João Silva (fotograf)

João Silva(*9. srpna1966) je jihoafrický novinářský a válečnýfotografportugalského původu. Je posledním pracujícím členemBang-Bang Clubu, skupiny fotografů, kteří se věnovaliJihoafrické republiceod propuštěníNelsona Mandelyz vězení v roce 1990 až po první multirasové volby v zemi v roce 1994. Působil v Africe, na Balkáně, veStřední Asii, v Rusku a naBlízkém východě.
V říjnu 2010 Silva při hlídce s americkými vojáky vKandaháruv Afghánistánu šlápl napozemní minua přišel o levou nohu pod kolenem a pravou nohu těsně nad ním.Po zotavení a obdržení dvou protéz byl jeho první úkol z vojenského zdravotnického centra Waltera Reeda proThe New York Timesv Bílém domě.Nyní pracuje jako fotograf proThe New York Timesv Africe.
Silva se narodil vLisabonuv Portugalsku. Do Jihoafrické republiky přišel, když mu bylo devět let. Jeho rodiče emigrovali zportugalského Mosambikudo Jihoafrické republiky kvůli mosambické válce za nezávislost. Silva byl poslán ke svému kmotrovi na rok do Portugalska. Poté, co se jeho rodiče znovu usadili ve Vereeniging, jižně od Johannesburgu, Silva přišel na přistěhovalecké vízum do Jihoafrické republiky. Studoval na místní střední škole a rozhodl se odejít,rodičům řekl, že škola už ho nemá co naučit.
Silva se vzdal ostatních zaměstnání, koupil si fotoaparát z druhé ruky a studoval černobílou fotografii na odborné noční škole. Na konci roku 1989 se přestěhoval do Johannesburgu a prosadil se jako fotograf.
Silva v roce 1990 začal pracovat na volné noze proJohannesburg Herald. Kromě práce proAlberton Recordv roce 1991 fotografoval dopravní nehody a setkání Rotary klubu, fotografoval konfliktní zóny Thokoza a Soweto. Tam pořídil své první snímky zabíjení při rozvíjejícím se násilí v městských čtvrtích.O několik týdnů později ukázal své portfolio kancelářiReutersv Johannesburgu a zařídil předložení fotografií k případnému zveřejnění.Brzy noviny opustil a pracoval jako nezávislý pracovník pro Reuters. Jeho dalším krokem bylo jít s novým portfoliem doThe Star, kde viděl jeho fotografieKen Oosterbroek. Silva pak začal pracovat na volné noze proSunday Stara později byl najat Oosterbroekem jako zaměstnaný fotograf.
V březnu 1993 Robert Hadley, informační důstojník pro operaci OSN Lifeline Sudan, pozval Silvu aKevina Cartera,aby přijeli do Súdánu a podali zprávu o hladomoru v Jižním Súdánu. Oba odletěli doNairobi, aby se odtud dostali do Súdánu. Rostoucí boje v Súdánu je zdržely v Nairobi, ale Carterovi se podařilo letět s OSN na jeden den doJubyv jižním Súdánu, aby vyfotografoval člun, který se používal pro regionální potravinovou pomoc. OSN poté obdržela povolení od povstalecké skupiny letecky dopravit potravinovou pomoc do Ayodu a Robert Hadley pozval Silvu a Cartera, aby ho na této cestě doprovázeli.
Následující den přiletěli lehkým letadlem do malé vesničky Ayod. Nákladní letadlo přistálo krátce poté. Vesničané už čekali vedle ranveje, aby dostali jídlo, napsal Marinovič a "matka se přidala k čekání na jídlo a nechala své děti na písčité zemi poblíž."Silva a Carter se oddělili, aby nafotili snímky dětí a lidí, živých a mrtvých obětí katastrofického hladomoru, který vypukl během války. Carter šel několikrát za Silvou, aby mu řekl o šokující situaci, kterou právě vyfotografoval. Hladomor se velmi silně dotkl jeho emocí. Silva hledal rebelské vojáky, kteří by ho mohli vzít někomu s mocí. Našel nějaké vojáky a Carter se k němu přidal. Vojáci neuměli anglicky, ale jednoho zaujaly Carterovy náramkové hodinky. Carter mu dal své levné náramkové hodinky jako dárek.Vojáci byli jejich tělesnými strážci a následovali je kvůli jejich ochraně.
Aby mohli zůstat týden s rebely, potřebovali povolení velitele rebelů. Jejich letadlo startovalo za hodinu, bez povolení museli letět zpět. Znovu se oddělili a Silva šel do komplexu kliniky požádat o velitele rebelů. Bylo mu řečeno, že velitel povstalců se nachází v Kongoru v jižním Súdánu. To byla pro Silvu dobrá zpráva, „příště tam mířilo jejich malé letadlo OSN“. Opustil kliniku a vrátil se na přistávací dráhu, přičemž cestou pořizoval snímky dětí a lidí. Tehdy „narazil na dítě ležící na tváři na horkém slunci – a pořídil jeho fotografii“.
Carter viděl Silvu na ranveji, jak se k němu rychle blíží:
Silva se ho zeptal, kde fotil, a rozhlížel se, aby to taky vyfotografoval. Carter ukázal na místo asi 50 metrů daleko. Pak mu Carter řekl, že supa odháněl. Ze situace, kterou právě vyfotografoval, byl úplně v šoku. Řekl Silvovi: „To všechno vidím a jediné, na co dokážu myslet, je [jeho malá dcera] Megan“. Zapálil si cigaretu a každou minutu byl čím dál tím emocionálnější. "Nemůžu se dočkat, až ji obejmu, až přijdu domů." O několik minut později nastoupili do malého letadla OSN a odletěli z Ayodu do Kongoru.
Dne 23. října 2010 Silva při hlídce s americkými vojáky vKandaháruv Afghánistánu šlápl napozemní minua přišel o levou nohu pod kolenem a o pravou nohu těsně nad ním.
V roce 2011 Silva hovořil vBronxDocumentary Center v New Yorku o svém životě fotožurnalisty. Jeho projev byl publikován vThe New York Timesa na lens.blogs.nytimes.com. Posluchačům řekl: "Ve skutečnosti nepoužívám pojem 'válečný fotograf', když popisuji sám sebe... Ale jako fotoreportér máte mnohem více povinností, než jen být ve válce." Pokračoval: "Jsem historik s fotoaparátem a doufám, že mé obrázky použijí média k zachycení historie nebo k vyprávění příběhu nebo ke zdůraznění utrpení někoho jiného. To je nakonec důvod, proč v tom pokračuji a proč v tom chci pokračovat."
Silva v sekci "The Human Being Behind the Camera" ("Lidská bytost za fotografickou kamerou" hovořil o tom, že někteří lidé si myslí, že za aparátem je stroj, fotograf bez jakýchkoliv citů. Často se ho prý ptali, jak je možné, že může fotografovat tak kruté snímky. Jeho odpověď byla: „Pokud chcete pomáhat lidem, pak byste se neměli stát fotografem“. Ale také řekl: "Pomáháme lidem neustále." Vézt raněné v autě do nemocnice nebo pomáhat jen s maličkostmi bylo taky normální. Ale ne pokaždé, jak Marinovich vysvětlil ve své knize.
Některé obrázky jsou například tak silné, že jsou lidé zděšeni. Zmiňuje slavný snímek Kevina Cartera ze Súdánu. Někteří lidé kritizovali fotografa, že to vyfotil. Silva ke kritice říká:
Silva byl léčen v armádním zdravotním centru Waltera Reedapoté, coThe New York Timestrval na tom, že se mu dostane nejlepší lékařské péče. Po více než osmdesáti operacích a rehabilitačních školeních se opět věnoval fotografii. Mezitím se zúčastnil maratonu, rok poté, co šlápl na nášlapnou minu. Zúčastnil senewyorského maratonuna ručně poháněném klikovém kole, které dokončil za 2 hodiny 38 minut.V prosinci 2011 se vrátil domů do Johannesburgu v Jihoafrické republice jako zaměstnanecThe New York Times.
Po návratu do Jihoafrické republiky si Silva koupil Harley-Davidson XL883L Super Low, jelikož motocykly jsou součástí jeho vášně. Silva si ho nechal upravit tak, aby mohl jezdit na motorce se svými protézami. Aby to otestoval, vydal se na závodní dráhu, kde dosáhl padesáti kol.
Práce z prvních 20 let Silvy jako fotografa konfliktů byly poprvé představeny na 25. ročníku mezinárodního festivalu fotožurnalistikyVisa pour l'imageve francouzskémPerpignanu.Později byly jeho snímky zařazeny na výstavu v New Yorku, Mnichově, Miláně a Johannesburgu.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuJoão Silva (photographer)na anglické Wikipedii.