Barbora Celjská

Barbora Celjská(slovinskyBarbara Celjska,maďarskyCillei Borbála;1392,Celje–11. července1451,Mělník) byla druhá manželkaZikmunda Lucemburského, a takto římská císařovna a uherská a česká královna. Skrze jejich dceruAlžbětujejí krev dodnes koluje v žilách většiny evropských šlechtických dynastií.
Narodila se jako dcera hraběteHeřmana II. Celjskéhoa Anny ze Schaunbergu. Její otec byl straníkem Zikmunda Lucemburského, jeho otciKarlovi IV.vděčiliCeljštíza potvrzení povýšení mezi hrabata. Díky svým vztahům s předchozím uherským králemLudvíkembyli příbuzensky spřízněni s uherským dvorem.
Zikmund Lucemburský ovdověl roku 1395 a k novému sňatku se nijak neměl. Svatba s Barborou byla dílem uherských magnátů, kteří jej roku 1401 zajali. Zazlívali mu obsazování zemských úřadů cizinci a nemravný život. Heřman Celjský mu pomohl ze zajetí zásnubami s Barborou a druhou dceru Annu provdal zaMikuláše Gorjanského.Samotný obřad se konal zřejmě v listopadu 1405. Barbaře bylo patnáct a Zikmundovi čtyřicet let. Přes věkový rozdíl tvořili jeden z nejkrásnějších párů tehdejší Evropy. Barbora vynikala neobyčejnou krásou, bílou pletí a štíhlým vzrůstem. Zrzavý a velmi mužný Zikmund byl jejím důstojným protějškem. Za měsíc po svatbě 6. prosince téhož roku byla Barbora veStoličném Bělehraděkorunována.
Zikmund přiznal Barboře rozsáhlé věnné statky, s jejichž správou jí zpočátku pomáhal otec.12. prosince 1408 založili manželéDračí řádjehož členové v zakládací listině přislíbili, že budou věrní a poslušní nejen Zikmundovi, ale i Barboře a případnému potomstvu. Krom obrany práv Zikmundovy rodiny byl řád namířen proti pohanům systematicky útočícím na uherské království.
Roku 1409 se narodila dceraAlžběta. Tehdy se ještě nedalo tušit, že Alžběta bude potomkem jediným. Roku 1411 ji Zikmund zasnoubil se čtrnáctiletýmAlbrechtem Habsburským.
Barbora se v letech následujících stala Zikmundovou oporou, zprostředkovala smír s polským králema byla schopná Zikmunda zastupovat v době jeho nepřítomnosti v království. Na podzim roku 1414 se na Zikmundovo přání vydala na území říše, kde byla vCáchách8. listopadu korunována římskou královnou. Po korunovaci následovala účast naKostnickém koncilu, kam dorazili na Vánoce a v jejich doprovodu byla i Barbořina sestraAlžběta.Barbora setrvala v Kostnici do půlky června 1415, kdy se vrátila do Uher.
Zikmund přijel do Uherska až v únoru 1419 a Barbora byla vykázána od královského dvora kvůli pomluvě. Podle kronikáře Eberharda Windeckeho zažívala pak i s dcerou bídu, neměla jídlo ani šatstvo. Manželská roztržka byla zažehnána na Vánoce 1419, kdy Barbora prý vkleče žádala Zikmunda o odpuštění a ten ji vzal na milost až poté, co o ni prosila i dcerka Alžběta. Až kronikáři v letech a stoletích následujících hovoří o nevěřea někteří byli přesvědčení, že za Barbořinou nemilostí byla její neschopnost zastávat post regentky.V každém případě šlo o manželský spor, protože Zikmund nadále zahrnoval přízní Barbořina otce Heřmana Celjského. Po usmíření Barbora společně s ovdovělouŽofii Bavorskoudoprovázela manžela při pobytu v Čechách. Jeho pražské korunovace českým králem se nezúčastnila, byla tou dobou v Kutné Hoře.
Na jaře 1421 se manželé odebrali zpět do Uher, kde se jejich vztah urovnal. Roku 1422 provdali Alžbětu za Albrechta Habsburského. Roku 1429 doprovázela Barbora manžela na sněm doLucku, kde se zúčastnila rokování i přesvědčování polského králeVladislava, aby odsouhlasil korunovaciVitoldalitevským králem.O rok později Zikmund jmenoval Barboru opět regentkou a odjel do Německa a pak do Itálie za císařskou korunou. Barbora v čase jeho nepřítomnosti musela odolávat nájezdům husitských vojsk a dostala se do sporu s městy kvůli novoročním darům. Zikmund se vrátil do Uher roku 1434.
Roku 1436 se oba vydali do Čech, kde Barbora navázala kontakty sHyncem Ptáčkem z Pirkštejna,Alešem Holickým ze Šternberkaa spřátelilase také sOldřichem z Rožmberka. Během pobytu v Praze povýšil Zikmund Barbořiny příbuzné do knížecího stavu, čímž si vysloužil hlasité protesty jejich lenního pánaFridricha Habsburského.11. února 1437 byla Barbora v katedrále sv. Vítabiskupem Filibertemkorunována českou královnou a téhož dne dostala od manžela věnné statky českých královen. Následně měli manželé spor o budoucnosthrabství Gorice, šlo o sféru vlivu Celjských. Stárnoucí Zikmund se zřejmě nechal ovlivňovat dvorskou klikou okoloKašpara Šlikaa díky tomu vznikla i vážná manželská roztržka.Po dobytí hraduSionse zhoršil Zikmundův zdravotní stav natolik, že se rozhodl k návratu do Uher.
Prst na noze zasáhla gangréna, amputovali mu jej a údajně po délce celou nohu rozřízli. V tomto stavu putoval císař do Znojma, kde 8. prosince zemřel. Těsně před svou smrtí nechal Barboru i s jejími dvorními dámami zatknout.Poslední výzkumy písemného materiálu naznačují, že nešlo o Barbořino spiknutí s utrakvisty proti nástupnictví zetě Albrechta, jak se po léta tradovalo. Zdá se, že za jejím zatčením stál samotný Albrecht.Barbora byla uvězněna, donucena podepsat, že se vzdává svého obrovského majetku a nějakou dobu strávila v polském exilu. Paradoxně posléze našla útočiště v Čechách, ve věnných městech českých královen. Po celou dobu se za její věc pral Hynek Ptáček z Pirkštejna.
„Žena, již stařena“, říká Eneáš Silvius,„pojala úmysl znovu se vdát, zapudila z mysli dceru, která vyrostla v naději na královský trůn a provdala se za rakouského vévodu Albrechta, a neuvažovala o ničem jiném než o radostech nového manželství.“
Tato slova popisují začátek roztržky mezi matkou a dcerou, která nastala po úmrtí Zikmunda. Obě, Barbora i Alžběta, si činily nárok na trůn a svedly o něj boj, který však Barbora prohrála. Odešla pak do svého věnného města Mělníka a až do své smrti se již politice nevěnovala. Poslední léta svého života se Barbora zabývala astrologií a alchymií. Známý český alchymista Jan z Lázu ji navštívil, aby si ověřil pověsti, které o ní kolovaly. To, co viděl, byly pokusy a triky na vysoké úrovni tehdejší alchymie. Další její rys, sexuální náruživost a žádostivost, vedly k pomluvám, že tráví život jako sultánka se svými milenci a pohrdá křesťanskou zdrženlivostí, mravními a náboženskými zákony.
Barbora Celjská se dožila okolo šedesáti let, což byl na tehdejší dobu vysoký věk; o osm let nakonec přežila i svou dceru Alžbětu. Zemřela v Mělníku běhemmorovéepidemie v roce 1451. Na poslední cestě ji doprovázeli i husitští kněží. Její důstojný pohřeb byl poslední poctou královně a křesťance, který částečně vyvracel její údajnou nemravnost a kacířství. Byla pohřbena v Martinické kapli v katedrále sv. Víta, její hrob se však do dnešních dnů nedochoval.
Do dějin vstoupila Barbora s pověstí poživačné bezbožné ženy, za což vděčí především tvrzeníEneáše Silvia Piccolominiho. V jeho šlépějích pokračoval iJan Długosz,Hartmann Schedela další.Johannes Cuspinianuspřirovnal Barboru k římskéMessaliněaJohann Jakob Fuggeroznačení královny poupravil na německou Messalinu a pod tímto označením přežila Barbora dodnes.
Z dochovaných zobrazení královny Barbory je nutné zmínitoltář sv. Barboryz finského Kalanti, který je považován za kryptoportrét Barbory i Zikmunda, který je zde se svou charakteristickou kožešinovou čepicí jako Barbořin otec. Oba jsou také na fresceMistra Václavav Mariánské kapli v italském Riffianu z roku 1415 a Barbora zde má stejný účes jako na oltáři z Kalanti.Zdá se, že je Barbora zobrazena i na centrálním paneluGentského oltářev části Klanění se beránkovi jako vedoucí postava mučednic.Barbořina účast na Kostnickém koncilu zanechala stopu vRichentalově kronicea také v perokresbách ze života Richarda Beauchampa, hraběte z Warwicku.Jako půvabná Venuše je zobrazena v díleBellifortisKonrada Kyesera.