Maxime Dethomas

Maxime-Pierre Jules Dethomas(13. října1867Garges-lès-Gonesse–21. ledna1929Paříž) byl francouzskýmalíř, kreslíř, grafik, ilustrátor a byl také jedním z nejznámějších divadelních a kostýmních návrhářů své doby.Jako umělec byl Dethomas svými současníky vysoce ceněn a často vystavoval jak ve Francii, tak v zahraničí. Pravidelně přispíval doImpressionistes et Symbolistesa byl zakládajícím členemPodzimního salonu. V roce 1912 mu byl udělenŘád čestné legieza jeho příspěvek k francouzskému umění.
Během druhé části své kariéry dohlížel nascénografiia kostýmy pro Théâtre des Arts apařížskou operu. Jeho díla se objevují v mnoha národních sbírkách, včetněMuzea Orsay,ErmitážeaNational Gallery of ArtveWashingtonu. Velká sbírka jeho prací souvisejících s divadlem je uložena vBibliothèque-musée de l'Opéra. Dethomas byl také blízkým přítelem umělceHenriho Toulouse-Lautrecaa jeho švagraIgnacia Zuloagy. Je spojován s uměleckou skupinouLes Nabisa dalšímipostimpresionistickýmiasymbolistickýmiumělci a spisovateli. Zemřel v roce 1929 ve věku 61 let a byl pohřben na pařížskémhřbitově Passy.
Maxime Dethomas se narodil na pařížském předměstíGarges-lès-Gonessev roce 1867 a byl nejstarším ze šesti dětí, včetně čtyř nevlastních sourozenců. Jeho rodina pocházela z dlouhé řady malířů a tiskařů na jedné straně a právníků na straně druhé. Jeho otec Jean-Albert Dethomas (1842–1891) byl pařížským politikem a právníkem. Jeho matka Laure-Elizabeth Antoinette Béchet zemřela ve věku 27 let v roce 1874. Jeho nevlastní matka Marie Louise Thierrée patřila k zámožné střední třídě vBordeaux.
V průběhu roku 1885 se Dethomas poprvé setkal sAugustinou Bulteau, osobností pařížské umělecké komunity a manželkou autora a dramatikaJulese Ricarda. Augustina Bulteau se stala klíčovou postavou jeho života, pomohla mu orientovat se v obtížném vztahu s jeho otcem, vedla jeho akademické směřování a podporovala jeho umělecký rozvoj. Každý rok si Dethomas dělal delší přestávky na jejích statcích v Léry naCôte-d'Ora podnikal cesty doBenátek. Obrázky z těchto cest se v jeho umění často objevovaly.
V roce 1887 se Dethomas zapsal naÉcole des arts décoratifs (Škola dekorativního umění), kde krátce studoval. Namísto ve škole raději trávil většinu času v knihkupectvíRevue Indépendante, oblíbeném místě mladých umělců a spisovatelů vedenýchEdouardem Dujardinem. Právě zde se poprvé setkal sLouisem Anquetinema Henri de Toulouse-Lautrecem.Často se tvrdí, ovšem mylně, že vztah Dethomase k Toulouse-Lautrecovi byl vztahem mistra ke studentovi – přinejmenším ve formálním smyslu tohoto pojmu – ačkoli jejich společné zkušenosti a vzájemná úcta k sobě navzájem jako umělcům byly nepopiratelné.V dopise z roku 1898 se Dethomas zamyslel nad Toulouse-Lautrecovým uměním:
Dethomas, nespokojený se zkušenostmi výuky na École des arts décoratifs, začal neformálně vyučovat v soukromé dílně mladého malířeHenriho Gervexe. V roce 1888 začal Gervex působit jako instruktor nal'Académie Librenarue Verniquet. Dethomas se přihlásil a byl přijat a pokračoval ve formálním vzdělávání pod vedením Gervexe. Během tohoto období se Dethomas spřátelil s kolegou studentem a svým budoucím švagremIgnaciem Zuloagou. Prostřednictvím Dethomase získal Zuloaga vstup do francouzských uměleckých kruhů; recipročně Zuloaga představil Dethomase dalším španělským umělcům z takzvané katalánské společnosti, jako byli:Santiago Rusiñol,Ramon CasasaMiquel Utrillo.
Poslední fáze formálního vzdělávání Dethomase pokračovala od roku 1891 naAcadémie de La Palette,104 Boulevard de Clichy, Montmartre, pod vedenímHenriho Gervexe,Pierra Puvise de ChavannesaEugèna Carrièra.Zejména Carrière hrál roli na počátku Dethomasovy kariéry umělce a byl blízkým přítelem i jeho rodiny.
Dethomasova raná kariéra a osobitý styl nejvíce vděčí vlivuEugèna CarrièraaEdgara Degase, zatímco pozdější díla směřují spíše k Toulouse-Lautrecovi,AnquetinoviaJeanu-Louisovi Forainovi.Dethomas tvrdil, že jeho inspiraci řídili umělci předchozích generací, zejménaFrancisco Goya,Eugène DelacroixaÉdouard Manet, ale osobitost jeho stylu zajistila, že „nebyl ve své tvorbě ovlivněn žádnými jinými metodami nebo myšlenkami než svými“.V roce 1905 vlivný kritikLouis Vauxcellesocenil Dethomase jako „chytrého a pronikavého pozorovatele“, který zaujal své obdivovatele „mocnou střízlivostí“.
Jeho kresby byly tvořeny s energií, namaloval také několik portrétůolejovými barvami, maloval kavárenské scény a městské scenérie z Itálie a Španělska. Primárně pracoval širokými tahy ve stylucontév pastelovém provedení, často vylepšoval svéakvarelymistrovským použitím rozstřikovače, s kapkami a sprejikvašepřipomínajícími Lautrecovylitografie.Od konce 90. let 19. století čerpal inspiraci z japonských tisků, které mu údajně ukázal Toulouse-Lautrec a vytvořil odvážnýxylografickýstyl.
Stejně jako mnoho jeho současníků vyzkoušel Dethomas různá umělecká média, včetně knižních ilustrací, plakátů a tisku. V roce 1895 navrhoval programy pro dramatika a divadelního režiséraAuréliena-Marie Lugnéhoa jehoThéâtre de l'Œuvre. Navrhoval výstavní a reklamní plakáty pro tiskaře jakoEdward Ancourt,Eugène VerneauaAuguste Clot. Rytiny podle jeho kreseb vytvořiliLéon PichonaEmile Gasperinia staly se ilustracemi pro třicet knih od mnoha autorů, včetněMaurice DonnayeaOctava Mirbeaua.
Dethomas si vybíral modely jak ze svého sociálního okruhu, tak i prosté postavy z městského prostředí. Hledal zvláštnosti vzhledu figurek, které zradily sociální podmínkyfin de siècle.Poté, co se v roce 1891 přestěhoval se svými buržoazními názory naMontmartre, pokračoval ve stopách svých učitelů, hledajících autentické vyjádření života lidí každodenně bojujících o živobytí v chudinských městských čtvrtích.„Jeho postavy jsou všichni darebáci,“ vtipkoval Degas.V červnu 1894 se Degasova modelka Suzanne Desprès romanticky zapletla s Dethomasem a několik let se v jeho umění objevovala prominentně, poté se stala slavnou herečkou a manželkou divadelního režiséraLugné-Poa.Před setkáním sPicassemv roce 1904 bylaFernande Oliviertaké po jistou dobu Dethomasovou modelkou a její vzpomínky ukazují živý obraz času stráveného v Dethomasově studiu:
Degas, vášnivý zastánce Dethomase, vysoce oceňoval jeho práci a tvrdil, „že má váhu“.Philippe Berthelotjej popsal jako „nejlepšího syna Degase“, přesto Dethomas během 90. let 18. století vystavoval poměrně málo.Současné zprávy naznačují, že „nadměrná skromnost mu zabránila příliš vystavovat své dílo, ačkoli mu to žádný obchodník s uměním nezakazoval“. V dopise, který Lautrec v létě 1895 napsal Josephovi Riccimu, píše Lautrec o Dethomasovi jako o svém drahém příteli a popisuje ho jako malíře „který o svých obrazech nemluví, což je třeba obdivovat“.Navzdory své počáteční neochotě vystavovat se zúčastnil některých z nejvýznamnějších výstav 90. let 20. století. Jeho první samostatná výstava v roce 1900 znamenala zlom v jeho ochotě akceptovat proslulost, což vedlo ke značnému veřejnému uznání jeho práce.
Dethomasovo umění prošlo rukama mnoha významných obchodníků s uměním, včetněJosa Hessela,Galerie Durand-Ruela Galerie Druet. Mnoho jeho děl získali vlivní sběratelé včetně Oliviera Sainsèra aSergeje Ščukina. Je známo, že Dethomas nechával svá díla orámovat rámařem Pierrem Cluzelem (1850–1894) a jeho nástupcem Louisem Vivienem. V roce 1912 byl Dethomas oceněnŘádem čestné legieza jeho příspění k francouzskému umění.
V letech 1910 až 1913 pracoval Dethomas pod vedenímJacquesa Rouchéhov „Théâtre des Arts“. Po převzetí vedení divadla získal Rouché několik talentovaných umělců, kteří přispívali do jeho časopisuLa Grande Revue, včetněJacqua Dresa,Reného Piotaa Dethomase, z nichž žádný dříve pro divadlo nepracoval.
Jako vedoucí návrhářů dekorací tak Dethomas zahájil novou kariéru trvající po zbytek jeho života. Théâtre des Arts představovalo zásadní odklon od mnohdy bezduchého herectví mělkého obsahu a omalovaných plátěných salónů komerčního divadla. Už první inscenaceLe Carnaval des Enfants(1910) byla divadelní revolucí, představení zdůraznily Dethomasovy dekorace zaměřené spíše na linii a barvu než na namalované detaily a množství rekvizit. Proti modré, okrové, šedé a ocelové vytvořily černé kostýmy postav pozoruhodné obrazové kompozice plné světelných efektů, které „se měnily jako skloňování v rozhovoru“.
Théâtre des Arts dále uvedlo téměř dvacet divadelních innscenací, včetně adaptaceJacques CopeauaBratři Karamazovi(1911) aLa Tragédie de Salomé(1912), inscenaci slavnou a i kritiky oceňovanou.Dethomasova reputacescénografaa návrháře kostýmů byla taková, že počátkem roku 1912 byl pověřen britskou aristokracií, aby navrhl scénu a kostýmy pro londýnský ples v maskách s přibližně dvěma tisíci hosty.
Rouché a Dethomas pracovali v roce 1914 jako režisér a dekoratér i pro pařížskou operu. Pokračovali v nových interpretacích starých představení a vnesli nový styl do obehraných scénických konvencí.Do roku 1917 navrhoval Dethomas také kostýmy a dekorace proComédie-Française, v roce 1919 pro divadloSarah Bernhardtové, v roce 1920 pro Théâtre Femina a Le Trianon, a také pro Opéra-Comique v roce 1926, kdy Opéra-Comique oslavovala 50. narozeninyManuela de Fally. Na programu skládajícím se zLa Vida Breve,El Amor Brujoa loutkového představení hryPetr Panspolupracovali blízcí přáteléManuela de Fally. Ignacio Zuloaga a Dethomas se podíleli na návrzích loutek.
Během svých sedmnácti let v divadle byl Dethomas uměleckým designérem více než padesáti her, baletů a oper, kde představil mnoho nejpozoruhodnějších herců, tanečníků, zpěváků, dramatiků a skladatelů této éry, včetněAlberta Roussela,Igora StravinskéhoaMaurice Ravela.Ve svých barevných schématech použil Dethomas vizuální analogii spárovanou s tematickým záměrem autora hry, „postup každé scény dokonale navazující na postup dramatu“.Dethomas kdysi napsal, že dekor by měl být především dobrým služebníkem hry a že designér musí překonat „malířské cítění“ něčeho pevnějšího.Guillaume Apollinaireprohlásil, že Dethomasův vliv na francouzské divadlo „transformoval umění scenérie, kostýmního designu a inscenace.“
V roce 1887 začal Dethomas navštěvovat knihkupectvíRevue Indépendante, oblíbeného místa mladých umělců a spisovatelů. Zde se nejprve spřátelil s Louisem Anquetinem a Henri de Toulouse-Lautrecem.Jejich přátelství se stalo trvalým. Dethomas stal „oblíbeným společníkem“ a „nejbližším přítelem“ Toulouse-Lautreca.
Toulouse-Lautrec, vždy přitahovaný k fyzické výstřednosti, pro svou impozantní výšku a tvář přezdíval svému příteli „Dethomas 'Gros n'abre' (zhruba: Velký strom);Thadée Natanson ho popsala jako jemného obra, elegantního a diskrétního: „Byl tak vyděšený, že má na sobě cokoli, co by na něho mohlo upozornit, že dokonce i černá na jeho oblečení vypadala nudnější než ta, kterou oblékli ostatní.“Dethomasův klid, pečlivost a extrémní plachost – vždy se červenal, když musel zvýšit hlas – to se zalíbilo Toulouse-Lautrecovi.Paul Leclercq tvrdil, že Lautrec byl fascinován Dethomasovou „schopností zachovat si netečný vzhled i v okamžiku pobavení“.
I když se kolem jejich přátelství vyprávělo mnoho komických historek, pro Toulouse-Lautreca byl Dethomas jako společník užitečným prvkem. Klidný a zdánlivě vzdálený Dethomas obvykle procházel životem jako diskrétní a nenápadná osobnost. Když však doprovázel Toulouse-Lautreca, kontrast jejich výšky vždy přitahoval pozornost, buřinka malého muže dosáhla sotva k Maximeho loktu. Ale posměšky zastavila tichá síla „Gros n'arbre“. Současníci, jakoGustave Coquiot, o tom říká: „Lautrec velmi miloval Maxime Dethomase. Tento vysoký a silný chlapík se nad ním tyčil. S ním se cítil pod skutečnou ochranou. Když byli spolu na ulici, nikdy nebyl slyšet žádný posměšek. Dethomas, lhostejný a chladný, vždy svým pohledem umlčel všechny poznámky davu.“Philippe Berthelotpřipomíná, že Toulouse-Lautrec přisuzoval svému společníkovi nadlidskou sílu a hlasitě prohlašoval s falešnou vážností, že v Dethomasovi „ se může ukrývat kdokoli! “.
V prvních dnech roku 1891 se Dethomas přestěhoval do bytu v 8 v Cité Pigalle na Montmartru – který byl vybrán v neposlední řadě pro svou blízkost k dílněEugèna Carrièra, spíše než pro blízkosti k bytům jeho přátel Toulouse-Lautreca a fotografaPaula Sescaua.Často navštěvovali kavárny, kabarety, stinné bary a nevěstince na Montmartru, včetněMoulin RougeaLe Chat noir, nebo si dopřáli prodloužené pobyty v notoricky známých privátních omech, Rue de 'Amboise nebo Rue Joubert.Do roku 1894 vystavovali Toulouse-Lautrec a Dethomas společně v umělecké galerii „Le Barc de Boutteville“
Dne 16. února 1895 uspořádala Natanson nechvalně známésoireena oslavu odhalení nových interiérových maleb malířeVuillarda. Dethomas, který byl vybrán z řad svých přátel spíše pro komediální efekt než pro své barmanské schopnosti, pomáhal Toulouse-Lautrecovi podávat nápoje, večírek byl plný absurdních kostýmů a dramatických efektů. Společně podali více než dva tisíce koktejlů třem stovkám hostů. Tato událost byla dlouho připomínána jako jeden z nejvíce zhýralých večerůfin-de-siècle.Tyto eskapády hrály zásadní roli ve vývoji a tématech umění Dethomase i Toulouse-Lautreca.
Společná dobrodružství Dethomase a Toulouse-Lautreca se neomezovala pouze na pařížské ulice. Pokud se dá věřit Dethomasově blízké přítelkyni Gabrielle Dorziat, během měsíce října 1894 cestovali Dethomas a Toulouse-Lautrec společně do Španělska se zastávkami vMadridu,CórdoběaSeville.Společně cestovali i v následujících letech, navštěvovali výstavy, muzea a společné přátele nebo poznávali města jako Granville, Arromanches a Dinard.Během léta 1895 společně procestovali pobřežíNormandie.Podle fotografií pořízených Dethomasem vSaint-Malos Natansonovou během jedné takové cesty později namaloval dva portréty Toulouse-Lautreca, oba jsou v Museu Toulouse-Lautreca.
Od 20. června do 5. července 1897 se Dethomas a Toulouse-Lautrec plavili holandskými kanály na člunu a navštíviliUtrecht, muzeumFranse HalsevHaarlemua ostrovWalcheren. Cestu naplánoval Dethomas v marném pokusu o zmírnění Henriho rostoucí závislosti na alkoholu.Zprávy se různí ale zdá se, že výlet skončil předčasně na přání Toulouse-Lautreca. Ten zuřil a odmítal vystoupit na břeh; děti běhaly za člunem po břehu kanálu, považovaly totiž dvojici za duo obra a trpaslíka, kteří pro potěšení dětí předvádí cirkusové číslo.
V polovině 90. let 19. století Lautrec často do svých kompozic maloval Dethomase.Dne 6. dubna 1895 si objednala bývalá tanečniceMoulin RougeLouise 'La Goulue' Weberová dvě velká plátna, která měla zdobila stan její putovní show. Na levém obraze je Dethomas dívající se dolů na La Goulue.Přibližně ve stejném období prohlásil Toulouse-Lautrec „Zachytím vaši nehybnost na místech potěšení“ a během jednoho a půl roku vytvořil řadu přípravných náčrtů Dethomase určených pro jeden obraz, přičemž na každý z nich měl pět až patnáct minut na vytvoření.Slavný portrét Maxime Dethomase z Bal de l'Opera, dokončený v roce 1896, nyní visí vNárodní galerii ve Washingtonu. Další portrét jeho přítele je lehce sexuální litografie s názvemDebauche Avec Dethomas(Zhýralost Dethomasova). Později byl použit na obálku výstavního katalogu z června 1896.A konečně, litografie z roku 1896 s názvemAnna Held et Baldytaké ukazuje Dethomase, provokativně zírajícího na slavnou divadelní umělkyni. Toulouse-Lautrec anotovanou kopii této litografie Detomasovi daroval.
Během posledních let, kdy Toulouse-Lautrec zcela propadl alkoholu, ho Dethomas jen zřídka opustil a na konci dlouhých pitek ho často doprovázel do jeho domu na Montmartru.Ti dva strávili mnoho hodin prací a rozhovorem v Henriho posledním pařížském studiu na avenue Frochot, někdy sdíleli stejné modelky, vždy kdykoli se Dethomas pokoušel odvrátit konverzaci od tématu alkoholu.
Henriho stále nevyzpytatelnější chování si začalo vybírat svou daň jak pro jeho rodinu, tak i pro přátele. V dopise z 8. prosince 1898 Dethomas hovoří o pozvánce na oběd, kdy Henriho navštívil a byla tam také jeho matka. Oběd skončil hádkou, v rozhovoru došlo na Henriho potíže s párem nahých modelů a pití ústní vody – oběd nakonec skončil tím, že Henri zrudl a křičel na svou matku a prohlásil, že už nemůže takto dál žít a že odejde do Japonska.O osm dní později Dethomas znovu píše o další události, kdy se stal obětí Henriho opilosti, tentokrát na večeři vGoupil & Cie. Všechno začalo dobře, ale než se podal dezert, Henri omdlel pod jídelním stolem a o půlnoci se probudil s hlasitými stížnostmi na to, jak nízký je strop. „Ten ubohý chlapec je opravdu ve špatném zdravotním stavu,“ pokračoval Dethomas, „blíží se senilita, možná smrt.“
Není jasné, zda se Toulouse-Lautrec zúčastnil první Dethomasovy samostatné výstavy v dubnu 1900, ačkoli zprávy o pařížské výstavě konané ve stejném měsíci popisují Henriho zdraví, které se zhoršilo natolik, že požádal Maximeho, aby ho vozil po různých exponátech na invalidním vozíku – žádost, kterou poslušně splnil.Následující měsíc, na popud přátel, Toulouse-Lautrec odjel z Paříže. V dubnu 1901, když se dozvěděl zprávy o Henriho mozkové mrtvici, Dethomas odcestoval za svým přítelem do Bordeaux. Na konci Dethomasova pobytu Henri říkal, že vzal svého "Gros n'abre" na nádraží, plánoval svůj návrat do Paříže, a daroval Dethomasovi dva chameleony, kteří strašně kouleli očima. Vypili jsme v kavárně kávu a Maxime odjel jako svatýJan Křtitel, oznamovatel Krista, aby oznámil můj příjezd do Paříže."
Když se Dethomas dozvěděl o smrti svého přítele, napsal v pátek 13. září 1901 své mentorce Augustině Bulteauové:
Odpověď Bulteaua ze 16. září velmi dobře shrňuje vztah mezi oběma přáteli a důvod hlubokého přátelství malého muže k jeho " Gros n'abre":
V roce 1895 Dethomas prožil krátkou ale významnou epizodu s mladým spisovatelemJeanem de Tinanem. Charismatický jednadvacetiletý mladík byl novým příchozícím do Paříže a brzy se stal každodenním návštěvníkem barů, kaváren a divadel, které Dethomas a Lautrec často navštěvovali. Tinan se rychle stal jejich "mladým kadetem", Lautrec ilustroval obálku jeho románuL'Example de Ninon de Lenclos(PříkladNinony de Lancloszamilované), vydaného v květnu 1898. Dethomas představil TinanaAugustině Bulteau, která "převzala vedení" mladého spisovatele, podobně jako se před lety ujala Maxima.
Právě na jejím benátském panství Tinan strávil pár posledních trýznivých chvil svého krátkého života. Selhávající srdce mu nezabránilo v práci, přesto jeho poslední "sentimentální malý příběh" zůstal v době jeho smrti 18. listopadu 1898 nedokončený. RománAimienne, ou le détournement de mineure (Aimienne aneb zneužití nezletilé)byl vydán posmrtně. Posledním Tinanovým činem bylo věnování nedokončeného románu Dethomasovi jako "svědectví o mé hluboké náklonnosti". Stejně jako Lautrec přispěl i Dethomas litografiemi, které zdobí obálku knihy – byl to jeho první příspěvek do světa literatury a také pocta jeho drahému příteli.
Mladý baskický malířIgnacio Zuloaga, který přijel na konci roku 1889 do Paříže po neúspěšném pobytu v Římě, se poprvé setkal s Maxime Dethomasem jako spolužák ve studiu Henriho Gervexe.Sdíleli společný hluboký obdiv k Degasovi a Carrièrovi a oba později studovali u Carrièra naAcadémie de La Palette. Zuloaga toužící po uznání a úspěchu více než Dethomas, vystavoval s nadšením naSalon des Artistes Français(Salon francouzských umělců) v Barc de Boutteville,Salon nezávislýchaSociété Nationale des Beaux-Arts(Národní společnost výtvarných umění.) Sláva však nepřišla rychle.
Zklamaný se vrátil doAndalusie, kde se mínil inspirovat a vytvořit novou uměleckou vizi, která by ustálila měnící se vkus pařížské umělecké komunity. Zuloaga a Dethomas se náhodně setkali vSeville. Setkání se pro Zuloagu ukázalo jako šťastné. Od svého návratu do Španělska bojoval se zklamáním a chudobou, ale věděl, že kdyby se mohl znovu vrátit do Paříže, určitě by byl úspěšný.
Dethomasova radost z nalezení svého starého společníka z Montmartru se za takových okolností brzy změnila ve smutek, když Zuloaga vysvětlil své finanční problémy a zoufalství z nemožnosti návratu do Paříže. Zdánlivě neřešitelné problémy Ignacia byly okamžitě zmírněny velkorysou nabídkou: "Moje dílna bude tvá, jak dlouho to bude potřeba. Přijeď do Paříže. Je to na 9 rue Duperré. Modelky ti najdu."
Ignacio se vrátil do Paříže v roce 1894. Byl představen paní Marie-Louise Dethomas, matce Maximových nevlastních sester Valentine, Germaine a Alice. Ona Ignatia požádala aby vytvořil portrét nejstarší dcery. Tento portrét Valentine stál pravděpodobně na počátku jejich vztahu.
Koncem roku 1894 představil Dethomas Ignatia, stejně jako pro všechny své ostatní zajímavé přátele, v salonu madame Augustine Bulteau. Její značný vliv v umělecké komunitě Ignatovi urovnal cestu ke kariéře a vedl k několika zakázkám od jejích španělských přátel. Důležitá byla zejména objednávka portrétu Anny de Noailles (v origináluHraběnka Mathieu de Noailles) z roku 1913. Obraz se stal jedním z nejdůležitějších Zuloagových děl.
Dne 18. května 1899 se v Saint-Philippe-du-Roule oženil Ignacio Zuloaga, na kterého se právě usmál úspěch na výstavě Société Nationale des Beaux-Arts s Valentinou Dethomas, svědky byliEugène CarrièreaIsaac Albéniz. Po další tři desetiletí zůstali oba malíři pevnými přáteli.
SpisovatelPierre Louÿsbyl také blízkým přítelem Dethomase a spolupracoval s ním na prvním vydáníLe Centaurev roce 1896. Během srpna a září 1898 se Dethomas dokonce snažil spojit svou nevlastní sestru Germaine a Pierra. Snahu zmařila nevlastní matka Dethomase Marie-Louise Thierrée.
Dethomas měl řadu významných přátel mezi spisovateli, jedním z nich bylMarcel Proust. Ten se pochvalně zmínil vAlbertine disparue(Zmizelá Albertina) o Dethomasově obrazu Benátek poté, co se zúčastnil výstavy vGalerii Durand-Ruel.V březnu 1903 v dopise Dethomasovi Proust napsal, že poté, co viděl jeho výstavu, dostalo se mu "hlubokého zasvěcení do chápání přírody a lásky k životu". Pokračoval: "Zdá se, že jsem od Vás získal nové oči, abych se lépe díval na lidský život a dokonce i na ta malá okénka naCanal Grande."
Jeho obraz měl názevKvětiny (Des fleurs).
Dethomas významně přispěl k oživení knižní produkce ve Francii.Následující seznam ukazuje rozsah Dethomasových uměleckých příspěvků k publikovaným literárním dílům:
SbírkaEsquisses Vénitiennes(1906) básníkaHenriho de Régnierapředstavuje první zkušenost Dethomase s knižní ilustrací. Několik let Dethomas navštěvoval každou zimu Benátky a nashromáždil velké portfolio skic z těchto pobytů. Spolupráce s Régnierem na tomto projektu jedinečně kombinovala dříve dokončená samostatná barevná umělecká díla a sadu černobílých skic provedených uhlem či metodoucontévýslovně určené pro použití "v textu".V souvislosti s vydáním knihy uspořádal Dethomas výstavu v Galerii de l'Art Decoratif, která se setkala s uznáním u veřejnosti i kritiků.
Jeho tučný xylografický styl dobře ladil s litografickým procesem a textové ilustrace v "Esquisses Vénitiennes" stanovily styl, který Dethomas použil i pro další ilustrace. S využitím zkušeností rytců, jako byli Léon Pichon a Emile Gasperini, se jeho černobílé kresby dostaly do obývacích pokojů a knihoven po celém světě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMaxime Dethomasna anglické Wikipedii.