Techno-populismus

Techno-populismusje buď populismus ve prospěchtechnokracie, nebo populismus týkající se určité technologie – obvykleinformační technologie– nebo jakékoli populistické ideologie založené na využívání digitálních médií. Mohou jej využívat jednotliví politici nebo celápolitická hnutí. Podobnými pojmy užívanými stejným způsobem jsoutechnokratický populismus,technologický populismusakyber-populismus. ItalskéHnutí pěti hvězda francouzskáLa République En Marche!jsou považovány za techno-populistická politická hnutí.
Termíntechno-populismusje buďjazyková kontaminaceslovtechnologieapopulismuspro vytvoření společného významu,nebo jazyková kontaminace využívající slovatechnokraciea populismus.Bylo zjištěno, že širší definice techno-populismu nebere v úvahu místní varianty techno-populismu, což má za následek, že „empirická práce o populismu se téměř vždy vztahuje na konkrétní země nebo světové regiony. To je částečně nezbytné vzhledem k nákladům a obtížím mezistátních a meziregionálních srovnání a často se specifikace národních a regionálních projevů populismu považuje za nekonkrétní. To znamená, že populistická literatura není tak souhrnná, jak by měla být, a je náchylná ke klamu výjimek.“Techno-populismus nebo technologický populismus může mít také význam použití moderních digitálních technologií pro populistické účely.Nejnovější používání slova je podobné kyber-populismu.
Běžně používaná definicetechnologieje „aplikace vědeckých poznatků pro praktické účely, zejména v průmyslu“, zatímco definice populismu, kterou zastává většina akademiků, je „politický přístup, který se snaží oslovit obyčejné lidi, kteří mají pocit, že jejich obavy jsou přehlíženy vládnoucími skupinami“.Ve vztahu k těmto dvěma definicím byl techno-populismus popsán jako „politická ideologie, se kterou sympatizuje skupina lidí, kteří se obávají vlastního nedostatku moci a možnosti se podílet na politickém a ekonomické diskurzu svého národa, který je prezentován prostřednictvím technologických znalostí.“Techno-populismus lze definovat jako svébytnou, nejasnouideologiis různým použitím v akademické sféře, přičemž někteří akademici tento termín odmítají a jiní jej používají ke zkoumání nárůstu populistických projevů na internetu.
Příchod techno-populismu má za následek snižování kvality současné demokracie tím, že zužuje horizont možností. Hnutí ve většině případů poukazují na to, že techno-populisté nikdy netvrdí, že jsou revoluční a přinesou změnu. Místo toho mají v úmyslu dělat jen to, co již existuje, lépe.Například Giovanni Bello ve svém článku zdůrazňuje, žeglobalizacea technologický pokrok vytvořil fenomén techno-populismu spojenímtechnokraciea populismu, který proměňuje dnešníliberální demokracii, protože se hlásí k větší větší legitimitě, respektive větší efektivitě.Obecně se politická techno-populistická hnutí přiklání k „antisystémové" a "protiestablishmentové“ rétorice vedené prostřednictvím digitálních prostředků. Hnutí vychází ze zaměření na společenské štěpení, jako je nerovnost a hospodářský úpadek. Různorodá škála hnutí podél politického spektra naznačuje, že techno-populismus může jako nástroj využít jakákoli ideologie, která se prezentuje jako strana pro „lidi”.
Technokratický populismus je kombinací technokracie a populismu, který spojuje voliče s lídry prostřednictvím odborníků a je orientován na výsledky.Technokratický populismus nabízí řešení přesahující pravicově-levicové dělení politiky, která zavádějí technokrati a přináší prospěch běžným lidem. Důrazytechnokratismuna odbornost a populistické oslovování „lidu“ se staly hlavními pilíři politické soutěže v zavedených demokraciích po celém světě.Příklady politiků v západní Evropě, kteří uplatnili technokratický populismus, jsouGiuseppe ConteaEmmanuel Macron, zatímcoCiudadanos,Corbynism,PodemosaM5Sjsou příklady obdobných politických hnutí.Techno-populismus ve smyslu technokratického populismu je někdy nazývántechno-fašismus, kde se politická práva získávají pouze díky technickým vědomostem.Techno-fašismus je pojem, který zavedl Janis Mimura k popisu autoritářské vládytechnokratů.
Technologický populismus je rozpoznán v případěblockchainovýchplatforem, které využívají narativ posílení postaveníobyčejných lidíprostřednictvím decentralizovaného rozhodovacího procesu, umožnění anonymity transakcí, zajištění důvěry bez třetích stran a boj proti monopolu finančního systému, pokud jde o nabídku peněz.Technologický populismus neoddělujepolitikuatechnologii, popírá důvěru v odborníky a přesouvá technologické rozhodování do veřejné sféry.Podle Marca Deseriise je techno-populismus ve smyslu technologického populismu přesvědčením, že lidové samosprávy lze dosáhnout pomocí digitálních médií:
Některé zdroje používají slovokyber-populismusjako synonymum pro technologický populismus související s aplikací informačních technologií pro státní správu a dokonce identifikují dvě jeho varianty:
Spojení populismu atechnologiedo podoby techno-populismu je ve světové ekonomice a politice novým fenoménem, který se rozvíjí od konce 20. století až do současnosti. PodleDaniela Caramaniho„populismus byl přítomen v politických procesech odPlatónova pojetí politikyařímské republikyaž do moderní doby. Dokonce i s rozvojemzastupitelské demokraciea stranických vlád po národní aprůmyslové revoluciv 19. století populismus a technokracie také nadále fungovaly v souladu s těmito ideály“
S příchodem internetu a jeho běžného používání v 21. století se techno-populistická hnutí rozšířila zejména díky sociálním médiím, protože nezávislé informace o populistických hnutích lze rychle sdílet a mohou být zhlédnuta miliony lidí.To představovalo pro populistickou politiku možnost přístupu k publiku prostřednictvím možností masového propojení skrze sociální média, která byla před nástupem digitálního věku nedostupná.Komunikace a digitální média, které poskytl technologický pokrok, rovněž poskytly nové příležitosti pro politické zapojení občanů do účasti na demokratických procesech a v konečném důsledku k vytvoření nové veřejné sféry zaměřené na diskurzivní a participativní praktiky.
Jak populismus, takdemokraciejsou dnes rozšířené v různých částech světa, ale díky rozvoji technologií si internetová populistická hnutí všechna současně vytvořila určitou přítomnost v komunikaci na internetu navzdory rozdílným problémům v regionálním kontextu. Stojí za zmínku, že techno-populismus vzkvétá ve všech částech světa, ale to spíše souvisí s rozšířením internetu během posledních dvou desetiletí stejně jako se šířením populistických ideologií. Daniel Caramani tvrdí, že „Techno-populistická aktivizace není omezena na regionální oblasti, ale může se prosazovat v určitých tématech, kterým se buď záměrně nebo neúmyslně nevěnuje vláda“.
VeSpojených státechzaznamenal techno-populismus v posledním desetiletí rozvoj v důsledku odporu protineokonzervatismuakorporativistickýmhodnotám, které prezentovalo velké množství politických stran navzdory radikálním změnám v ekonomických a sociálních otázkách. Zejménafinanční krize v letech 2007–2008vedla k nárůstu odporu proti „vrchnímu 1%" ze strany "spodních 99%“. V reakci navelkou recesivznikla hnutí, která měla upozornit na rostoucí ekonomické problémy, a hnutí Occupy aTea Partybyla techno-populistická hnutí, která se zasazovala o změnu. Populistický přístup hnutí Occupy se pravidelně odvolával na to, že jeho „lidé“ jsou takzvanými „spodními99%“, zatímco oni se postavili ekonomickým a politickým „elitám zWall Street“.
VKanadělze za populistickou stranu považovat pouzeReformní strana, jejíž prvotní a dlouhodobý apel směřoval k "lidu" oproti "elitě". Skutečnost, že identita lidu i elity v diskurzu Reformní strany se nápadně rozcházela s identitou chápanou ve většině severoamerických populistických dějin a projevů, bylo pro výraznou roli Reformní strany v kanadské politice zásadní. Vzhledem k tomu, že byla v roce 2000 rozpuštěna, nevyužívala způsobů digitální komunikace k podpoře svého politického hnutí. Nedávným příkladem techno-populistického hnutí, které vzniklo v důsledku zpětné reakce na videa a zprávy šířené na sociálních sítích, jsou protesty "žlutých vest" v Kanadě.Různé aspekty populistických hnutí se v posledním desetiletí stále objevují jak v kanadské vládě, tak v sociálních hnutích a na rozvoji tohoto trendu se podílela i role technologie, která lidi s těmito cíly spojuje.
VEvropěje techno-populismus hnutím propojených jednotlivců, které usiluje o uzákonění, aby občané národa hráli rozhodující roli při vytváření celku vedoucí technokratické politické organizaci a i organizací bez představitele.Techno-populistická hnutí jsou v evropské politice přítomná od nástupu internetu, ale existovala i před ním s jinými jmény a způsoby veřejné kampaně. Hnutí s výjimkou některých středomořských populistických hnutí z počátku roku 2010 tíhnou ke spojení snacionalismem. Techno-populistické vzory jakoTony BlairaEmmanuel Macron, stavěly svoje programy do národních rámců ("New Labour, New Britain" a Macronůvrepublikanismus). Tento vztah je důležitý, protože novější techno-populisté, jako jeBoris Johnson, dokázali propojenínacionalismua techno-populismu účinně využít ve svůj politický prospěch.K nejnovější generaci techno-populistických stran v Evropě patří levicová protiváha ke korupci a k rostoucí třídě ekonomické elity zHnutí pěti hvězdvItálii,PodemosveŠpanělskuaPirátské stranynaIslandu. Zatímco v celéEvropědošlo také k nárůstu pravicovýcheuroskeptických stranodAlternativy pro NěmeckovNěmeckupoNárodní shromážděníveFranciiaItalskouNárodní alianci, které získaly parlamentní křesla jak ve svých zemích, tak vEvropském parlamentu.Díky rozšíření zájmových skupin a kampaní na sociálních sítích se techno-populistickým stranám podařilo shromáždit stoupence a rozšířit své poselství mezi veřejnost.Na přelomu let 2018 a 2019 se veFranciiprotiEmmanuelu Macronovipostavilohnutí žlutých vestv souvislosti se zdražováním benzínu. Podle Adama Nossitera „na rozdíl od jiných nacionalistických hnutí se hnutí žlutých vest snažilo řešit nerovnosti týkající se ekonomické třídy a neschopnost Francouzů z dělnické třídy platit provozní náklady svých aut.“.Hnutí žlutých vest bylo jedinečné, co se techno-populistické hnutí týká, ve svém prosazování třídní rovnosti, zatímco ostatní strany po celé Evropě se zaměřovaly na prezentaci „lidu“ na základě jejich nacionalistické identity, ale přesto využívalo společný trend šíření virálních videí svého hnutí k propagaci své věci.
V současné době ve střední Evropě italská Národní aliance aLiga severudrží mnohá parlamentní křesla pomocí využívaní techno-populistické rétoriky k dalšímu oslovení voličů. Na rozdíl od jiných regionů sdílí velké množství populistických politických stran v Evropěeuroskeptickýprogram. Uvádí se, že „tyto pravicově populistické strany se sdružily za rakouskou vládou, aby protestovaly proti domnělému nelegitimnímu a pokryteckému vměšování EU do vytvoření vlády, jejíž součástí byla i populistická radikální strana v Rakousku“, zatímco tvrdí, že podobným sestavením vlády, které zůstaloEvropskou uniínepotrestáno, bylo vytvoření koaliceSilvia Berlusconihos Národní aliancíGianfranca Finihoa Ligou severuUmberta Bossiho. Právě z toho Mudd vyvozuje, že když se „nadnárodní instituce snaží přijmout sankce založené na demokratických principech, nejsou schopny překonat národní mocenské asymetrie, aniž by populistickým silám poskytly větší legitimitu“.
Zatímco v jižní Evropě prokázalo techno-populistickéHnutí pěti hvězdv Itálii svou přízeň lidu tím, že získalo téměř „25 procent z celkového počtu hlasů“.Podobně jako jiné populistické strany se dali dohromady za aktivizaci „lidu“, aby se postavili proti tomu, co považovali za „zkorumpovanou politickou vrstvu, která neupřednostňuje vůli lidu před svými vlastními zájmy.Bývalý italský premiérGiuseppe Conte, který zemi vedl zemi v letech 2018 až 2021, byl často označován za techno-populistu.
Příkladem technokraticky populistického hnutí v České republice je politické hnutíANO 2011.Hnutí klade důraz na efektivitu,Andrej Babiš, předseda hnutí, se prezentuje jako úspěšný podnikatel, který chce „řídit stát jako firmu.“ Ostatní strany hnutí popisuje jako „plné lidí, kteří pouze diskutují a nic neřeší" (Andrej Babiš označil parlament za „žvanírnu“) a zkušení politici v těchto stranách jsou pouze výjimkou. Toto se protíná i do populistické části hnutí. ANO se staví proti politickým elitám a prezentuje se jako politické hnutí pro všechny. S tímto souvisí i způsob, kterým ANO komunikuje s občany. Komunikace s občany probíhá v obou směrech. Hnutí se snaží navodit dojem, že naslouchá lidem a jejich selskému rozumu, Andrej Babiš se často setkává s lidmi a v roce 2016 ANO spustilo projekt Chceme lepší Česko, na jehož stránkách vybízí občany, aby mu sdělili, co chtějí a čeho se obávají. Tyto principy se objevují i v heslech ANO, např. „Jsme schopný národ, jen nás řídí nemehla.“
V celéAsiiexistují dva hlavní politické systémy a to demokratické a autoritářské států.Zatímco státy střední a východní Asie si udržují stálý politický řád tím, že ve svých zemích zajišťují autokratické nebo ekonomické vedení, v jihovýchodní Asii došlo k největšímu nárůstu populistické a techno-populistické aktivizace.Tvrdilo se, že „když bohatší vrstvy hledají změnu ve vedení, často podporují silné muže, jako jsou vojenští diktátoři, oddaní zachování nerovností a zavedeným elitám. Když ve volbách v jihovýchodní Asii zvítězí autokraticky smýšlející populisté, vyšší a vyšší střední třída se v zemích jakoThajskoaFilipínyčasto brání tím, že populisty svrhnou prostřednictvím převratů nebo de facto pučů“NaBlízkém východěbyloArabské jaro roku 2011hnutím, které bylo techno-populistické ve svém šíření politického povědomí, avšak spíše než o populistické hnutí šlo o vzpouru proti autoritářským vládám.
Populistická hnutí vAfricese primárně točila kolem schopnosti afrických vlád řešit různé krize s pitnou vodou, energetikou, sběrem odpadu, dostupností bydlení a cenovou dostupností jídla. Od počátku 21. století se zambijská politická scéna proměnila díky opoziční straně známé jakoVlastenecká frontavedenáMichaelem Satou. Populistické strany se také účastnily prezidentských voleb vKeni,Jihoafrické republiceaZambii, kde využívaly nespokojenosti chudého městského a venkovského obyvatelstva k ovlivnění voleb, ale jejich používání digitálních médií k rozšíření svého vlivu je méně výrazné než v jiných regionech.
Techno-populismus byl přítomen vhnutí Tea Party, které se zaměřovalo především naproducentismusjako metodologii odporu proti "elitě". Toto hnutí bylo stranicky proti demokratické administrativě prezidentaBaracka Obamy. Bylo považováno za techno-populistické hnutí, protože ho organizovali „lidé“ s malými politickými zkušenostmi a hnutí využívalo sociální média ke snížení nákladů spojených se získáváním nových politických příznivců. Využití sociálních médií také vytvořilo demokratické fórum, kde jednotlivci mohli diskutovat o politických myšlenkách mimo stranickou politiku a také spojit své aktivní příznivce. V politických hnutích může být zvýšená komunikace a diskurz také zkázou techno-populistických hnutí podobně jako „Jednotlivci, kteří opustili Florida Tea Party Movement (FTPM), připisovali svůj odchod sociálním médiím, přestože všichni respondenti byli zpočátku nadšeni otevřenou síťovou strukturou sociálních médií, protože maximalizovala vzájemnou komunikaci mezi nadšenci FTPM“.
Hnutí pěti hvězdse snažilo reprezentovat názory občanů prostřednictvím internetového hlasovacího a diskusního portálu propřímou demokraciina internetu, který byl zároveň ztělesněnímtechnokracie. V roce 2018 siHnutí pěti hvězdudrželo křesla v parlamentu, ale hlavně díky tomu, že se spojilo s koalicí LigyMattea Salviniho, další techno-populistickou stranou, která oslovuje italské voliče, kteří jsou nespokojeni nárůstem imigrace s prudce rostoucí popularitou Salviniho programu "Itálie na prvním místě" především na internetu.Někteří kritici mezitím prohlásili, že „neúspěchy postihujícíM5S, ukazují problémy, kterým čelí netradiční populistické strany, jež vyrůstají po celé Evropě při přerodu z bouřlivých protestních hnutí ve vyspělé vládce“.
V nedávných politických cyklech vJižní Americevyužívali političtí outsideři populismus a antisystémový apel ke schvalování nových politických programů a změn dosavadních režimů.Regionální vzedmutí techno-populismu v Latinské Americe nemají jednotnou politickou identitu a vyskytují se na levé i pravé straně politického spektra. Mnozí vůdci těchto hnutí dokázali prostřednictvím prostředků techno-populismu vyjádřit své politické názory v online prostředí, aby pak vnesli velkou různorodost a politickou nejistotu v oblasti demokratických systémů. Nástup internetu a sociálních médií zvýšil hlasy populistických hnutí v celéJižní Americe, včetně politických systémů vBolívii,EkvádoruaVenezuele.Mezi významné příklady techno-populistických vůdců patřiliHugo Chávezve Venezuele,Rafael Correav Ekvádoru,Evo Moralesv Bolívii aDaniel OrtegavNikaragui.
K techno-populistickému hnutí v jihoamerické politice patřil v minulosti venezuelský prezidentHugo Chávezs jehoSjednocenou socialistickou stranu Venezuely. Jeho politika má populistické poselství, neboť navrhuje přerozdělit bohatství Venezuelanů, aby odměnil spojence v jiných zemích regionu, jako jeBolívieaEkvádor, a oslabil tak americký vliv vLatinské Americe. Svými výroky o „lidu“ a označováním svých politických oponentů za „poskoky imperialismu“Hugo Chávezdemonstruje některé prvky své populistické ideologie. Právě jeho využívání internetu k posílení svého image mezi venezuelskými občany v roce 2006 vedlo Hawkinse k návrhu, žeHugo Chávezje populistický vůdce stechnokratickýmisklony.Latinskoamerickýlevicový populismusje popisován snahou o přetvoření demokracie prostřednictvím prosazování postojů, které jsou stále důležitější pro „lidi“ na rozdíl od různých osob ze společnosti. Současný populismus nejenže mění význam samotné myšlenky demokracie v Latinské Americe, ale spíše zahajuje otevřenou a odbornou diskusi o slabináchneoliberálníchSpojených států americkýcha jejich politickém dopadu na Latinskou Ameriku v posledních desetiletích. Tvrdí se, že „dlouhodobé přetrvávání státních problémů v podmínkách demokratické vlády bude mít v mnoha zemích pravděpodobně nepříznivý vliv na důvěru veřejnosti v základní státní instituce. Nicméně se tvrdí, že latinskoamerické země se silným stranickým systémem a pevnými politickými orgány se mohou vyhnout populistickým tlakům, protože v těchto případech řádné fungování institucí demokratické zastoupení ponechává malý prostor pro (opětovný)příchod populismu“.
VAustráliije stále preferován systém dvou stran, ale odfinanční krize v letech 2007–2008roste počet menších stran, které získávají zastoupení v obou komorách parlamentu. Podle slov Hogana Warra „nejčastější rétorikou, která se vAustráliipoužívá, je, že ekonomické a politické špičky získávají prospěch na úkor veřejnosti“.Některé techno-populistické strany použily online média k oslovení svých voličů, včetně stranyPauline HansonOne Nationa stranyUnited Australia Party, která ve federálních volbách v roce 2016 získala parlamentní zastoupení v australském Senátu. NaNovém Zélandubyl „minulý premiér z let 1975 až 1984Robert Muldoonuváděn jako populistický vůdce, který oslovil obyčejné lidi a ve volbách v roce 1975 použil kampaň založenou na své osobnosti“.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTechno-populismna anglické Wikipedii.