette Rankinovéz Montany, prokázali, že volební právo žen je životaschopné. Hlavní odpor pocházel z jižních států, jejichž bílí představitelé se obávali hrozby černošských žen jako voličů. Nakonec Kongres v roce 1919 přijaldevatenáctý dodatek ústavya v roce 1920 již ženy mohly volit.
NAWSA se přeměnila na Ligu ženských voličů (League of Women Voters) a Národní strana žen začala lobbovat za plnou rovnost a přijetídodatku ústavy o rovnoprávnosti(Equal Rights Amendment), který nakonec Kongres schválil v roce 1972, během druhé vlny ženského hnutí. Politici reagovali na nové voliče větším důrazem na problémy zvláštního významu pro ženy, zejménaprohibici, zdraví dětí asvětový mír.Hlavní nárůst hlasování žen přišel v roce 1928, když si politické organizace velkých měst uvědomily, že potřebují podporu žen pro zvolení demokrataAla Smitha, katolíka z New Yorku. Mezitím protestanti mobilizovali ženy, aby podpořily prohibici a hlasovaly pro republikánaHerberta Hoovera.
Během 20. let 20. století postupně vzrůstala pozice Spojených států jako ekonomické a vojenské světové velmoci. Senát Spojených států neratifikoval Versailleskou smlouvu nadiktovanou Spojenci poraženým Ústředním mocnostem; místo toho se Spojené státy rozhodly jít směremunilateralismu(samostatného jednání v mezinárodních vztazích).Otřes ruskéŘíjnové revolucevyústil ve skutečné obavy z komunismu ve Spojených státech, což vedlo k tzv.Rudé panice(Red Scare) a k deportaci cizinců, považovaných za podvratné živly.
Přes rychlý růst veřejného zdravotnictví během progresivní éry a modernizace nemocnic a lékařských škol,ztratily Spojené státy v roce 1918 během pandemieŠpanělské chřipky675 000 životů.
V roce 1920 byl schválenosmnáctý dodatek Ústavy(prohibice), který zakázal výrobu, prodej, dovoz a vývoz alkoholu. Výsledkem bylo, že ve městech se nelegální alkohol stal velkým byznysem, převážně ovládaný podsvětím. V letech 1922–25 rychle rostl obnovený Ku Klux Klan, který však následně opět zanikl. Došlo také k přijetí imigračních zákonů, které značně omezovaly počty nových imigrantů. Díky velké hospodářské prosperitě získala dvacátá léta 20. století přezdívku „Bouřlivá léta“ (Roaring twenties). Mezi mladší generací získal popularitu nový hudební styljazz, proto se toto desetiletí také nazývalo „Jazzový věk“ (Jazz Age).
Během dvacátých let 20. století se země těšila všeobecné prosperitě, i když se známkami slabosti zemědělství. Finanční bublinu poháněl nafouknutý akciový trh, což později vedlo kekrachu na newyorské burze dne 29. října 1929.Ten spolu s mnoha dalšími ekonomickými faktory spustil celosvětovou hospodářskou krizi známou jakoVelká hospodářská krize. Během tohoto období zaznamenaly Spojené státydeflacispojenou s propadem cen a růstem nezaměstnanosti z 3 % v roce 1929 na 25 % v roce 1933. Ceny zemědělských produktů klesly o polovinu a průmyslová produkce poklesla o třetinu. Situaci dále zhoršila opakující se sucha a následné prašné bouře na středozápadě, tzv. „Mísa prachu“ (Dust Bowl), která donutila desetitisíce zbídačených farmářských rodin opustit své domovy.
Ve své kampani roku 1932 demokratický prezidentský kandidátFranklin Delano Rooseveltsliboval „Nový úděl pro americký lid“ ("a New Deal for the American people"), což se stalo trvalou značkou jeho domácí politiky. Zoufalá ekonomická situace spolu se silnými vítězstvími demokratů ve volbách roku 1932 poskytly Rooseveltovi neobvykle velký vliv na Kongres během „první stovky dnů“ jeho administrativy. Využil tohoto vlivu jako páky pro získání rychlého přijetí řady opatření na vytvoření programů sociálního zabezpečení a regulaci bankovního systému, akciového trhu, průmyslu a zemědělství spolu s řadou dalších vládních snah o ukončení Velké hospodářské krize a reformu americké ekonomiky.
ProgramNew Dealzavedl regulaci většiny odvětví ekonomiky, zejména finančního sektoru. Poskytl nezaměstnaným podporu prostřednictvím mnoha programů, jako napříkladWorks Progress Administration(WPA) aCivilian Conservation Corpspro mladé muže, který se zabýval pracovními činnostmi, jako je hašení lesních požárů a vytváření veřejných prací. ÚřadPublic Works Administrationvedl rozsáhlé, štědře financované projekty zaměřené na rozvoj a obnovu infrastruktury. V letech 1935–1936 se Roosevelt dále přiklonil k levici a prostřednictvímWagner Actposílil odborové svazy. Odbory se staly silným prvkem sdružené koalice New Deal, která získala Rooseveltovi opětovná vítězství ve volbách v letech 1936, 1940 a 1944 mobilizací členů odborů,modrých límečků, závislých na podpoře, velkoměstských politických organizací, etnických a náboženských minorit (zejména katolíků a židů) a bílého jihu, spolu s Afroameričany na severu (kde mohli volit). Některé programy byly opuštěny ve čtyřicátých letech 20. století, když konzervativci znovu získali moc v Kongresu prostřednictvím konzervativní koalice. Obzvláště významným projektem se stal program sociálního zabezpečení, zahájený v roce 1935.
V letech krize se Spojené státy zaměřily na domácí záležitosti, zatímco po celém světě demokracie upadala a mnoho zemí ovládly diktatury. Císařské Japonsko cílilo na získání dominance ve východní Asii a v Pacifiku. Nacistické Německo a fašistická Itálie zbrojily a připravovaly dobyvačné války, zatímco Británie a Francie zastávalypolitiku usmiřování, ve snaze odvrátit další evropskou válku. Americká legislativa se snažila zabránit možnému zavlečení Spojených států do zahraničních konfliktů pomocí zákonů o neutralitě. Tato politika se však střetla se vzrůstajícím protinacistickým cítěním poněmecké invazi do Polska v září 1939, která začala druhou světovou válku. Roosevelt umístil Spojené státy do pozice „arzenálu demokracie“ a přislíbil spojencům rozsáhlou finanční pomoc a dodávky zbrojního materiálu – avšak žádné vojáky.Toto bylo realizováno prostřednictvímsmluv o půjčce a pronájmu. Japonsko se pokusilo neutralizovat americkou moc v Pacifikuútokem na Pearl Harbordne 7. prosince 1941, což se stalo zlomovým momentem pro veřejnou podporu vstupu do války.Tento nenadálý útok značně prohloubil protijaponské nálady, což vedlo kinternaci Američanů japonského původupo dobu války.
Hlavní příspěvky Spojených států ke spojeneckému válečnému úsilí tvořily peníze, průmyslové výrobky, potraviny, ropa, technologické inovace a (zejména v letech 1944–45) vojáci. Značná část úsilí federální vlády během války směřovala k maximalizaci hospodářské produkce země. Celkovým výsledkem bylo dramatické zvýšeníhrubého domácího produktu, rozsáhlý vývoz materiálu a zásob Spojencům a americkým silám v zámoří, ukončení nezaměstnanosti a nárůst civilní spotřeby, i přes fakt, že 40 % HDP bylo věnováno válečnému úsilí. To vše bylo dosaženo pomocí desítek milionů pracovníků, kteří přešli z povolání s nízkou produktivitou do vysoce efektivních pracovních míst, dále díky zlepšení produktivity díky lepším technologiím a řízení, zapojení studentů, důchodců, žen v domácnosti a nezaměstnaných do pracovního procesu a prodloužení pracovní doby.
Velkého rozmachu dosáhl také vědecký výzkum a vývoj, jehož nevýznamnějším výsledkem se stalprojekt Manhattan, tajné úsilí o využití jaderného štěpení pro výrobu vysoce ničivéatomové bomby.
Na domácí frontě byla mobilizace amerického hospodářství řízena Rooseveltovým válečným výrobním výborem (War Production Board). Válečný výrobní boom vedl k plné zaměstnanosti a zahlazení této stopy Velké hospodářské krize. Ve skutečnosti dokonce nastal nedostatek pracovních sil, nutící průmysl k hledání nových zdrojů pracovníků, což vedlo ke změně rolí žen a černého obyvatelstva.
Pracovní úsilí bylo vyčerpávající a volnočasové aktivity prudce klesaly. Lidé tolerovali navýšení práce kvůli vlastenectví, platu a důvěře, že to je „jen na omezenou dobu“ a život se vrátí do normálu, jakmile bude válka vyhrána. Většina zboží dlouhodobé spotřeby se stala nedostupnou a maso, oblečení a benzín byly dostupné jen na příděl. V průmyslových oblastech vznikl nedostatek bytů kvůli zdvojnásobení obyvatel, kteří žili ve stísněných čtvrtích. Ceny a mzdy byly regulovány a Američané spořili značnou část svých příjmů; následná poválečná poptávka vedla k obnovení hospodářského růstu namísto návratu do krize.
Spojenci – Spojené státy, Velká Británie a Sovětský svaz, Čína, stejně jako Polsko, Kanada a další země – bojovali proti mocnostem Osy; Německu, Itálii a Japonsku. Spojenci považovali za hlavní hrozbu Německo a dali nejvyšší prioritu evropskému bojišti. Spojené státy dominovaly válce s Japonskem a zastavily japonskou expanzi v Pacifiku v roce 1942. Po útoku v Pearl Harboru aztrátě Filipínnásledovala remíza vbitvě v Korálovém moři(květen 1942) a poté rozhodující vítězství amerického námořnictvav bitvě u Midway(červen 1942). Americké pozemní síly vypomohly vseveroafrické kampaniukončené v roce 1943, po které následoval rozpad Mussoliniho fašistické vlády a přechod Itálie na stranu Spojenců. Významnější evropská fronta byla otevřena vden D, 6. června 1944, kdy americké a spojenecké síly v Británii provedly invazi do nacisty ovládané Francie.
Do konce roku 1944 Spojenci vytlačili Němce z Francie, ale v prosinci 1944 museli čelit nečekanémuněmeckému protiútoku v Ardenách. Tato poslední německá snaha selhala a spojenecké armády na východě a západě se blížily k Berlínu, zatímco nacisté se pokoušeli zabít poslední zbývající Židy. Západní spojenci přenechalidobytí BerlínaSovětům. Nacisté kapitulovali v květnu 1945, což znamenalo konec války v Evropě.
Zatím v Tichomoří Američané prováděli strategii „žabích skoků“ dobýváním ostrovů směrem k Japonsku. Podobytí Marianského souostrovízde zřídili letiště pro bombardovací nálety na domácí japonské ostrovy a v roce 1945 po těžkých bojích obsadili ostrovyIwodžimuaOkinawu.Po krvavém vítězství na Okinawě se Spojené státy chystalynapadnout japonské domácí ostrovy. V srpnu 1945 bombardéryB-29svrhly atomové bomby na japonská města Hirošimu a Nagasaki; po několika dnech Japonci kapitulovali a tím skončila druhá světová válka.Spojené státy okupovaly Japonsko (a část Německa) a vyslaly generálaDouglase MacArthura, aby vedl restrukturalizaci japonského hospodářství a politického systému podle amerického vzoru.Během války Roosevelt vytvořil termín „Čtyři mocnosti“, kterým odkazoval na čtyři hlavní spojence druhé světové války, Spojené státy, Spojené království, Sovětský svaz a Čínu, které se později staly základemRady bezpečnosti OSN.
Přestože národ ztratil ve válce více než 400 000 vojáků, pevnina prosperovala, nedotčena válečným ničením, které si vybralo těžkou daň v Evropě a Asii.
Účast v poválečných zahraničních záležitostech znamenala konec převládajícího americkéhoizolacionismu. Hrozba jaderných zbraní inspirovala jak optimismus, tak strach. Jaderné zbraně se po roce 1945 nikdy nepoužily v boji, neboť obě strany odvrátily hrozbu přímého válečného konfliktu. Následoval „dlouhý mír“Studené války, která začalaTrumanovou doktrínouvyhlášenou v březnu 1947. To však nezabránilo regionálnímválkám v KorejiaVietnamu.
Po druhé světové válce Spojené vyvstaly jako jedna ze dvou dominantníchsupervelmocí, přičemž druhou se stal Sovětský svaz. Americký Senát schválil členství Spojených států vOrganizaci spojených národů(OSN), což znamenalo odklon od tradičního amerického izolacionizmu směrem ke zvýšené mezinárodní angažovanosti.
Primárním americkým cílem v letech 1945–48 byla obnova Evropy po ničivých událostech druhé světové války aomezení šíření komunismuzastoupeného Sovětským svazem.Trumanova doktrínaz roku 1947 poskytla Řecku a Turecku vojenskou a ekonomickou pomoc jako protiváhu hrozbě komunistické expanze na Balkáně. V roce 1948 Spojené státy nahradily izolované programy finanční pomoci komplexnímMarshallovým plánem, který čerpal peníze do hospodářstvízápadní Evropy, odstranil obchodní bariéry a současně modernizoval systémymanagementupodniků a vlád.
Rozpočet Marshallova plánu činil 13 miliard dolarů (v kontextu amerického HDP ve výši 258 miliard dolarů v roce 1948); tomu předcházelo dalších 12 miliard dolarů poskytnutých Evropě v době mezi koncem války a začátkem Marshallova plánu. Sovětský vůdceJosif Vissarionovič Stalinzakázal svým východoevropským satelitním státům účastnit se plánu. Postupem času neefektivní východoevropské ekonomiky zaostávaly za Západní Evropou stále více z hlediska hospodářského rozvoje a prosperity. V roce 1949 Spojené státy odstoupily od své tradiční politiky nevytváření vojenských paktů v době míru a založilySeveroatlantickou alianci(NATO), která přetrvává do 21. století. V reakci na to Sověti vytvořiliVaršavskou smlouvukomunistických států; mezi oběma bloky stála tzv. „železná opona“.
V srpnu 1949 Sověti otestovali svouprvní jadernou zbraň, čímž eskalovalo nebezpečí válečného střetu. Hrozbavzájemně zaručeného zničenívšak odradila obě mocnosti před jadernou válkou a vyústila vzástupné války, zejména vKorejiaVietnamu, ve kterých se obě strany střetly nepřímo.Ve Spojených státech vyvolala Studená válka obavy z vlivu komunismu a vedla kprotikomunistickýmhonům na čarodějnice.
V lednu 1953 se prezidentem stal generálDwight D. Eisenhower, první republikán v Bílém domě od roku 1932.Po Stalinově smrti v březnu téhož roku došlo k uvolnění napětí mezi USA a SSSR. Eisenhowerovi se podařilo ukončit vlekoucí se Korejskou válku a vyhnout se zapojení Spojených států do jiného konfliktu. Silně podporoval NATO a snažil se o vytvoření dalších podobných aliancí, ty však nebyly příliš úspěšné. Na domácí scéně skoncoval s mccarthismem, rozšířil systém sociálního zabezpečení a opatrně podporoval hnutí za občanská práva. Významným momentem se stalyudálosti na střední škole v Little RockuvArkansasu, kdy nechal kvůli vynucení federálních zákonů povolatNárodní gardu.Eisenhower značně podporoval budovánímezistátního dálničního systému. Během jeho dvou volebních období se Spojené státy těšily éře nebývalé prosperity, charakterizované rozvojem konzumního způsobu života. Symbolem doby se stal automobil,rychlé občerstveníneboRock and roll.
Roku 1957 Sovětský svaz vypustilSputnik, prvníumělou družiciZemě, toto nečekané vědeckotechnické prvenství Američany zaskočilo. Tak začalVesmírný závodobou supervelmocí, ve kterém nakonec Spojené státy triumfovaly přistáním prvních astronautů na Měsíci během miseApollo 11v roce 1969. Rozhořčení nad slabostí amerického vzdělávacího systému vedlo k rozsáhlé federální podpoře vědeckého vzdělávání a výzkumu.
V roce 1960 byl charismatický politikJohn Fitzgerald Kennedyzvolen jako první a dosud jediný římskokatolický prezident Spojených států. Jeho čas ve funkci byl poznamenán událostmi jako zvýšení úsilí Spojených států ve vesmírném závodě, eskalace amerického zapojení ve vietnamské válce,Karibská krize,invaze v zátoce Sviní, zatčení a uvězněníMartina Luthera Kingaběhem kampaně v Birminghamu a jmenování svého bratraRoberta F. Kennedyhodo svého kabinetu jako ministra spravedlnosti. Prezident Kennedy byl22. listopadu 1963 zavražděnvDallasuvTexasu, tato událost národ hluboce šokovala.
Vyvrcholení liberalismu přišlo v polovině šedesátých let, kdy prezidentLyndon B. Johnson(1963–1969) v Kongresu prosadil přijetí svých sociálních programů (Great Society).Ty zahrnovaly občanská práva, ukončenírasové segregace, zdravotní pojištění (programMedicare), rozšíření sociálního zabezpečení, federální pomoc vzdělávání na všech úrovních, dotace pro umění a humanitní vědy, ekologický aktivismus a řadu programů určených k vymýcení chudoby.Jak uvádějí někteří historikové:
Johnson ve volbách roku 1964 zvítězil nad konzervativním kandidátemBarry Goldwaterem. Volební posun přerušil několik desetiletí trvající nadvládu konzervativní koalice v Kongresu. Republikáni se však vrátili zpět v roce 1966 a v roce 1968 zvítězil jejich kandidátRichard Nixon. Ten do značné míry pokračoval v programech New Deal a Great Society, které zdědil; odpověď konzervativců přišla s volbouRonalda Reaganav roce 1980.Mezitím Američané završili velkou migraci z farem do měst a zažívali dlouhé období ekonomického rozvoje.
Od konce padesátých let čelilinstitucionalizovaný rasismusve Spojených státech, zejména na jihu, sílícímu hnutí za občanská práva.Bojkot autobusové dopravy ve městě Montgomerymezi lety 1955–1956, který vedli afroameričtí aktivistéRosa ParksováaMartin Luther King, dal impulz k rozvoji hnutí. Následující léta se Afroameričané museli potýkat s násilnostmi, ale postupně dosáhli velkých kroků k získání rovnoprávnosti díky rozhodnutímNejvyššího soudu, včetně rozsudkuBrown vs. školní rada TopekyaLovingovi vs. Virginie, zákona o občanských právech z roku 1964 (Civil Rights Act of 1964), zákona o hlasovacích právech z roku 1965 (Voting Rights Act of 1965) nebo zákona o spravedlivém bydlení z roku 1968 (Fair Housing Act of 1968), které zneplatnilyzákony Jima Crowa, legalizující rasovou segregaci mezi bílými a černými.
Martin Luther King, Jr., který získalNobelovu cenu za mírza své úsilí o dosažení rasové rovnoprávnosti, byl zavražděn v roce 1968. Po jeho smrti vedli hnutí další, mimo jiné Kingova vdova,Coretta Scott Kingová, která byla též aktivní, stejně jako její manžel, v opozici vůči Vietnamské válce a v ženském osvobozeneckém hnutí. Během prvních devíti měsíců roku 1967 propuklo 164 nepokojů ve 128 amerických městech.Frustrace ze zdánlivě pomalého pokroku integračního hnutí vedla počátkem 60. let k vynoření radikálnějších proudů, které zase následně daly vzniknout hnutíČerná síla(Black Power) během pozdních 60. a raných 70. let.Tato dekáda nakonec znamenala velký krok směrem k integraci, zejména v oblasti vládních služeb, sportu a zábavy.
Také domorodí Američané (indiáni) se začali hlásit o svá územní práva a obraceli se na federální soudy. Ve svých protestech obviňovali federální vládu z nedodržování uzavřených smluv. Jedním z nejvýraznějších indiánských sdružení bylo Hnutí amerických indiánů (American Indian Movement, AIM).
Další emancipující se skupinou byli mexičtí Američané. V šedesátých letech začal aktivistaCésar Chávezv Kalifornii organizovat špatně placené mexikoamerické zemědělské pracovníky. Vedl pět let trvající stávky sběračů hroznů. Poté Chávez vytvořil první úspěšné odborové sdružení zemědělských pracovníků, i když jehoUnited Farm Workers of America(UFW) po několika letech ztratil na síle. Chávez zemřel v roce 1993 a po své smrti se stal ikonou a „lidovým svatým“ v panteonu mexických Američanů.
Od počátku 60. let začala národem procházet nová vlna uvědomění si nerovnoprávného postavení amerických žen. Na jejím počátku bylbestsellerThe Feminine Mystiquez roku 1963 autorkyBetty Friedan. Ukazoval, jak mnoho žen v domácnosti trpí pocity uvěznění a nenaplnění, obviňoval americkou kulturu z vytvoření představy, že ženy mohou najít životní náplň pouze v rolích manželek, matek a hospodyněk a polemizoval, že ženy jsou právě tak schopné jako muži vykonávat jakýkoliv druh práce. V roce 1966 založila Friedanová a další ženy Národní organizaci pro ženy (National Organization for Women, NOW), která měla být obdobouNAACPpro Afroameričany.
Začaly protesty a nové Hnutí za osvobození žen (Women's Liberation Movement) postupně nabývalo na velikosti a síle, získalo velkou pozornost médií a do roku 1968 vystřídalo hnutí občanských práv jako hlavní americkou společenskou revoluci. Pochody, přehlídky, shromáždění, bojkoty a protestní hlídky přinesly účast tisíců, někdy i milionů příznivců. Ženy dosáhly značného pokroku v uplatnění na poli lékařství, právnictví a podnikání, avšak jen málo jich bylo zvoleno do veřejných funkcí. Hnutí však se brzy rozštěpilo na frakce podle politické ideologie (NOW jako levice, Akční liga ženské rovnosti (Women's Equity Action League, WEAL) jako pravice, Národní ženský politický klub (National Women's Political Caucus, NWPC) jako střed a radikálnější skupiny tvořené mladšími ženami se řadily ke krajní levici). Ratifikaci návrhu dodatku ústavy o rovnosti pohlaví, který schválil Kongres v roce 1972, zabránila konzervativní koalice mobilizovanáPhyllis Schlaflyovou. Podle nich tento návrh degradoval postavení žen v domácnosti a umožnil by vojenské odvody mladých žen.
Přesto však byla schválena řada federálních zákonů, zaručujících rovnost v otázce platů, zaměstnání, vzdělání, pracovních příležitosti a úvěrů, legalizujícíchumělé potratya požadujících, aby NASA, vojenské akademie a další organizace umožnily přijímání žen). K nim se přidaly státní zákony (např. zakazujícíchdomácí násilía manželské znásilnění) a rozhodnutí Nejvyššího soudu (např. rozhodnutí, že klauzule Čtrnáctého dodatku o rovnosti ochrany se vztahuje i na ženy). Tyto legislativní reformy stanovily rovnost pohlaví před zákonem. Společenské zvyklosti a povědomí se začaly měnit směrem k akceptaci rovnoprávnosti žen. Kontroverzní byla otázka potratů, které Nejvyšší soud rozhodnutím v případuRoe vs. Wade(1973) stanovil jako základní právo a nařídil legalizaci umělých potratů ve všech státech Spojených států a povolil i potraty ve druhém a třetím trimestru. Tento precedent je ve Spojených státech předmětem debat.
Uprostřed studené války Spojené státy vstoupily doválky ve Vietnamu; její vzrůstající nepopularita mezi domácí veřejností přiživovala již existující sociální protestní hnutí žen, menšin a mládeže. Sociální programy projektuGreat Societyprezidenta Johnsona a četná rozhodnutí Nejvyššího soudu za předsednictvíEarla Warrenapřispěly k rozsáhlému spektru sociálních reforem během šedesátých a sedmdesátých let.Feminismusaenvironmentalismusse staly politickými silami a vývoj pokračoval směrem k zajištění občanských práv pro všechny Američany. Koncem 60. a počátkem 70. let zasáhla Spojené státy a většinu západního světakontrakulturní revolta, která ve „válce kultur“ ještě hlouběji rozdělila Američany, přinášela však také liberálnější sociální názory.
Roku 1969 Johnsona v úřadu prezidenta vystřídal republikánRichard Nixon, který se snažil postupně přesunout břemeno války na jihovietnamskou armádu. Roku 1973 vyjednalmírovou smlouvu, která zajistila propuštění amerických zajatců a vedla ke stažení amerických vojáků z Vietnamu. Válka stála životy 58 000 amerických vojáků. Nixonovi se obratnou diplomacií podařilo využít tehdejší ostrouroztržku mezi Sovětským svazem a Čínouve prospěch Spojených států. Dosáhl s oběma stranami uvolnění vztahů, tzv.détente.
V letech 1972–1974 Nixonovo období poznamenalaaféra Watergate, během níž se Nixonova administrativa pokoušela krýt své podřízené, kteří se vloupali do ústředí Demokratické strany v kancelářském komplexu Watergate ve Washingtonu. Skandál zničil Nixonovu politickou základnu, řadu jeho poradců poslal do vězení a vedl k Nixonově rezignaci dne 9. srpna 1974. Na postu prezidenta jej nahradil dosavadní viceprezidentGerald Ford.Pád Saigonuv dubnu 1975 fakticky ukončil válku ve Vietnamu a vyústil v opětovné sjednoceníSeverníhoaJižního Vietnamu. Ve stejném roce zvítězili komunisté i v sousedníKambodžiaLaosu.
Ropné embargo zemí OPEC v roce 1973znamenalo počátek dlouhodobé přeměny hospodářství, neboť poprvé v historii došlo ke skokovému nárůstu cen energií a americké továrny začaly čelit vážné konkurenci zahraničních producentů automobilů, oděvů, elektroniky a spotřebního zboží. Koncem sedmdesátých let ekonomika trpěla energetickou krizí, pomalým hospodářským růstem, vysokou nezaměstnaností a velmi vysokou inflací spojenou s vysokými úrokovými sazbami (tzv.stagflace). Tehdejší všeobecná shoda ekonomů nad výhodamideregulacevedla k ukončení řady regulací z obdobíNew Dealu, například v oblasti dopravy, bankovnictví a telekomunikací.
V roce 1976 byl zvolen prezidentemJimmy Carter, který se ve své volební kampani prezentoval jako člověk stojící mimo washingtonský politickýestablishment.Carterovým příspěvkem na mezinárodní scéně se stalo zprostředkovánídohod z Camp Davidumezi Izraelem a Egyptem. V roce 1979 íránští studenti obsadili americké velvyslanectví v Teheránu avzali 66 přítomných Američanů jako rukojmí, čímž vyvrcholila politická krize mezi Spojenými státy a Íránem poíránské islámské revoluci. Krize rukojmích a pokračující stagflace přispěly ke Carterově porážce vevolbách roku 1980, v nichž zvítězil republikánRonald Reagan.Dne 20. ledna 1981, krátce po skončení Carterova funkčního období, byli zbývající američtí rukojmí propuštěni a tím skončila 444 dní trvající krize.
Reaganova vítězství ve volbách 1980 a 1984 znamenala zásadní posun politických sil. Jeho ekonomická politika (nazvaná „Reaganomika“) a zavedení daňového zákona z roku 1981 (Economic Recovery Tax Act of 1981) vedly v průběhu sedmi let ke snížení horní daňové sazby ze 70 % na 28 %.Reagan pokračoval ve snižování federálních daní a omezovaní regulací.Spojené státy v roce 1982 zažívaly recesi, ale negativní hospodářské ukazatele se obrátily, přičemž míra inflace klesla z 11 % na 2 %, míra nezaměstnanosti klesla z 10,8 % v prosinci 1982 na 7,5 % v listopadu 1984a míra hospodářského růstu vzrostla ze 4,5 % na 7,2 %.
Reagan nařídil posíleníamerických ozbrojených sil, což vedlo k dodatečným rozpočtovým deficitům. Reagan představil komplikovaný systém protiraketové obrany, známý jakoStrategická obranná iniciativa(SDI) (přezdívaná „hvězdné války“), který by teoreticky umožnil sestřelit jaderné střely směřující na Spojené státy pomocí laserových systémů umístěných naoběžné dráze. Sověti reagovali popuzeně, protože uvedený projekt považovali za porušeníSmlouvy o omezení systému protiraketové obranyz roku 1972 a měli za to, že naruší rovnováhu sil a poskytne Spojeným státům velkou vojenskou výhodu. Dlouhá léta sovětský vůdceMichail Gorbačovvehementně protestoval proti SDI. Koncem 80. let však usoudil, že systém nikdy nebude fungovat a neměl by nadále blokovat možnost uzavření odzbrojovacích dohod se Spojenými státy.
Reaganovainvaze na Grenaduabombardování Libyebyly v USA populární, ačkoli jeho podporu pravicových povstaleckých skupinContraspřivedla do problémů kontroverze kolemaféry Írán-Contras, která odhalila Reaganův špatný způsob řízení svých podřízených.
Reagan se čtyřikrát setkal se sovětským vůdcem Michailem Gorbačovem, a jejich vrcholné konference vedly k podpisuSmlouvy o likvidaci raket středního a krátkého doletu. Gorbačov se snažil reformami zachránit hroutící se sovětské hospodářství a navázat lepší vztahy se Západem. Jedním z kroků mělo být ukončení nákladných závodů ve zbrojení s Amerikou. Sovětský svaz ponechal své východoevropské satelity svému osudu a následkem byla vlna pádů jejich komunistických režimů koncem roku 1989. SamotnýSovětský svaz zanikl 26. prosince 1991, čímž skončila americko-sovětská studená válka.
Spojené státy se staly jedinou zbývající supervelmocí a během 90. let pokračovaly v zasahování do mezinárodních záležitostí, včetněválky v Perském zálivuproti Iráku v roce 1991.Roku 1992 byl zvolen prezidentemdemokratBill Clinton, za jeho administrativy země prožívala jedno z nejdelších období hospodářského růstu a bezprecedentních zisků cenných papírů, který byl vedlejším efektemdigitální revolucea nových podnikatelských příležitosti vytvořených rozšířenímInternetu. Clinton ve spolupráci s republikány ovládaným Kongresem dosáhl přijetí prvního vyrovnaného federálního rozpočtu za posledních 30 let.
V roce 1998 Sněmovna reprezentantů podala na prezidenta Clintonaimpeachmentna základě obvinění ze lhaní o sexuálním vztahu se stážistkou v Bílém doměMonikou Lewinskou, Senát ho však neuznal vinným. Selhání impeachmentu a zisky demokratů ve volbách v roce 1998 přinutily republikánskéhopředsedy Sněmovny reprezentantůNewta Gingricheodstoupit z Kongresu.
Republikánská strana po roce 1968 (s výjimkou roku 1976) rozšířila svou volební základnu po celém Jihu, především díky silné podpoře mezi sociálně konzervativními bílými evangelickými protestanty a tradicionalistickými římskými katolíky, kteří doplnili její tradiční voliče z řad podnikatelské sféry a předměstského obyvatelstva. Jelikož bílí demokraté na jihu v 90. letech ztratili dominanci, v regionu se nastavil systém dvou stran, který charakterizoval většinu národa. Sociologové Caplow ad. uvádí:„Republikánská strana na celostátní úrovni zaznamenala přesun z pravého středu do středu ve 40. a 50. letech 20. století a poté se v 70. a 80. letech opět přesunula doprava.“Dále dodávají:„Demokratická strana na celostátní úrovni se v 40. a 50. letech 20. století odklonila z levého středu ke středu a pak se v 70. a 80. letech 20. století posunula dále směrem k pravému středu.“
Prezidentské volby v roce 2000meziGeorgem W. BushemaAlem Gorembyly jedněmi z nevyrovnanějších v historii Spojených států a pomohly zasít sémě budoucí politické polarizace. Hlasování v rozhodujícím státě Florida bylo velmi těsné a vyvolalo dramatický spor nad sčítáním hlasů. Nejvyšší soud USA v případuBush v. Goreukončil přepočítání hlasů poměrem 5 ku 4. To znamenalo, že Bush, tehdy ve vedení, vyhrál na Floridě a v celých volbách.Včetně roku 2000, demokraté převýšili na počty hlasů republikány ve všech celostátních volbách od roku 1992 do roku 2016, s výjimkou roku 2004.
Přehnaná očekávání „nové ekonomiky“ a prudký rozvoj Internetu koncem 90. let vedly k obdobíspekulativních investic do internetových firem. Vrchol této ekonomické bubliny nastal kolem roku 2000, poté následoval prudký pád a krach mnoha internetových společností, tzv. dot-comů.
Počátek 21. století poznamenaly teroristické útoky 11. září 2001, při nichž teroristé z islamistické organizaceAl-Káidaunesli čtyři dopravní letadla a poté s nimi provedli sebevražedné nálety na budovySvětového obchodního centra(WTC) v New Yorku a na budovuPentagonuve Washingtonu. Dvě věže WTC se zhruba dvě hodiny po nárazu letadel zřítily, zničeno bylo také jedno křídlo Pentagonu.Útoky si vyžádaly 2977 obětí. V reakci na tento bezprecedentní útok prezident George W. Bush dne 20. září vyhlásil „válku proti terorismu“. Následně dne 7. října 2001 Spojené státy a NATO provedlyinvazi do Afghánistánuzaměřenou na zničení režimuTálibánu, který poskytoval Al-Káidě a jejímu vůdciUsámovi bin Ládinovibezpečné útočiště.
Federální vláda zavedla nová opatření s cílem zabránit budoucím útokům. KontroverzníUSA PATRIOT Actzvýšil pravomoc vlády při sledování komunikací a odstranil právní omezení pro sdílení informací mezi federálními policejními a zpravodajskými složkami. Vzniklo novéMinisterstvo vnitřní bezpečnostiurčené k vedení a koordinování federálních protiteroristických aktivit.Některé z těchto aktivit, zejména zacházení se zadrženými ve věznici nazákladně Guantanámo, vedly k obviněním federální vlády z porušování lidských práv.
V březnu 2003 zahájily Spojené státyinvazi do Iráku, což vedlo ke zhroucení irácké vlády a později zadržení iráckého diktátoraSaddáma Husajna, s nímž USA měly dlouhodobě napjaté vztahy. Důvody pro invazi uváděné Bushovou administrativou zahrnovaly šíření demokracie, likvidaci zbraní hromadného ničení(což byl i klíčový požadavek OSN, i když pozdější vyšetřování prokázalo, že část zpravodajských informací byla nepřesná), a osvobození iráckého lidu. Přestože invaze zpočátku dosáhla určitých úspěchů, pokračující válka v Iráku vyvolávala mezinárodní protesty a zaznamenávala postupný pokles domácí podpory.V roce 2007, po letech násilí vyvolaného iráckými povstaleckými útoky, prezident Bush nechal navýšit počty přítomných amerických vojáků. Zatímco počet obětí klesl, Irák zůstával politicky nestabilní.
Nepopularita prezidenta Bushe a války v Iráku spolu s propuklou finanční krizí vedly roku 2008 k volběBaracka Obamy, prvního afroamerického prezidenta Spojených států.Po svém zvolení Obama neochotně pokračoval ve válečných akcích v Iráku až do 31. srpna 2010, kdy prohlásil bojové operace za ukončené. Nicméně 50 000 amerických vojáků a vojenského personálu bylo ponecháno v Iráku, aby asistovalo iráckým silám, pomáhalo chránit stahované síly a provádělo protiteroristické zásahy až do 15. prosince 2011, kdy byla válka formálně ukončena a poslední vojáci opustili zemi.Současně Obama zvýšil americkou angažovanost v Afghánistánu a zahájil strategii „nasycení“ dalšími 30 000 vojáky, zároveň však oznámil záměr začít stahovat vojska v prosinci 2014. Obama také zakázal mučení vězňů v Guantanámu, obecně však zachoval Bushovu politiku k těmto zadrženým, zároveň doporučil budoucí uzavření věznice.
Úsáma bin Ládin byl po desetiletém skrývání nakonec nalezen a zabit v květnu 2011 v Pákistánu během akce amerických námořních speciálních sil. Přestože Al-Káida v Afghánistánu se dostala na hranici kolapsu, její odnože v Jemenu a dalších zemích pokračovaly v činnosti.
V roce 2014 začal získávat na síleIslámský stát v Iráku a Levantě(ISIS), dříve známý jako Al-Káida v Iráku. Kromě toho, že ovládl velkou část západního Iráku a východní Sýrie, ISIS také popravil tři novináře, dva americké a jednoho britského. Tyto události vedly v září 2014 k zahájenívelké vojenské intervenceSpojených států a jejích spojenců v regionu.
Dne 28. prosince 2014 prezident Obama oficiálně ukončil vojenskou misi v Afghánistánu a slíbil stažení zbývajících amerických jednotek na konci roku 2016, s výjimkou ochrany velvyslanectví.
V září 2008 upadly Spojené státy a většina Evropy do nejdelšírecesepo druhé světové válce, často nazývané „Velká recese“.Byla důsledkem několika vzájemně se překrývajících krizí, zejména krize na trhu s nemovitostmi, hypotéční krize, růstu cen ropy, krize automobilového průmyslu, rostoucí nezaměstnanosti a nejhorší finanční krize odVelké hospodářské krize. Finanční krize ohrozila stabilitu celé ekonomiky, v září 2008 zbankrotovala velká bankaLehman Brothersa další obří banky byly vážně ohroženy.Počínaje říjnem federální vláda poskytla finančním institucím půjčky v hodnotě 245 miliard dolarů prostřednictvímTroubled Asset Relief Program, schváleným republikány i demokraty v Kongresu a podepsaným prezidentem Bushem.
Bushův nástupce Barack Obama podepsal zákonAmerican Recovery and Reinvestment Act of 2009, což byl ekonomický stimul ve výši 787 miliard dolarů, jehož cílem bylo pomoci ekonomice zotavit se z prohlubující se recese. Obama, stejně jako Bush, podnikl kroky k záchraně automobilového průmyslu a zabránění budoucím ekonomickým propadům. Patřily mezi ně sanace společností General Motors a Chrysler jejichž vlastnictví přešlo dočasně do rukou státu a program „Cash for Clunkers“, který dočasně podpořil prodej nových automobilů.
Recese oficiálně skončila v červnu 2009 a ekonomika se pomalu začala zotavovat.Míra nezaměstnanosti dosáhla v říjnu 2009 maxima 10,1 % po nárůstu z 4,7 % v listopadu 2007 a od října 2015 se vrátila na 5,0 %. Celkový hospodářský růst však v 10. letech 21. století zůstal slabší v porovnání s růstem předchozích desetiletí.
V letech 2009–2010 Kongres schválil řadu významných legislativních opatření, následně podepsaných prezidentem Obamou, napříkladZákon o ochraně pacientů a dostupné péči(Patient Protection and Affordable Care Act), přezdívaný „Obamacare“,Dodd–Frank Wall Street Reform and Consumer Protection Act, neboDon't Ask, Don't Tell Repeal Act, který umožnil, aby osoby sloužící v amerických ozbrojených silách nemusely skrývat sexuální orientaci.Po volbách 2010 ovládli republikáni Sněmovnu reprezentantů a demokraté Senát.Rozhořely se vášnivé debaty o zvýšení stropu státního zadlužení, omezení daňových úlev pro osoby s nejvyššími příjmy a o dalších klíčových otázkách.Tyto probíhající debaty vedly k tomu, že prezident Obama v roce 2011 podepsal zákon o rozpočtové kontrole. Po Obamově znovuzvolení v listopadu 2012 Kongres přijalAmerican Taxpayer Relief Act of 2012, který zvýšil daně pro nejvíce vydělávající. Výzvy republikánských kongresmanů ke zrušeníPatient Protection and Affordable Care Actspolu s dalšími požadavky vedla k prvnívládní odstávceod doby Clintonovy administrativy a téměř vedla k prvnímu selhání schválení státního deficitu od 19. století. V důsledku veřejné nespokojenosti s oběma stranami v Kongresu rostoucí od počátku desetiletí klesla veřejná důvěra v Kongres na rekordně nízké hodnoty (11 % v říjnu 2013).
Během 10. let došlo také k růstu nových politických hnutí, jako je například konzervativníhnutí Tea Partya liberální hnutíOccupy.
Pokračující debata o otázkáchpráv LGBT komunity, zejména manželství osob stejného pohlaví, se začala přesouvat ve prospěch stejnopohlavních párů, což se odráželo v desítkách veřejných průzkumů uskutečněných v prvních letech desetiletí.V roce 2012 se prezident Obama stal prvním prezidentem, který otevřeně podpořil manželství osob stejného pohlaví, a rozhodnutíNejvyššího souduv roce 2013 v případěSpojené státy vs. Windsorumožnilo uznání stejnopohlavních svazků na federální úrovni. V červnu 2015 Nejvyšší soud Spojených států celostátně legalizoval homosexuální manželství v případěObergefell vs. Hodges.
Prezidentské volby v listopadu 2016vyhrál republikánský kandidátDonald Trump, s přísliby, jako je zvýšení ochrany hranic, zrušení Obamacare, snížení daní, deregulace a nevstupování do válek přímo nesouvisejících s americkými zájmy. Trump si vysloužil kritiku ze strany demokratů a liberálů, kteří jej obviňují z populismu a ohrožování amerického systému demokracie.
V roce 2020 zasáhla USApandemie covidu-19, která si do konce roku vyžádala přes 320 000 obětí.Úmrtí George Floydapři policejním zákroku 25. května 2020 vyvolalo masové protesty v několika velkých městech. Proti protestujícím byla nasazenaNárodní garda. Policejní represe měly za následek posílení hnutíBlack Lives Matter. Vprezidentských volbách v listopadu 2020zvítězil demokratický kandidátJoe Bidena ponásledujících volbáchse v lednu 2025 do prezidentského úřadu vrátil Donald Trump.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of the United Statesna anglické Wikipedii.