Vojenský ordinariát

Podlekanonického právajevojenský ordinariát, nazývaný takévojenská diecézenebovojenské biskupstvíje církevníjurisdikcekatolické církve,latinskénebovýchodní církve, odpovědná za pastorační péči o katolíky sloužící v ozbrojených silách daného státu. Řídí vlastními stanovami vydanýmiApoštolským stolcem. Vojenskému ordinariátu předsedáordinář– zpravidla obdařenýbiskupskouhodností – který má všechna právadiecézního biskupa.
Potřeba poskytovat duchovní pomoc křesťanským vojákům má prastarý původ. Ve skutečnosti je přítomnostkněžíajáhnův táborech doložena již od dobcísařeKonstantina I.Od dobKarla Velikého(7. – 8. století) se přítomnost kněží po boku bojovníků stala obvyklou.V čele sboru kněží a jáhnů stál kaplanmaior(nebolivikář castrense, zlat.castrum). Zpočátku byli vojenští kaplani závislí na místním biskupovi, ale v průběhu staletí se stávali stále více autonomními (veŠpanělskuod roku 1571, vRakouskuod roku 1720, vPiemontuv roce 1733).
Za první dokumentSvatého stolcetýkající se přítomnosti kněží v ozbrojených silách je považován krátký dokumentCum sicut maiestatispapežeInocence X.z 26. září 1645,kterým však papežové zasahovali pouze proto, aby upravili již existující situaci nebo udělili zvláštní jurisdikci v konkrétních případech.
Teprve od 20. století byla zavedena zvláštní legislativa, která zřídila stabilní církevní úřad pro pastoraci vojáků. Klíčovým datem byl 3. květen 1910, kdy papežPius X.zřídil prvníchilskýkastrální vikariát. V následujících desetiletích vznikly další vikariáty:Polsko(1919),Itálie(1925),Německo(1935),Peru(1943),Kolumbie(1949),Španělsko(1950),Brazílie(1950),Filipíny(1950) aKanada(1951).
Dne 23. dubna 1951 vydal papežPius XII.prostřednictvím konzistorní kongregace instrukciSolemne semper,která představuje první obecný předpis pro kastrální vikariáty. Na základě tohoto nařízení bylo zřízeno dalších 14 kastrálních vikariátů: vArgentině,Austrálii,Rakousku,Belgii,Bolívii,Ekvádoru,Salvadoru,Nizozemsku,Paraguayi,Portugalsku,Dominikánské republice,Spojených státech amerických,Jihoafrické republiceaUgandě.
Funkce vojenských ordinariátů upravil papežJan Pavel II.apoštolskou konstitucíSpirituali militum curae(Duchovní péče o vojáky), která byla zveřejněna 21. dubna 1986.
Ve svém prvním článku uvádí, že jsou postaveny na roveň diecézím,a proto se všechna ustanovení magisteriálních dokumentů o regulaci diecézí musí s příslušnými úpravami vztahovat i na vojenské ordinariáty.
Spirituali militum curaestanoví, že každý vojenský ordinariát má mít svůj vlastní statut, který je nedílnou normativní součástí statutuSpirituali militum curae.Tyto úpravy jsou způsobeny tím, že diecéze jsou vymezeny výhradně svým územím, takže zahrnují všechny katolické věřící, kteří na tomto území žijí. Vojenské ordinariáty naopak zahrnují pouze katolický vojenský personál, který žije na jejich území. V čele vojenského ordinariátu stojí biskup (vojenský ordinář),který má církevní jurisdikci nadvojenskými kaplany, všemi katolickými vojáky a jejich příbuznými, kteří s nimi žijí ve společné domácnosti, a vojenským personálem. Biskup může mít osobní hodnostarcibiskupa. Pokud je v čele biskup je spíšediecézním biskupemnežtitulárním biskupem. Je pravděpodobné, že každodenními funkcemi pověřípomocného biskupanebo nižšího duchovního.
Tato zvláštní instituce byla v církvi považována za nezbytnou vzhledem k tomu, že vojenský personál a ti, kdo s ním žijí, vedou náročný život, v němž by bylo ztíženo běžné přistupování kesvátostema církevnímu životu. V závislosti na zemi mohou duchovní patřit k ordinariátu (prostřednictvíminkardinace) nebo k jiným diecézím čiřeholním řádům.
V některých zemích jsou biskupové a kněží plně zařazeni do ozbrojených sil a mají důstojnické hodnosti. Jmenování ordináře je v kompetenci papeže, ale obvykle musí být schváleno vládou dané země.
Některé národy mají vojenské ordinariátyanglikánského společenství,luteránstvía východníhopravoslaví.
Osobní ordinariáty pro anglikány, kteří vstupují do katolické církve, na základě vyhlášení Apoštolského stolce po 20. říjnu 2009, se v některých ohledech podobají stávajícím vojenským ordinariátům.Jurisdikce vojenských ordinariátů je však kumulativní s jurisdikcí diecézních biskupů.
Osoba vojenského ordináře má různou hodnost. Například vNěmeckuje to vždy úřadující diecézní biskup, který zároveň zastává úřad vojenského ordináře. Může to však být ititulární biskup, jako například vRakousku, který působí pouze jako vojenský ordinář. V některých zemích, například vBrazílii, se tyto pozice podle okolností střídají.
Vojenský ordinář je vždy členem národníbiskupské konference. Velké vojenské ordinariáty, jako napříkladUSA, mohou mít také své vlastnípomocné biskupy.
Většina vojenských ordinariátů má také vlastní biskupský kostel nebokatedrálu. NapříkladCathédrale St-Louis-des-Invalides, která se nachází v pařížskémHôtel des Invalidesa sousedí s katedrálou Invalidovna, je katedráloufrancouzského vojenského ordinariátu(Diocèse aux Armées Françaises) a katedrála svatého Jiří veWiener Neustadtje biskupským kostelem rakouského vojenského biskupa. Od 1. února 2005 je bazilika svatého Jana v Berlíně biskupským kostelem německého vojenského biskupa. NaUkrajiněse vojenská kaplanská služba teprve vytváří, v současné době je za ni zodpovědné Oddělení pro vojenskou a vězeňskou kaplanskou službu při Kyjevsko-haličské velkofarnosti.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůMilitärordinariatna německé Wikipedii,Military ordinariatena anglické Wikipedii aOrdinariato militarena italské Wikipedii.