Pravoslavná církev

Pravoslavná církev, oficiálněpravoslavná katolická církev,jedruhou největší křesťanskou církvís přibližně 220 milionypokřtěnýchčlenů. Funguje jakospolečenstvíautokefálníchcírkví, z nichž každá je řízena svýmibiskupyprostřednictvím místníchsynodů.Církev nemá ústřední doktrinální nebo vládní autoritu analogickou hlavěkatolické církve–papeži, ačkoliekumenický konstantinopolský patriarchaje jimi uznáván jakoprimus inter pares(„první mezi rovnými“).Jako jedna z nejstarších dochovaných náboženských institucí na světě hrála pravoslavná církev významnou roli v dějinách a kultuřezápadní Asie,Kavkazuavýchodníajihovýchodní Evropy.
Pravoslavná teologieje založena naPísmu svatémasvaté tradici, která zahrnuje dogmatické dekretysedmi ekumenických koncilůa učenícírkevních otců. Církev učí, že jejedinou, svatou, katolickou a apoštolskoucírkví, kterou ustanovilJežíš Kristusve svémVelkém poslání,a že její biskupové jsounástupciKristovýchapoštolů.Zastává, že vyznává původní křesťanskou víru, jak ji předává svatá tradice. Jejípatriarcháty, vzešlé zpentarchie, a další autokefální aautonomnícírkve odrážejí různorodosthierarchickéorganizace. Uznává sedm hlavníchsvátostí, z nichž hlavní jeeucharistie, slavenáliturgickyvsynaxis. Církev učí, žekonsekrací, kterouepiklezíčiníkněz, se obětní chléb a víno stávají tělem a krví Kristovou.Panna Mariaje ve pravoslavné církviuctívánajakoBohorodičkaa je jívzdávána úctapři bohoslužbách.
Konstantinopolská, alexandrijská, jeruzalémská a antiochijská církev – s výjimkou některých přerušení společenství, jako byloschizma Fotiananeboschizma Akakijců–sdílela společenstvís římskou církví až doschizmatu mezi Východem a Západemv roce 1054. Rozkol v roce 1054 byl vyvrcholením narůstajících teologických, politických a kulturních sporů mezi těmito církvemi, zejména oautoritu papeže. PředEfezským koncilemv roce 431 n. l. se na tomto společenství podílela takévýchodní církev, stejně jako různéstarobylé východní církvepředChalcedonským koncilemv roce 451 n. l. Všechny se oddělily především kvůlirozdílůmvchristologii.
Pravoslavná církev je hlavním náboženským vyznáním vRusku, naUkrajině, vRumunsku,Řecku,Bělorusku,Srbsku,Bulharsku,Moldavsku,Gruzii,Severní Makedonii, naKyprua vČerné Hoře, je také významná a rozšířená vAlbánii,Bosně,Sýrii,IrákuaLibanonua je významně zastoupena vNěmecku,Španělsku,Spojených státechaUzbekistánu. Ačkoli pocházejí ze západní Asie, většina východních pravoslavných křesťanů dnes žije v jihovýchodní a východní Evropě a naSibiři. Zhruba polovina východních pravoslavných křesťanů žije vpostsovětských státech, převážně v Rusku.Komunity v bývalýchbyzantských oblastechseverní Afriky,východního Středomořípatří mezi nejstarší pravoslavné komunity zBlízkého východu, které se zmenšují v důsledku nucené migrace vyvolané zvýšenýmnáboženským pronásledováním.Pravoslavné komunity mimo západní Asii, Malou Asii, Kavkaz a východní Evropu, včetně těch v Severní Americe, západní Evropě a Austrálii, vznikly díkydiaspoře,konverzímamisionářskéčinnosti.
Pravoslavná církev je definována jakovýchodní křesťané, kteří uznávajísedm ekumenických koncilůa obvykle jsou vespolečenstvísEkumenickým patriarchátem,Alexandrijským patriarchátem,Antiochijským patriarchátemaJeruzalémským patriarchátem. Pravoslavné církve „jsou pozitivně definovány svým lpěním nadogmatickýchdefinicích sedmi [ekumenických] koncilů, silným vědomím, že nejsousektouanidenominací, ale prostě pokračovánímkřesťanské církve, a i přes svůj různý původ dodržovánímbyzantského obřadu“. Tyto církve se negativně vymezují tím, že odmítajípapežskou bezprostřední a univerzální svrchovanost.
Pravoslavné církve uznávají těchto sedm ekumenických koncilů:Nicea I.,Konstantinopol I.,Efez,Chalcedon,Konstantinopol II.,Konstantinopol III.aNicea II.Tyto církve se domnívají, žeTrullská synoda„sdílí ekumenickou autoritu Konstantinopole III.“„Podle shody, která zřejmě panuje ve [východním] pravoslavném světě, bude pravděpodobněkoncil, který se konal v roce 879k ospravedlněnípatriarchy Fotia, někdy v budoucnu pravoslavnou církví uznán jako osmý [ekumenický] koncil“.
Pravoslaví západního obřaduexistuje jak mimovýchodní pravoslaví, tak uvnitř něj. V rámci východního pravoslaví jej praktikujevikariátantiochijské pravoslavné církve.
V souladu s církevním učením o univerzalitě a s Nicejským vyznáním víry autority pravoslavné církve, jako napříkladRafael z Brooklynu, trvaly na tom, aby plný název církve vždy obsahoval výraz „katolická“, jako například „Svatá pravoslavná katolická apoštolská církev“.
Oficiální název pravoslavné církve je „pravoslavná katolická církev“.Je to název, kterým se církev sama označujea který je vydáván v jejích liturgických nebokanonickýchtextech.Pravoslavní teologové označují církev jako katolickou.Tento název a delší varianty obsahující slovo „katolická“ jsou uznávány a uváděny i v jiných knihách a publikacích světských či nevýchodních pravoslavných autorů.KatechismusFilareta (Drozdova) Moskevskéhovydaný v 19. století nese název:Delší katechismus pravoslavné, katolické, východní církve(rus: Пространный христианский катехизис православныя, кафолическия восточныя Церкви).
Od starověku až do prvního tisíciletí byla řečtina nejrozšířenějším společným jazykem v demografických oblastech, kdebyzantská říševzkvétala, a řečtina, jako jazyk, v němž byl napsánNový zákon, byla hlavním liturgickým jazykem církve. Z tohoto důvodu byly východní církve někdy označovány jako „řecké“ (na rozdíl od„římské“ nebo „latinské“ církve, která používala latinský překlad Bible), a to i před velkým schizmatem v roce 1054. Po roce 1054 se „řecko-pravoslavnou“ nebo „řecko-katolickou“ označovala církev, která byla ve společenství s Konstantinopolí, podobně jako se „katolickou“ označovalo společenství s katolickou církví.
V maďarštině se církev i ve 21. století běžně nazývá „východní řecká“ (maďarskyGörögkeleti). Toto ztotožnění s řečtinou se však postupem času stávalo stále více matoucím. Misionáři přinesli východní pravoslaví do mnoha oblastí bez etnických Řeků, kde se nemluvilo řecky. Navíc boje mezi Římem a Konstantinopolí o kontrolu nad některými částmijihovýchodní Evropyvedly k přestupu některých církví ke katolické církvi, která pak také používala označení „řeckokatolická“ k označení, že nadále používá byzantský obřad. Dnes používá řečtinu jako bohoslužebný jazyk jen menšina stoupenců východní ortodoxie.
„Východní“ tedy označuje geografický prvek v původu a vývoji církve, zatímco „pravoslavný“ označuje víru, stejně jako společenství s ekumenickým patriarchátem v Konstantinopoli.Na východě existují další křesťanské církve, které nejsou ve společenství ani s katolickou církví, ani s pravoslavnou církví, které bývají rozlišovány kategorií nazvanou „pravoslavní“. Zatímco pravoslavná církev se nadále oficiálně nazývá „katolická“, z důvoduuniverzálnostise společným názvem „pravoslavná církev“ předchází náhodné záměně s katolickou církví.
První známé použití výrazu „katolická církev“ (he katholike ekklesia) se objevilo v dopise jedné řecké církve druhé (Ignác z AntiochieSmyrňanům), který byl napsán kolem roku 110 n. l. V dopise se uvádí: „Kdekoli se objeví biskup, tam ať je lid, stejně jako kde může být Ježíš, tam je všeobecná [katholická] církev.“Křesťané tedy téměř od počátku označovali křesťanskou církev jako „jednu, svatou, katolickou (z řeckého καθολική, ,podle celku, všeobecnáʻ) a apoštolskou církev“.Pravoslavná církev tvrdí, že je dnes pokračovatelkou a zachovatelkou téže rané církve.
Podobně se hlásí i řada dalších křesťanských církví: římskákatolická církev,anglikánské společenství,asyrská církevapravoslavní. Podle názoru východních pravoslavných Asyřané a orientálci opustili pravoslavnou církev v letech následujících po třetím ekumenickémkoncilu v Efezu(431), respektive po čtvrtém ekumenickémkoncilu v Chalcedonu(451), když odmítli přijmoutchristologickédefinice těchto koncilů. Podobně se církve v Římě a Konstantinopoli oddělily v události známé jakoschizma mezi Východem a Západem, tradičně datované do roku 1054, ačkoli šlo spíše o postupný proces než o náhlý rozchod.
Pro všechny tyto církve je nárok nakatolicitu(univerzalitu, jednotu s antickou církví) důležitý z mnoha doktrinálních důvodů, které mají větší význam uvnitř každé církve než ve vztahu k ostatním, nyní odděleným ve víře. Význam držení se víry, která je pravdivá, je hlavním důvodem, proč má vůbec nějaký význam něčí prohlášení o tom, která církev se oddělila od které jiné; tyto otázky jdou stejně hluboko jako rozkoly. Hloubku tohoto významu v pravoslavné církvi registrujeme nejprve v samotném použití slova „pravoslavný“, které vzniklo spojením řeckéhoorthos(„přímý“, „pravý“, „pravdivý“, „správný“) adoxa(„společná víra“, od starobylého slovesa δοκέω-δοκῶ, které se překládá jako „věřit“, „myslet“, „uvažovat“, „představovat si“, „předpokládat“).
Dvojí význam slova doxa, s „oslavou“ nebo „oslavováním“ (Boha církví a církve Bohem), zvláště při bohoslužbě, vytváří dvojici „správná víra“ a „pravá bohoslužba“. Společně vyjadřují jádro základního učení o neoddělitelnosti víry a bohoslužby a jejich roli při sbližování církve s Kristem.Všechnyslovanskécírkve používají pro označení toho, co je v českém pravoslaví, názevPravoslavie(cyrilicí: Православие), což znamená „správnost oslavení“, zatímco Gruzínci používají názevMartlmadidebeli.
Termín „východní církev“ (geografický východ v rámci schizmatu mezi Východem a Západem) byl používán k odlišení odzápadního křesťanství(geografický Západ, který zpočátku označoval katolické společenství, později také různéprotestantskéa anglikánské větve). „Východní“ se používá k označení toho, že největší koncentrace přítomnosti pravoslavné církve zůstává ve východní části křesťanského světa, ačkoli se rozrůstá po celém světě. Pravoslavní křesťané po celém světě používají různé etnické nebo národní jurisdikční názvy, nebo souhrnněji název „pravoslavná“, „pravoslavná katolická“.
To, co pravoslavné křesťany spojuje, je katolická víra nesenásvatou tradicí. Tato víra se nejpodstatněji projevuje v Písmu svatém a v bohoslužbě,a to druhé nejpodstatněji skrze křest abožskou liturgii.
Hranice i tohoto kritéria se však mohou rozmazat, pokud rozdíly, které vznikají, nejsou způsobeny doktrínou, ale uznáním příslušnosti. S tím, jak se pravoslavná církev rozšířila na Západ a do celého světa, musí církev jako celek ještě vyřešit všechny inter-jurisdikční otázky, které při této expanzi vznikly, což zanechává některé oblasti pochybností o tom, co je správná církevní správa.Navíc, stejně jako v případě pronásledování starověké církve, i následkypronásledování křesťanů v komunistických zemíchzkomplikovaly některé otázky správy, které ještě nebyly zcela vyřešeny.
Všichni členové pravoslavné církve vyznávají stejnou víru bez ohledu na rasu či národnost, jurisdikci či místní zvyklosti nebo století narození. Svatá tradice zahrnuje chápání a prostředky, jimiž se tato jednota víry předává přes hranice času, geografie a kultury. Je to kontinuita, která existuje pouze v té míře, v jaké žije v samotných křesťanech.Není statická, ani není dodržováním pravidel, ale spíše sdílením postřehů, které vyvěrají jak zevnitř, tak i v souladu s ostatními, dokonce i s těmi, kteří žili životy dávno minulé. Církev hlásá, že Duch svatý udržuje jednotu a soudržnost svaté tradice, aby se v církvi zachovala celistvost víry, jak je dána biblickými přísliby.
Pravoslaví tvrdí, že jeho společná víra a jeho teologie existují v rámci svaté tradice a nelze je od ní oddělit a že jejich smysl není vyjádřen pouhými slovy;že učení nelze pochopit, pokud se nemodlí;a že aby se mohlo modlit, musí se také žít, že bez činnosti je modlitba planá, prázdná a marná, a proto je teologií démonů.
Pravoslavná církev se považuje za pravoslavnou i katolickou.Učení okatolicitě církve, jak vyplývá zNicejského vyznání víry, je pro pravoslavnoueklesiologiizásadní. Pojemkatolicita církve(řeckyΚαθολικότης τῆς Ἐκκλησίας) se používá v původním významu jako označení pro univerzalitu křesťanské církve, soustředěné kolem Krista. Proto se pravoslavné pojetí katolicity nesoustřeďuje kolem žádného jediného stolce, na rozdíl odkatolické církve, která má jedno pozemské centrum.
Vzhledem k vlivu katolické církve na západě, kde se vyvinula samotná slova „katolická“ a „katolicita“ někdy používají právě pro tuto církev. Nicméně významnější slovníkový význam uvedený pro obecné použití je stále ten, který sdílejí i jiné jazyky a který znamená šíři a univerzálnost, což odráží komplexní rozsah.V křesťanském kontextu se o křesťanské církvi, ztotožňované s původní církví založenou Kristem a jeho apoštoly, říká, že je katolická (nebo univerzální) s ohledem na její spojení s Kristem ve víře.
Stejně jako je Kristus nedělitelný, je nedělitelné i spojení s ním a víra v něj, čímž je křesťanská církev „univerzální“, neoddělená a komplexní, zahrnující všechny, kdo sdílejí tuto víru. Pravoslavný biskupKallistos Wareto nazval „prostým křesťanstvím“.Takový je smysl raného apatristickéhoužívání, v němž se církev obvykle označuje jako „katolická církev“,jejíž víra je „pravoslavná víra“. Je to také smysl v rámci výrazu „jedna, svatá, katolická a apoštolská církev“, který se nachází vNicejském vyznání vírya na který se odkazuje v pravoslavné bohoslužbě, např. v litanii ke katechumenům v božské liturgii.
Po vzájemné exkomunikaci v rámci schizmatu mezi Východem a Západem v roce 1054se církve v Římě a Konstantinopoli navzájem považovaly za odklon odpravé církvea zůstala menší, ale stále katolická církev. Každá z nich si ponechala „katolickou“ část svého názvu: „římskokatolická církev“ (nebo katolická církev) na jedné straně a „pravoslavná katolická církev“ na straně druhé, přičemž každá z nich byla definována ve smyslu interkomunio s Římem nebo Konstantinopolí. Pravoslavná církev sice uznává, co má společného s ostatními církvemi, včetně katolické církve, ale katolicitu chápe ve smyslu úplného sjednocení ve společenství a víře, a to s církví po všechny časy, a toto sdílení zůstává neúplné, pokud není sdíleno plně.
Sv. Pavelaapoštolovéhodně cestovali po celéŘímské říši, včetně Malé Asie, azakládali církve ve velkých společenstvích, přičemž první církve se objevily vJeruzaléměa veSvaté zemi, poté vAntiochii,Etiopii,Egyptě,Římě,Alexandrii,Athénách,Soluni,IlyrikuaByzanci, která se o několik století později stala významnou jakoNový Řím.Křesťanství se vŘímské říši setkalo se značným odporem, především proto, že jeho stoupenci odmítali vyhovět požadavkům římského státu – často i v případě ohrožení života – a přinášeli oběti pohanským bohům. Navzdory pronásledování, skepsi a počátečnímu společenskému stigmatu se křesťanská církev rozšířila, zejména pokonverzi císaře Konstantina I.v roce 312 n. l.
Večtvrtém stoletíbylo křesťanství přítomno v mnoha oblastech daleko za Levantou. Vznikla řada vlivných myšlenkových směrů, zejménaalexandrijskýaantiochijskýfilozofický přístup. Vliv se podařilo získat i dalším skupinám, napříkladariánům. Jejich postoje však vyvolávaly teologické konflikty uvnitř církve, což přimělocísaře Konstantinasvolat velkou ekumenickou synodu, která měla definovat postoj církve vůči sílícím, často značně odlišným filozofickým a teologickým výkladům křesťanství. Koncil se mohl sejít nejen díky tomu, že poskytl místo konání, ale také díky tomu, že nabídl, že zaplatí dopravu všem stávajícím biskupům církve. Většina moderních křesťanských církví považuje tuto synodu, běžně nazývanouPrvní nicejský koncilnebo obecnějiPrvní ekumenický koncil,za velmi důležitou.
Několik doktrinálních sporů od 4. století vedlo ke svoláníekumenických koncilů. V pravoslavné církvi je ekumenický koncil nejvyšší autoritou, která se může odvolat na řešení sporných otázek víry. Tyto koncily jako takové se konaly za účelem vyřešení nejdůležitějších teologických otázek, které se staly předmětem sporů v křesťanské církvi. Mnoho menších sporů bylo vyřešeno prostřednictvím místních koncilů v oblastech, kde vznikly, dříve než nabyly takového významu, aby vyžadovaly konání ekumenického koncilu.
Pravoslavná církev autoritativně uznává sedm koncilů jako ekumenické:
Existují také dva další koncily, které někteří pravoslavní považují za ekumenické:
Kromě těchto koncilů se konala řada dalších významných koncilů, které měly dále definovat pravoslavnou pozici. Jedná se o konstantinopolské synody v letech1484, 1583, 1755, 1819 a1872,synodu v Iașiv roce 1642 a panortodoxnísynodu v Jeruzalémě v roce 1672. Další koncil byl svolán včervnu 2016, aby projednal mnohé novodobé fenomény, jiné křesťanské konfese, vztah východního pravoslaví k jiným náboženstvím a postní disciplíny.
Konstantinopolje obecně považována za centrum a „kolébku pravoslavnékřesťanské civilizace“.Od poloviny 5. století do počátku 13. století byla Konstantinopol největším a nejbohatším městem v Evropě.Východníkřesťanská kulturadosáhla svého zlatého věku během vrcholného obdobíByzantské říšea popádu Konstantinopolepokračovala v rozkvětu na Ukrajině a v Rusku. V Evropě vznikly četnéautokefální církve: V Řecku, Gruzii, na Ukrajině, ale i v Rusku a Asii.
V roce 530 byl vKonstantinopoliza císařeJustiniána I.postavenchrám Svaté Moudrosti(Hagia Sofia),který se počínaje následnoubyzantskou architekturoustal paradigmatickoupodobou pravoslavného chrámua jehož architektonický styl o tisíc let později napodobovalyosmanské mešity.Jakobiskupské sídloekumenického konstantinopolského patriarchyzůstal největší katedrálou světa téměř tisíc let, až do dokončenísevillské katedrályv roce 1520.Hagia Sofiaje popisována jako „chrám, který zaujímá jedinečné postavení vkřesťanském světě“a architektonická akulturní ikonabyzantskéa pravoslavné civilizace.Je považována za ztělesněníbyzantské architekturya údajně „změnila dějiny architektury“.
Existují „nestoriánské“ církve, které vznikly jako reakce naEfezský koncil(431), což jsou nejstarší dochované východní křesťanské církve, které zachovávají víru pouze prvních dvou ekumenických koncilů, tj.prvního nicejského(325) aprvního konstantinopolského(381), jako legitimní. „Nestoriánský“ je cizí termín pro tradici, která vznikla předNestoriovýmvlivem a jejíž původ může být v určitých částechAntiochijské školynebo prostřednictvím Nestoriových učitelůTheodora z MopsuestiečiDiodora z Tarsu. Moderní inkarnace „nestoriánské církve“ se běžně označuje jako „asyrská církev“ nebo plně jakoasyrská církev Východu.
Církev v Egyptě (alexandrijský patriarchát) se pochalcedonském koncilu(451) rozdělila na dvě skupiny kvůli sporu o vztah mezi božskou a lidskou přirozenostíJežíše. To nakonec vedlo k tomu, že každá skupinaanathematizovalatu druhou. Ti, kteří zůstali ve společenství s ostatními patriarchy (tím, že přijali Chalcedonský koncil), jsou dnes známí jakoŘecká pravoslavná církev alexandrijská, kde přídavné jméno „řecká“ odkazuje na jejich vazby na řecky mluvící kulturu Byzantské říše.
Ti, kdo nesouhlasili se závěry chalcedonského koncilu, tvořili v Egyptě většinu. Dnes jsou známí jakokoptská pravoslavná církev, která si zachovala samostatný patriarchát. Koptská pravoslavná církev je v současnosti největší křesťanskou církví v Egyptě a na celém Blízkém východě. K podobnému, i když menšímu rozkolu došlo také vSýrii(Antiochijský patriarchát), který vyústil v odděleníSyrské pravoslavné církveodbyzantského Antiochijského patriarchátu.
Ti, kteří nesouhlasili s Chalcedonským koncilem, se někdy nazývají „staré pravoslavné církve“, aby se odlišili od „pravoslavných“, kteří Chalcedonský koncil přijali. Pravoslavní jsou také někdy označováni jako „nechalcedonští“ nebo „antichalcedonští“. Pravoslavná církev popírá, že by byla monofyzitická, a dává přednost termínu „miafyzitská“, který označuje „sjednocenou“ Ježíšovu přirozenost (dvě přirozenosti spojené v jednu) v souladu s Cyrilovou teologií: „Termín sjednocení ... označuje shodu v jedné skutečnosti těch věcí, které jsou chápány jako sjednocené“ a „Slovo, které je s ním nevýslovně sjednoceno způsobem, který se vymyká jakémukoli popisu“ (Cyril Alexandrijský,O jednotě Kristově). To je definováno i vkoptskéliturgii, kde se zmiňuje: „Učinil ji [své lidství] jednotnou se svým božstvím bez smísení, bez záměny a bez změny“ a „Jeho božství se neoddělilo od jeho lidství ani na okamžik, ani na mrknutí oka.“NepřijímajíEutychovoučení anieutychiánství.Obě pravoslavné církve se formálně považují za pokračovatele pravé církve.
V devátém a desátém století křesťanství výrazně proniklo do pohanské Evropy, včetněBulharska(864) a pozdějiKyjevské Rusi(988). O toto dílo se zasloužiliCyril a MetodějzeSoluně, dva bratři vybraníbyzantským císařem Michalem III., aby splnili žádostRastislava Moravskéhoo učitele, kteří by mohli sloužit Moravanům v jejich vlastním jazyce. Cyril a Metoděj začali překládatbohoslužbu, další liturgické texty aevangeliaspolu s některými dalšímibiblickými textydo místních jazyků; postupem času, jak tyto překlady kopírovali mluvčí jiných dialektů, vznikl hybridní literární jazykcírkevní slovanština. Cyril a Metoděj, původně vyslaní k obrácenívelkomoravskýchSlovanů, byli nuceni soupeřit sfranskýmimisionáři z římské diecéze; jejichžácibyli z Velké Moravy roku 886 vyhnáni a emigrovali doBulharska.
Pochristianizaci Bulharskav roce 864 měli pro pravoslavnou víru vprvní bulharské říšivelký významžáciCyrila a MetodějevBulharsku, z nichž nejvýznamnější byliKliment OchridskýaNaum Preslavský. V krátké době se jim podařilo připravit a poučit budoucíbulharskéduchovenstvo o biblických textech a v roce 870 n. l.čtvrtý konstantinopolský konciludělil Bulharům nejstarší organizovanouautokefálníslovanskou pravoslavnou církev, která se krátce nato stala patriarchátem. Úspěchkonverze Bulharůusnadnil konverzivýchodních Slovanů.Významnou událostí v tomto úsilí bylo vytvořenícyrilicevBulharskuvPreslavské literární školev 9. století; toto písmo bylo spolu s liturgickoustarou církevní slovanštinou, nazývanou téžstarobulharština, prohlášeno vBulharskuza oficiální v roce 893.
Dílo Cyrila a Metoděje a jejich žáků mělo velký vliv i naSrby,kteří přijímali křesťanství kolektivně po rodové a kmenové linii, což byl postupný proces, který probíhal mezi sedmým a devátým stoletím. Na památku svého křtu začala každá srbská rodina nebo kmen slavit výhradně srbský zvyk zvanýslava (svatý patron)zvláštním způsobem na počest světce, v jehož den přijali svátostkřtu. Tento den je pro všechny Srby pravoslavného vyznání nejslavnostnějším dnem v roce a v dějinách srbského národa hraje zásadní roli. Slava zůstává oslavou obrácení srbského národa, kterému církev požehnala a prohlásila ho za církevní instituci.
Misionáři u východních ajižních Slovanůměli velký úspěch zčásti proto, že používali jejich rodný jazyk, a neřečtinu, která byla převládajícím jazykem Byzantské říše, nebolatinu, jak to dělali římští kněží.Snad největším dědictvím jejich úsilí je ruská pravoslavná církev, která je největší z pravoslavných církví.
V 11. století došlo k tzv.velkému schizmatumeziŘímemaKonstantinopolí, které vedlo k rozdělení západní církve, katolické církve, a východních byzantských církví, nyní pravoslavných.Do rozkolu byly zapojeny doktrinální otázky, jako je klauzulefilioquea autorita římskéhopapeže, které však byly značně vyhroceny politickými faktory církve i státu a kulturními a jazykovými rozdíly mezi latiníky a Řeky. Pokud jde opapežskou svrchovanost, východní polovina byla rozčarována papežovou centralizací moci a také jeho zjevnými pokusy o vyloučení východní poloviny, pokud jde o papežská schválení. Dříve platilo, že při volbě nového papeže měl slovo císař, ale ke konci vrcholného středověku křesťané v Římě pomalu upevňovali moc a odstraňovali byzantský vliv. Avšak ještě před touto vylučovací tendencí ze Západu, dávno před rokem 1054, byly východní a západní polovina církve v neustálém konfliktu, zejména v období východníhoobrazoborectvíafotiánského schizmatu.
Často se má za to, že k definitivnímu rozkolu došlo po dobytí a vyplenění Konstantinopolečtvrtou křížovou výpravouv roce 1204; k definitivnímu rozchodu s Římem došlo kolem roku 1450. VypleněníChrámu svaté Moudrostia založeníLatinské říšejako zdánlivý pokus o vytlačení pravoslavnéByzantské říšev roce 1204 je dodnes vnímáno s určitou záští. V roce 2004papež Jan Pavel II.rozšířil formální omluvu za vyplenění Konstantinopole v roce 1204, které důrazně odsoudil i tehdejší papežInocenc III.; omluvu formálně přijalkonstantinopolský patriarcha Bartoloměj. Mnohé předměty, které byly v této době ukradeny, jako například svatérelikviea poklady, se však dodnes nacházejí v různých evropských městech, zejména vBenátkách.
O sjednocení se pokusili dvakrát, nadruhém lyonském konciluv roce 1274 a naflorentském konciluv roce 1439. Florentský koncil nakrátko obnovil společenství mezi Východem a Západem, které trvalo až do pádu Konstantinopole v roce 1453. V každém případě však byly koncily odmítnuty pravoslavným lidem jako celkem a také florentská unie se stala politicky velmi obtížnou poté, co se Konstantinopol dostala pod osmanskou nadvládu. V následující době však několik místních pravoslavných křesťanských církví obnovilo unii s Římem, známou jakovýchodní katolické církve. V posledních desetiletích 20. století a na začátku 21. století došlo k obnovení ekumenického ducha a dialogu mezi katolickou a pravoslavnou církví.
Byzantská říše se nikdy plně nevzpamatovala z vyplenění Konstantinopole v roce 1204. V následujících dvou stoletích došlo k prudkému úpadku jejího území i vlivu. V roce 1453 padla značně oslabená Byzantská říše do rukouOsmanské říše, čímž zanikl kdysi nejmocnější stát pravoslavného křesťanského světa, ne-li celéhokřesťanstva. V té době byl již zhruba sedm století podmuslimskoukontrolouEgypt, další významné centrum východního křesťanství; do 16. století se pod osmanskou nadvládu postupně dostala většina východních pravoslavných komunit vjihovýchodní Evropě.
Za vlády Osmanů získalařecká pravoslavná církevznačnou moc jako samostatnýmillet. Ekumenický patriarcha byl náboženským a správním vládcemRûmu, osmanské správní jednotky znamenající „Řím“, která zahrnovala všechnypravoslavné poddané říšebez ohledu na etnickou příslušnost. Ačkoli byla pravoslavná komunita právně podřízena muslimům apodléhala různým omezením, byla obecně tolerována a ponechána v řízení vlastních vnitřních záležitostí, a to jak po stránce náboženské, tak i právní. Až do rozpadu říše na počátku 20. století zůstávali pravoslavní křesťané největší nemuslimskou menšinou a v některých obdobích patřili k nejbohatším a politicky nejvlivnějším.
V letech 1914–1923 došlo v Malé Asii (Anatolii) kegenocidě Řekůze strany Osmanů v důsledkunapadení Turecka Řekya následnéřecko-turecké války (1919–1922). Během řecké genocidy bylo pronásledováno a zabito mnoho pravoslavných křesťanů. Vyvrcholením mučednictví bylakatastrofa v Malé Asii, při níž bylo zabito velké množství pravoslavných. Mezi nimi bylo umučeno a umučeno 347 duchovních z oblasti Smyrny asmyrnský metropolita Chrysostomos. V letech 1923–1924 následovala povinnávýměna obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem.
V době, kdy se většina pravoslavných komunit dostala v polovině 15. století pod muslimskou nadvládu, bylo pravoslaví velmi silné v Rusku, které udržovalo úzké kulturní a politické vazby s Byzantskou říší; zhruba dvě desetiletí po pádu Konstantinopole se ruský králIvan III.oženil seSofií Palaiologinou, neteří posledního byzantského císařeKonstantina XI., a prohlásil se za cara („císaře“) neboimperátora. V roce 1547 jeho vnukIvan IV., zbožný pravoslavný křesťan, upevnil tento titul jako „car celé Rusi“ a založil tak první centralizovaný ruský stát s Bohem jmenovanými vládci. V roce 1589 udělil konstantinopolský patriarchát Moskvě, hlavnímu městu nyní největšího pravoslavného křesťanského státu, autokefální status; město se poté označovalo zatřetí Řím– kulturního a náboženského dědice Konstantinopole.
Až do roku 1666, kdy byl patriarcha Nikon sesazencarem, bylaruská pravoslavná církevnezávislá na státu.V roce 1721 první ruský carPetr I.patriarchát zcela zrušil a fakticky z církve učinil vládní oddělení, které řídilNejsvětější synodsložený z vyšších biskupů a světských úředníků jmenovaných samotným carem. Postupem času se císařské Rusko stylizovalo do role ochránce a patrona všech pravoslavných křesťanů, zejména těch v Osmanské říši.
Téměř 200 let, až dobolševickéŘíjnové revolucev roce 1917, zůstávala ruská pravoslavná církev v podstatě vládní agenturou a nástrojem carské vlády. V různé míře byla využívána v carskýchrusifikačníchkampaních a dokonce mohla vybíratdaněodrolníků. Úzké vazby církve na stát vyvrcholily za Mikuláše I. (1825–1855), který výslovně učinil pravoslavízákladní doktrínou imperiální jednoty a legitimity. Pravoslavná víra byla dále spjata s ruskou identitou a nacionalismem, zatímco církev byla dále podřízena zájmům státu. V důsledku toho začala být ruská pravoslavná církev spolu s carským režimem, k němuž patřila, prezentovánabolševikya dalšími ruskými revolucionáři jakonepřítel lidu.
PoŘíjnové revoluciv roce 1917 část duchovenstva Ruské pravoslavné církve uprchla do zahraničí, aby uniklabolševickémupronásledování, a založilanezávislou exilovou církev, která se v roce 2007 znovu sjednotila se svým ruským protějškem.Některé akce proti pravoslavným kněžím a věřícím spolu spopravamizahrnovalymučení, posílání dovězeňských táborů,pracovních táborůnebopsychiatrických léčeben.V prvních pěti letech po bolševické revoluci bylo popraveno 28 biskupů a 1 200 kněží.
Po útoku nacistického Německa na Sovětský svaz v roce 1941 oživilJosif Stalinruskou pravoslavnou církev, aby posílil vlasteneckou podporu válečného úsilí. Do roku 1957 bylo aktivních přibližně 22 000 ruských pravoslavných chrámů. V roce 1959 všakNikita Chruščovzahájil vlastní kampaň proti ruské pravoslavné církvi a přinutil k uzavření asi 12 000 chrámů. Odhaduje se, že od revoluce do konce Chruščovovy éry bylo popraveno 50 000 duchovních. Členové církevní hierarchie byli uvězněni nebo vyhnáni a jejich místa zaujali poslušní duchovní, z nichž mnozí měli vazby na KGB. V roce 1985 zůstalo aktivních méně než 7 000 chrámů.
Albániebyla jediným státem, který se oficiálně prohlásil zaplně ateistický.V některých dalších komunistických státech, jako například v Rumunsku, serumunská pravoslavná církevjako organizace těšila relativní svobodě a dokonce prosperovala, i když pod přísnou kontrolou tajné policie. To však nevylučovalo bourání kostelů a klášterů v rámci širšísystematizace(územní plánování) a státní pronásledování jednotlivých věřících. Jako příklad posledně jmenovaného vyniká Rumunsko, které provozovalospecializovanou instituci, v níž bylo mnoho pravoslavných (spolu s lidmi jiných vyznání) podrobenopsychologickému trestánínebo mučení a experimentům nakontrolu mysli, aby byli donuceni vzdát se svého náboženského přesvědčení. Toto zařízení však bylo podporováno pouze jednou frakcí v rámci režimu a trvalo pouhé tři roky. Komunistické úřady věznici v roce 1952 uzavřely a mnoho osob odpovědných za zneužívání potrestaly (dvacet z nich bylo odsouzeno k trestu smrti).
Porozpadu Sovětského svazua následnémpádu komunistických vládv celémpravoslavném světědošlo k výraznému nárůstu křesťanského pravoslaví, zejména v Rusku. PodlePew Research Religion & Public Life Projectse mezi lety 1991 a 2008 podíl dospělých Rusů, kteří se označují za pravoslavné křesťany, zvýšil z 31 % na 72 %, a to na základě analýzy tří vln dat (1991, 1998 a 2008) zMezinárodního programu sociálního výzkumu(ISSP), na němž spolupracují sociální vědci z přibližně 50 zemí.
Výzkum agentury Pew provedený v roce 2017 zjistil, že od počátku 20. století se celosvětově zdvojnásobil počet pravoslavných obyvatel, přičemž největší oživení nastalo v Rusku.V bývalém Sovětském svazu – kde žijí největší pravoslavné komunity – uvádějí pravoslavní křesťané, kteří se sami identifikovali, obecně nízkou úroveň dodržování předpisů a zbožnosti: V Rusku pouze 6 % dospělých pravoslavných křesťanů uvedlo, že chodí do kostela alespoň jednou týdně, 15 % uvádí, že náboženství je v jejich životě „velmi důležité“, a 18 % tvrdí, že se denně modlí; ostatní bývalé sovětské republiky vykazují podobně nízkou úroveň dodržování náboženských předpisů.
Od roku 1923 seEstonská pravoslavná církevoddělila odRuské pravoslavné církvev důsledku uvězněnímoskevského patriarchy Tichonaa církev vEstonské republicepřestala komunikovat s Ruskou církví. Požádala, aby byla podřízena přímoekumenickému patriarchovi v Konstantinopolia fungovala jako autonomní církev. V roce 1944Sovětský svazanektoval Estonsko a postavil estonskou pravoslavnou církev mimo zákon a násilně vrátil jejich církve pod kontrolu moskevského patriarchy. Nicméně primas církve, metropolita Alexandr, uprchl s 21 duchovními a 8 000 stoupenci doŠvédskaa založil tam synod působící po celou dobustudené války.
V roce 1993 byl synod Estonské pravoslavné církve v exilu znovu zaregistrován a 20. února 1996Bartoloměj I. Konstantinopolskýobnovil postavení církve jako podřízené Konstantinopoli, nikoliv Moskvě.Moskevský patriarcha Alexij II., který se v Estonsku narodil, tuto ztrátu území odmítl a 23. února přerušil styky s patriarchou Bartolomějem a odstranil své jméno z diptychu. Obě strany poté jednaly vCurychua 16. května 1996 bylo dosaženo dohody. V něm by etnicky estonské obyvatelstvo Estonska spadalo pod jurisdikciEstonské apoštolské pravoslavné církve, zatímco etnicky ruské obyvatelstvo Estonska by spadalo pod jurisdikciEstonské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu. Po podpisu dokumentu ruská církev obnovila společenství s pravoslavnou církví.
Odpokřtění Rusiv roce 867 stál v čele pravoslavné církve naUkrajině metropolita kyjevský a celé Rusi, který byl podřízenkonstantinopolskému ekumenickému patriarchovi, a od doby, kdy bylo území dobyto vhaličsko-volyňských válkách, které skončily v roce 1392, bylo z velké části řízenoPolsko-litevským společenstvím. Polsko-Litevsko ztratilo území ve prospěch Ruska v rámci mírové dohodyVelké severní válkyv roce 1654. V roce 1686Dionýsius IV. z Konstantinopolepřevedl území napatriarchu moskevského a celé Rusi. V roce 1924 byly pravoslavné církve na Ukrajině kromě kyjevského metropolity ekumenickým patriarchou převedeny pod jurisdikcipolské pravoslavné církvejako autonomní církev, avšak ruská církev s tímto převodem nikdy nesouhlasila ani jej neuznala, především kvůli tomu, žemoskevský patriarcha Tichona většina představitelů ruské církve byli uvězněni sovětskými úředníky.Sovětský svazzpočátku vedl represivní politiku vůči pravoslavné církvi bez ohledu na její vyznání. Po zahájenínacistické invaze do Sovětského svazuvšakJosif Stalinpřeměnil ruskou církev v propagandistický nástroj, aby zintenzivnil vlasteneckou podporu válečného úsilí. Po sovětském vítězství ve válce byly různé autonomní a nezávislé pravoslavné církve po celé východní Evropě násilně integrovány nebo znovu začleněny do ruské církve, včetně církve na Ukrajině. Mnoho církevních představitelů bylo v této době dosazeno a pečlivě sledovánoNKVD, aby byla zajištěna podpora církve Sovětskému svazu.
Tato situace vedla ke vzniku konkurenčních, protiruských a protisovětských církví na Ukrajině, včetněUkrajinské autokefální pravoslavné církve(UAOC), založené v roce 1917, která se prohlásila za obnovenou autonomní církev, jež existovala před rokem 1686, ale ve 30. letech 20. století byla na sovětské Ukrajině zlikvidována. Církev byla z velké části podporována ukrajinskými emigranty a diasporou a v roce 1991 ji ukrajinská vláda obnovila jako právně uznanou církev.V roce 1992 vzniklaUkrajinská pravoslavná církev – Kyjevský patriarchát(UPC-KP), kterou založili členové ruské církve vyloučení z církve za neposlušnost, spolu s podporou ukrajinské emigrace. Tato církev předložila na svém ustavujícím synodu v Kyjevě v roce 1992 žádost o ukrajinskou autokefalii.Tyto církve konkurovalyUkrajinské pravoslavné církvi(UOC-MP), ruské církvi na Ukrajině.
Dne 11. října 2018Svatý synod Konstantinopolského ekumenického patriarchátuzrušil vydaný dopis Ruské církve, který jí umožňoval vysvěcení kyjevského metropolity, obnovilstavropegii v Kyjevěa zrušil exkomunikaci členů UAOC a UOC-KP ze strany Ruské církve. V reakci na toSvatý synod Ruské pravoslavné církve15. října přerušil veškeré vazby sKonstantinopolským ekumenickým patriarchátema zakázal všem členům Ruské církve přijímat společenství a svátosti z jakýchkoli církví s vazbami na Ekumenický patriarchát.15. prosince 2018 UAOC a UOC-KP odhlasovaly sloučení v rámcisjednocovacího sněmu východních pravoslavných církví Ukrajiny, čímž vznikla obnovenáPravoslavná církev Ukrajiny, přičemž prvním primasem sjednocené církve se stalEpifanius I. Ukrajinskýz UOC-KP.5. ledna 2019 Bartoloměj I. podepsal oficiálnítomos, kterým udělilautokefalituPravoslavné církvi Ukrajiny.
Kromě přerušení vztahů s ekumenickým patriarchátem přerušila ruská církev také společenství saténskýmarcibiskupemIeronymosem II., primasemřecké církve,alexandrijským patriarchouTheodorem II.,akyperskýmarcibiskupemChrysostomosem II.V reakci na přerušení vazeb s ekumenickým patriarchátem hlasovalaArchiepiskopie západoevropských farností ruské tradice(AROCWE) o svém rozpuštění, ačkoli hlasování neprošlo, vedlo k rozkolu v AROCWE, kdy několik církví odešlo a vytvořilo „Vikariát ruské tradice metropolie Francie“, zatímcoJean (Renneteau), hlava AROCWE, se osobně připojil k Ruské církvi.Kromě toho běhemruské invaze na Ukrajinu v roce 2022UOC-MP přerušila veškeré styky s ruskou církví.
Pravoslavná církev je společenstvímautokefálních(řecky samostatných) církví, přičemžekumenický konstantinopolský patriarchamá statusprimus inter pares. Konstantinopolský patriarcha má čest primátu, ale jeho titul je pouze první mezi rovnými a nemá žádnou skutečnou autoritu nad jinými církvemi než konstantinopolskou a stanovené výsady vykládá ekumenický patriarcha,ačkoli někdy byl úřad ekumenického patriarchy obviňován z konstantinopolského nebo východního papismu.
Pravoslavná církev považujeJežíše Kristaza hlavu církve a církev za jeho tělo. Věří se, že autorita aBoží milostse přímo předává pravoslavnýmbiskupůmaduchovnímprostřednictvímvkládání rukou– praxe, kterou začaliapoštolové, a že toto nepřerušené historické a fyzické spojení je základním prvkem pravé církve –Sk8, 17 (Kral,ČEP);1Tim4, 14 (Kral,ČEP);Žd6, 2 (Kral,ČEP). Pravoslavní tvrdí, že apoštolská posloupnost vyžaduje apoštolskou víru a biskupové bez apoštolské víry, kteří jsou vherezi, ztrácejí nárok na apoštolskou posloupnost.Pravoslavné církve se od ostatních křesťanských církví odlišují praktikováním „rituálualiturgie... bohaté na tajemství a symboliku“,podobně jako jejich názory na svátosti.
Pravoslavné společenství je organizováno do několika regionálních církví, které jsou buď autokefální („samovládné“), neboautonomní(řecký výraz pro „samosprávné“) církevní orgány nižšího stupně, jednotné vteologiia bohoslužbě. Patří mezi ně čtrnáct autokefálních církví zKonstantinopole,Alexandrie,Antiochie,Jeruzaléma,Gruzie,Kypru,Bulharska,Srbska,Ruska,Řecka,Polska,Rumunska,AlbánieaČeské republiky a Slovenska, které byly oficiálně pozvány naPanortodoxní koncilv roce 2016;Pravoslavná církev v Americevzniklá v roce 1970; autokefálníPravoslavná církev Ukrajinyvytvořená v roce 2019;Makedonská pravoslavná církev – Ochridské arcibiskupství, které Srbská pravoslavná církev udělila autokefalii v roce 2022;a také řada autonomních církví.Každá z církví má svého vládnoucíhobiskupaasvatý synod, který spravuje její jurisdikci a vede pravoslavnou církev k zachování a učení apoštolských apatristickýchtradic a církevní praxe.
Každý biskup má své území, které spravuje.Jeho hlavním úkolem je dbát na zachování tradic a zvyklostí pravoslavné církve. Biskupové jsou si v autoritě rovni a nemohou zasahovat do jurisdikce jiného biskupa. Administrativně jsou tito biskupové a jejich území organizováni do různýchautokefálníchskupin nebobiskupskýchsynod, které se scházejí nejméně dvakrát ročně, aby projednaly stav věcí v rámci svých biskupství. Ačkoli biskupové a jejich autokefální synody mají možnost vydávat pokyny v jednotlivých případech, jejich kroky obvykle nevytvářejí precedenty, které by ovlivňovaly celou pravoslavnou církev. Biskupové jsou téměř vždy vybíráni z řad mnichů a musí zůstat svobodní.
Ekumenické koncily měly demokratickou formu, každý biskup měl jeden hlas. Členovéřímského/byzantskéhocísařského dvora, opati, kněží, jáhni, mniši a laici, ačkoli byli přítomni a mohli před koncilem promluvit, neměli právo hlasovat. Hlavním cílem těchto velkých synod bylo ověřit a potvrdit základní přesvědčenívelké křesťanské církvejako pravdu a odstranit jako kacířství jakékoli falešné učení, které by křesťanskou církev ohrožovalo.Římský papežv té době zastával poziciprimus inter pares(„první mezi rovnými“), a přestože nebyl přítomen na žádném z koncilů, tento titul mu zůstal až doschizmatu mezi Východem a Západemv roce 1054.
Pravoslavnou pozici pomohly definovat i další koncily, konkrétněTrullská synoda,konstantinopolskésynody v letech879–880,1341, 1347, 1351, 1583, 1819 a1872,Synoda v Iașiv roce 1642 a Panortodoxnísynoda v Jeruzaléměv roce 1672;Panortodoxní koncil, který se konal v Řecku v roce 2016, byl jediným takovým východním pravoslavným koncilem v moderní době.
Podle východního pravoslavného učení nedává pozice „prvního mezi rovnými“ biskupovi, který ji zastává, žádnou další moc nebo autoritu, ale spíše to, že tato osoba sedí jako organizační hlava rady rovných (jako prezident).
Jedním z rozhodnutíprvního konstantinopolského koncilu(druhého ekumenického koncilu, který se sešel v roce 381), které podpořily i pozdější koncily, bylo, že konstantinopolský patriarcha má mít stejnou čest jako římský papež, protože Konstantinopol byla považována za „Nový Řím“. Podle třetího kánonu druhého ekumenického koncilu: „Protože [Konstantinopol] je novým Římem, má konstantinopolský biskup požívat čestných výsad po římském biskupovi“.
28. kánon čtvrtého ekumenického koncilu tento bod upřesnil, když uvedl: „Otcové totiž právem udělili výsady starému Římu, protože to bylo královské město. A sto padesát nejsvětějších biskupů (tj. druhý ekumenický koncil v roce 381) vedeno stejnou úvahou udělilo stejná privilegia nejsvětějšímu stolci Nového Říma, spravedlivě soudíce, že město, které je poctěno svrchovaností a senátem a požívá stejných privilegií jako starý císařský Řím, má být i v církevních záležitostech zvelebeno tak, jak je.“
Kvůli schizmatu již pravoslavní neuznávají primát římského papeže. Konstantinopolský patriarcha proto nyní, stejně jako před ním papež, požívá titulu „první mezi rovnými“.
Podle nejspolehlivějších odhadů, které jsou v současnosti k dispozici, se k východnímu pravoslaví hlásí přibližně 220 milionů lidí na celém světě,což z něj činí druhé největší křesťanskéspolečenstvína světě pokatolické církvi.
Podle Ročenky mezinárodní náboženské demografie z roku 2015 tvořilo v roce 2010 pravoslavné obyvatelstvo 4 % světové populace, což je pokles ze 7,1 % v roce 1910. Studie rovněž zjistila pokles v poměrném vyjádření, kdy v roce 2015 tvořili pravoslavní křesťané 12,2 % z celkového počtu křesťanů na světě ve srovnání s 20,4 % o sto let dříve.K podobným číslům dospěla i zprávaPew Research Centerz roku 2017, která konstatuje, že východní pravoslaví zaznamenalo pomalejší růst a menší geografické rozšíření než katolicismus a protestantismus, které byly poháněnykolonialismemamisionářskoučinností po celém světě.
Více než dvě třetiny všech příslušníků pravoslavné církve jsou soustředěny vjižní Evropě,východní EvropěaRusku,významné menšiny jsou vestřední AsiiaLevantě. V posledním století se však východní pravoslaví více globalizovalo a zaznamenalo větší růst vzápadní Evropě,Americea některých částech Afriky; církve jsou přítomny ve velkých městech většiny zemí.Stoupenci tvoří největší jednotlivou náboženskoukomunituv Rusku– kde žije zhruba polovina východních pravoslavných křesťanů na světě – a většinu naUkrajině,vRumunsku,vBělorusku,vŘecku,vSrbsku,vBulharsku,vMoldavsku,vGruzii,vSeverní Makedonii,naKyprua vČerné Hoře;komunity také ovládají sporná územíAbcházie,Jižní OsetieaPodněstří. Významné pravoslavné menšiny existují vBosně a Hercegovině,Lotyšsku,Estonsku,Kazachstánu,Kyrgyzstánu,Libanonu,Albánii,Sýriia mnoha dalších zemích.
Východní pravoslaví je nejrychleji rostoucím náboženstvím v některých západních zemích, především díky pracovní migraci z východní Evropy a v menší míře díky konverzím.V Irsku se počet východních pravoslavných obyvatel mezi lety 2006 a 2011 zdvojnásobil.Největší komunity v západní Evropěmají Španělsko a Německo, každá zhruba 1,5 milionu, následuje Itálie s přibližně 900 tisíci a Francie s 500 až 700 tisíci.
Ve čtyřechamerickýchzemích žije více než 100 000 pravoslavných křesťanů: Kromě Kanady, Mexika, Brazílie a Spojených států měly všechny tyto země na přelomu 19. a 20. století méně než 20 000 věřících.Ve Spojených státech se od roku 1910 více než zečtyřnásobila jejich komunita, ze 460 000 na 1,8 milionu v roce 2017;v důsledku toho roste i počet východních pravoslavných farností, jejichž počet se mezi lety 2000 a 2010 zvýšil o 16 %.
V Turecku, které kdysi po staletí patřilo k největším východním pravoslavným komunitám, klesl celkový počet křesťanů ze zhruba pětiny v roce 1914 na 2,5 % v roce 1927.To bylo způsobeno předevšímrozpadem Osmanské říše, kdy se většina křesťanských území stala nezávislými státy. Zbývající křesťanská populace se dále snížila v důsledku rozsáhlých genocid protiarménské,řeckéaasyrské komunitě, následnévýměny obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckema Bulharskem a Tureckem a s tím souvisejícíemigrace křesťanůdo cizích zemí (většinou v Evropě aAmerice).V současné době tvoří pouze 0,2 % obyvatel TureckaŽidénebo různékřesťanské denominace(320 000).
Pravoslavní křesťané věří vTrojici, tři odlišné božské osoby (hypostase), které se mezi sebou nepřekrývají aninemodalizujía které mají jednu božskoupodstatu(ousia, řecky οὐσία) – nestvořenou, nehmotnou avěčnou.Tyto tři osoby se obvykle rozlišují podle jejich vzájemného vztahu.Otecje věčný a není zplozen a nepochází z nikoho,Synje věčný a zplozen z Otce aDuch svatýje věčný a pochází z Otce.Pravoslavné učení o Trojici je shrnuto vNicejském vyznání víry.
Pravoslavní křesťané věří vmonoteisticképojetí Boha(Bůh je jen jeden), který je jaktranscendentní(zcela nezávislý na hmotném vesmíru a vzdálený od něj), takimanentní(zapojený do hmotného vesmíru).Pravoslavná teologie při pojednání o Božím vztahu ke stvořenírozlišujemezi Boží věčnou podstatou, která je zcela transcendentní, a jehonestvořenými energiemi, jimiž se Bůh dostává k lidstvu.Bůh, který je transcendentní, a Bůh, který se dotýká lidstva, jsou jedno a totéž.To znamená, že tyto energie nejsou něčím, co pochází od Boha nebo co Bůh vytváří, ale spíše jsou samotným Bohem: jsou odlišné, ale neoddělitelné od Božího vnitřního bytí.Tento názor se často nazývápalamismus.
Při chápání Trojice jako „jednoho Boha ve třech osobách“ se "tři osoby" nemají zdůrazňovat více než „jeden Bůh“ a naopak. Tři osoby jsou sice odlišné, ale jsou sjednoceny v jedné božské podstatě a jejich jednota se projevuje ve společenství a jednání tak dokonale, že o nich nelze uvažovat odděleně. Například jejich spása lidstva je činností, kterou vykonávají společně: „Kristus se stal člověkem z dobré vůle Otce a za spolupráce Ducha svatého. Kristus posílá Ducha svatého, který vychází z Otce, a Duch svatý utváří Krista v našich srdcích, a tak je oslaven Bůh Otec“ –Mt24, 7 (Kral,ČEP). Jejich „společenství podstaty“ je „nedělitelné“. Trojiční terminologie – esence, hypostaze atd. se používá „filosoficky“, „aby se odpovědělo na představy heretiků“ a „aby se termíny umístily tam, kde oddělují blud a pravdu.“Slova dělají, co mohou, ale podstata Trojice v její plnosti podle přesvědčení zůstává mimo lidské chápání a vyjádření, je to svaté tajemství, které lze pouze zakusit.
Když pravoslavní křesťané mluví o padlé přirozenosti, neříkají, že se lidská přirozenost stala zlou sama o sobě. Lidská přirozenost je stále utvářena k obrazu Božímu, lidé jsou stále Božím stvořením a Bůh nikdy nestvořil nic zlého, ale padlá přirozenost zůstává otevřená zlým úmyslům a činům. Mezi východními pravoslavnými se někdy říká, že lidé mají „sklon k hříchu“; to znamená, že některé hříšné věci lidi přitahují. Je přirozeností pokušení, že hříšné věci se zdají být tím přitažlivější, a je to padlá přirozenost lidí, která tuto přitažlivost vyhledává nebo jí podléhá. Pravoslavní křesťané odmítajíaugustinovské stanovisko, že potomci Adama a Evy jsou vlastně vinni prvotním hříchem svých předků.
Od pádu člověka je tedy dilematem lidstva, že žádný člověk nemůže obnovit svou přirozenost do jednoty s Boží milostí; bylo nutné, aby Bůh provedl v lidské přirozenosti další změnu. Pravoslavní křesťané věří, že Ježíš Kristus byl absolutně a zcela Bohem i člověkem, měl dvě přirozenosti nedělitelně: věčně zplozený z Otce ve svém božství, narodil se ve svém lidství z ženy, Marie, s jejím souhlasem, skrze seslání Ducha svatého. Žil na zemi, v čase a dějinách, jako člověk. Jako člověk také zemřel a odešel na místo mrtvých, kterým jeHádes. Protože však byl Bůh, ani smrt, ani Hádes ho nemohly zadržet a on ve svém lidství mocí Ducha svatého znovu vstal k životu, čímž zničil moc Hádu i samotné smrti.
Tím, že Kristus zničil moc Hádu držet lidstvo jako rukojmí, zpřístupnil cestu ke spáse všem spravedlivým, kteří zemřeli od počátku času, a zachránil tak mnohé, včetně Adama a Evy, kteří jsou v církvi připomínáni jako svatí.
Pravoslavná církev chápe Ježíšovu smrt a vzkříšení jako skutečné historické události, jak jsou popsány v evangeliíchNového zákona.
Církevní učení říká, že pravoslavní křesťané vstupují křtem do nového života spásy skrze pokání, jehož cílem je účast na Božím životě skrze působení Ducha svatého. Život východního pravoslavného křesťana je duchovní poutí, na níž každý člověk prostřednictvímnapodobování Kristaahesychasmupěstuje praxi neustálé modlitby. Každý život se odehrává v rámci života církve jako údKristova těla.Tehdy se skrze oheň Boží lásky v působení Ducha svatého každý člen stává svatějším, plněji sjednoceným s Kristem, počínaje tímto životem a pokračuje v dalším.Církev učí, že každý, kdo se narodil k Božímu obrazu, je povolán ktheosis, naplnění obrazu v podobnosti s Bohem. Bůh Stvořitel, který má božství od přirozenosti, nabízí každému člověku účast na božství tím, že spolupracuje na přijetí jeho daru milosti.
Pravoslavná církev, která sama sebe chápe jakoTělo Kristovoa podobně chápe i křesťanský život, který má vést ke sjednocení všech údů jeho těla v Kristu, vnímá církev jako společenství všech Kristových údů, těch, kteří nyní žijí na zemi, a také všech, kteří v průběhu věků přešli do nebeského života. „Obecně“ východní pravoslaví vidí církev „jako čistě mystické tělo, jehož pochopení nelze dosáhnout rozvojem racionální nebopřirozené teologie“.
Církev zahrnuje křesťanské svaté všech dob a také soudce, proroky a spravedlivé Židy první smlouvy, Adama a Evu, dokonce i anděly a nebeské zástupy.Při východních pravoslavných bohoslužbách uctívají pozemští členové spolu s nebeskými členy Boha jako jedno společenství v Kristu, ve spojení, které přesahuje čas a prostor a spojuje nebe se zemí. Tato jednota církve se někdy nazýváspolečenství svatých.
Řád svatého Benediktaje sdružení mnichů pravoslavné církve, kteří se snaží žít podleŘehole svatého Benedikta. Ekvivalentní mnišský řád vkatolické církvije znám jakoŘád svatého Benedikta, zkráceně OSB.
Ve Spojených státech máAntiochijská pravoslavná arcidiecéze Severní Amerikynejméně jeden benediktinský klášter.
V rámci Ruské pravoslavné církve je mimo Rusko několik benediktinských mnišských domů,skita pousteven, které jsoustavropegiálněpodřízeny přímo metropolitovi. Pro pravoslavné laiky existuje oblátský program Ruské pravoslavné církve svatého Benedikta vOklahoma CityvOklahomě.
Pravoslavná církev považuje smrt a odloučení těla od duše za nepřirozené – za důsledekpádu člověka. Zastávají také názor, že církevní obec tvoří živí i mrtví. Všechny osoby, které se v současné době nacházejí v nebi, jsou považovány zasvaté, ať už jsou jejich jména známa, nebo ne. Existují však význační svatí, které Bůh zjevil jako obzvláště dobré příklady. Když je svatý zjeven a nakonec uznán velkou částí církve, slaví se bohoslužba oficiálního uznání (glorifikace).
To z dotyčného „neudělá“ světce; pouze se tím uzná tato skutečnost a oznámí se to ostatním členům církve. Pro oslavu světce je stanoven den, skládají se hymny a vytvářejí se ikony. Každý den v roce se slaví řada světců. Jsou uctíváni (je jim prokazována velká úcta a láska), ale nejsou bohoslužebně oslavováni, neboť bohoslužba náleží pouze Bohu (tento názor zastávají takéstarobylé východní církveakatolická církev). Tím, že pravoslavní projevují svatým tuto lásku a žádají je o modlitby, projevují svou víru, že svatí tímto způsobem napomáhají procesu spásy ostatních.
Mezi svatými má přední místoPanna Maria(běžně nazývanáTheotokosneboBogorodica: „Matka Boží“). Vpravoslavné teologiije Matka Boží naplněním starozákonních archetypů zjevených vArše úmluvy(protože nesla Novou smlouvu v osobě Krista) a vhořícím keři, který se zjevil předMojžíšem(symbolizuje, že Matka Boží nese Boha, aniž by byla strávena).
Pravoslavní věří, že Kristus byl od okamžiku svého početí plně Bohem i člověkem. Maria je proto nazývánaTheotokosneboBogorodičkajako potvrzení božství toho, koho porodila. Věří se také, že její panenství nebylo při početí vtěleného Boha dotčeno, že jí nebylo nijak ublíženo a že zůstala navždy pannou. Písemné zmínky o „bratrech“ Krista jsou vykládány jako příbuzenské, vzhledem k tomu, že slovo „bratr“ bylo používáno ve více významech, stejně jako výraz „otec“. Vzhledem ke svému jedinečnému místu v dějinách spásy je Maria ctěna nad všechny ostatní svaté a zvláště uctívána pro velké dílo, které skrze ni Bůh vykonal.
Pravoslavná církev považuje těla všech svatých za svatá, která se jimi stala díky účasti na svatých tajemstvích, zejména na přijímání svatého Kristova těla a krve, a díky přebývání Ducha svatého v církvi. Skutečnost, že osoby a fyzické věci mohou být učiněny svatými, je základním kamenem učení ovtělení, které Bůh ve starozákonních dobách zjevil také přímo svým přebýváním v Arše úmluvy. Za svaté jsou tedy považovány i fyzické předměty spojené se svatými, a to díky jejich účasti na pozemských skutcích těchto svatých. Podle církevního učení a tradice svědčí o této svatostirelikviísvatých sám Bůh prostřednictvím mnoha zázraků s nimi spojených, které se v dějinách od biblických dob objevují, často včetně uzdravení z nemocí a zranění.
Pravoslavní křesťané věří, že když člověk zemře, duše se dočasně oddělí od těla. Ačkoli může krátce zůstat na zemi, nakonec je posoukromém soududoprovázena buď do ráje (Abrahamova lůna), nebo do temnotyHádu. Pravoslavní neuznávají učení oočistci, které zastává katolicismus. Zkušenost duše s některým z těchto stavů je pouze „předzvěstí“ – prožívá ji pouze duše – až doPosledního soudu, kdy se duše a tělo znovu spojí.
Pravoslavní věří, že stav duše v Hádu může být ovlivněn láskou a modlitbami spravedlivých až do Posledního soudu.Z tohoto důvodu církev nabízí zvláštnímodlitbu za zemřelétřetí den, devátý den, čtyřicátý den a rok po smrti pravoslavného křesťana. V průběhu roku je také několik dní, které jsou vyhrazeny pro všeobecnou vzpomínku na zemřelé, někdy i na nevěřící. Tyto dny obvykle připadají na sobotu, protože právě v sobotu ležel Kristus vhrobě.
Pravoslavní věří, že po posledním soudu:
Oficiální Bible pravoslavné církve obsahuje textStarého zákonavSeptuagintěaknihu Danielv překladuTheodotion. ProNový zákonse používápatriarchální text.Pravoslavní křesťané zastávají názor, že Bible je slovesnou ikonou Krista, jak to vyhlásil7. ekumenický koncil.Bibli označují zasvaté písmo, což znamená spisy obsahující základní pravdy křesťanské víry, jak je zjevil Kristus aDuch svatýjejím božsky inspirovaným lidským autorům. Písmo svaté tvoří hlavní a autoritativní písemné svědectvísvaté tradicea je nezbytné jako základ veškerého pravoslavného učení a víry.
Pravoslavná církev nikdy nepochybovala o tom, že celý seznam knih je úctyhodný a prospěšný pro četbu a studium,i když neformálně si některých knih váží více než jiných, nejvíce čtyř evangelií. Z podskupin, které jsou dostatečně významné, aby mohly být jmenovány, zahrnuje „Anagignoskomena“ (ἀναγιγνωσκόμενα, „věci, které se čtou“) deset starozákonních knih, které jsou vprotestantském kánonuodmítány,ale pravoslavní je považují za hodné čtení při bohoslužbách, i když se těší menší úctě než 39 knihhebrejského kánonu.Nejnižší úroveň obsahuje zbývající knihy, které nejsou přijímány ani protestanty, ani katolíky, mezi nimiŽalm 151. Ačkoli se jedná o žalm a nachází se v knize žalmů, není zařazen do Žaltáře (prvních 150 žalmů).
Ve velmi úzkém smyslu není zcela ortodoxní nazývat Písmo svaté „Božím slovem“. Tento titul si pravoslavná církev vyhrazuje pro Krista, což má oporu v samotném Písmu, nejvýrazněji v první kapitole Janova evangelia. Boží slovo není prázdné jako lidská slova. „Bůh řekl: ,Budiž světloʻ; a bylo světlo“.
Pravoslavná církev se nehlásí k protestantskému učenísola scriptura. Církev definovala, co je Písmo, a také vykládá jeho význam.Kristus slíbil: „Až přijde On, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy“.
Písmo svaté obsahuje historická fakta, poezii, idiomy, metafory, přirovnání, morální příběhy, podobenství, proroctví aliteraturu moudrostia každé z nich je třeba při výkladu brát v úvahu. Ačkoli je text inspirován Bohem, stále se skládá ze slov v lidských jazycích, uspořádaných do lidsky rozpoznatelných forem. Pravoslavná církev se nebrání poctivému kritickému a historickému studiu Bible.
Jak se církev v průběhu staletí zvětšovala, měnila se i logistická dynamika fungování tak velkých celků: patriarchové, metropolité, archimandriti, opati a abatyše, ti všichni byli pověřeni zastřešováním určitých správních míst.
Menší cykly probíhají také souběžně s ročními cykly. Týdenní cyklus dnů předepisuje pro každý den zvláštní zaměření kromě dalších, které mohou být dodržovány.
Církev vytvořila osm modů nebo tónů (vizOctoechos), v nichž může být zpěv zasazen v závislosti na ročním období, svátku nebo jiných okolnostechtypikonu. Existuje mnoho verzí a stylů, které jsou tradiční a přijatelné a které se v jednotlivých kulturách velmi liší.
Arcidiecézníkatedrála Nejsvětější TrojicenaUpper East SidevNew Yorkuje největším pravoslavným kostelem nazápadní polokouli.
Lokálnost se projevuje také v regionálním pojetí církevní jurisdikce, která je často vymezena také podle národnostních hranic. Mnoho pravoslavných církví přijímá národní název (např.albánská pravoslavná,bulharská pravoslavná,antiochijská pravoslavná,gruzínská pravoslavná,řecká pravoslavná,rumunská pravoslavná,ruská pravoslavná,srbská pravoslavná,ukrajinská pravoslavnáatd.) a tento název může určovat, který jazyk se používá při bohoslužbách, který biskup předsedá a kterou z typik se řídí konkrétní církevní obce. Na Blízkém východě se pravoslavní křesťané obvykle označují jako rumští („římští“) pravoslavní, a to kvůli jejich historickému spojení sVýchodořímskou (Byzantskou) říší.
To, co se na Západě často označuje jakosvátostinebosvátostiny, je v pravoslavných církvích známo jako „svaté tajiny“.
Zatímcokatolická církevuvádí sedm svátostí a mnohé protestantské skupiny dvě (křest a eucharistii) nebo dokonce žádnou, pravoslavní počet svátostí neomezují. Vkatechismechse však z důvodu praktičnosti často hovoří o sedmi velkých tajinách. Mezi ně patřísvaté přijímání(nejpřímější spojení),křest,chrisma,zpověď,pomazání,manželstvíasvěcení. Tento termín se však správně vztahuje i na další posvátné úkony, jako je mnišskátonzuranebo žehnánísvěcené vody, a zahrnuje půst, almužnu nebo tak prostý úkon, jako je zapálení svíce, zapálení kadidla, modlitba nebo prosba o Boží požehnání na jídlo.
Křestje tajina, které proměňuje starého a hříšného člověka v nového a čistého; starý život, hříchy a všechny chyby jsou pryč a je dán čistý štít. Křtem se člověk spojuje sTělem Kristovýmtím, že se stává členem pravoslavné církve. Během bohoslužby se žehnávoda. Katechumen je třikrát zcela ponořen do vody ve jménu Nejsvětější Trojice. To je považováno za smrt „starého člověka“ účastí na ukřižování a pohřbení Krista a znovuzrození k novému životu v Kristu účastí na jeho vzkříšení.
Řádně je tajina křtu udělována biskupy a kněžími;v naléhavých případech však může křtítkterýkoli pravoslavný křesťan.
Pomazání(někdy nazývanébiřmování) je tajina, při němž je pokřtěné osobě udělen darDucha svatéhoskrze pomazání svatýmkřižmem.Obvykle se uděluje bezprostředně po křtu jako součást téže bohoslužby, ale používá se také při přijímání odpadlých členů pravoslavné církve.Stejně jako je křest účastí člověka na smrti a vzkříšení Krista, je i pomazání účastí člověka na příchodu Ducha svatého oLetnicích.
Pokřtěný a pomazaný pravoslavný křesťan je plnoprávným členem církve a může přijímat eucharistii bez ohledu na věk.
Posvětit křižmo může kterýkoli biskup kdykoli, ale obvykle se to děje jen jednou ročně, často když se sejde biskupská synoda na svém výročním zasedání. Některé autokefální církve dostávají křižmo od jiných. Pomazání jím nahrazuje vzkládání rukou popsané vNovém zákoně, a to i tehdy, když se používá nástroj, jako je například štětec.
Přijímání se podává pouze pokřtěným a pomazaným východním pravoslavným křesťanům, kteří se připravili postem, modlitbou a zpovědí. Kněz podává dary liturgickou lžičkou, nazývanou „cochlear“, přímo do úst přijímajícího z kalicha.Od křtu jsou malí kojenci a děti přinášeni ke kalichu, aby přijali svaté přijímání.
Z pravoslavného pohledu je manželství jedním ze svatých tajin (neboli svátostí). Stejně jako v mnoha jiných křesťanských tradicích, například v katolicismu, slouží ke spojení ženy a muže ve věčném svazku a lásce před Bohem, s cílem následovat Krista a jeho evangelium a vychovat skrze jejich svatý svazek věrnou, svatou rodinu.Církev chápe manželství jako svazek jednoho muže a jedné ženy a někteří pravoslavní představitelé se ostře vyslovili proti civilní institucimanželství osob stejného pohlaví.
Ježíš řekl, že "„až vstanou z mrtvých, nebudou se ženit ani vdávat, ale budou jako andělé v nebi“ –Mk12, 25 (Kral,ČEP). Pro pravoslavného křesťana by tato pasáž neměla být chápána tak, že křesťanské manželství nezůstane realitou v Království, ale poukazuje na skutečnost, že vztahy nebudou „tělesné“, ale „duchovní“.Láska mezi ženou a mužem jako ikona vztahu mezi Kristem a církví je věčná.
Církev sice uznává, že ve výjimečných případech je lepší, když se manželé rozejdou, ale občanské rozvody oficiálně neuznává. Pro pravoslavné znamená tvrzení, že manželství je nerozlučitelné, že by nemělo být porušeno, přičemž porušení takového svazku, který je vnímán jako svatý, je proviněním vyplývajícím buď z cizoložství, nebo z dlouhodobé nepřítomnosti jednoho z partnerů. Povolení nového manželství je tedy aktem soucitu církve s hříšným člověkem.
Ovdovělí kněží ajáhnise nesmí znovu oženit a je běžné, že takoví duchovní odcházejí do kláštera (viz kněžskýcelibát). To platí i pro ovdovělé manželky duchovních, které se znovu nevdávají a stávají se mniškami, když jejich děti odrostou. Pouze muži mohou přijímatsvěcení, ačkoli jáhenky měly v církvi jak liturgické, tak pastorační funkce.
V roce 2016 sealexandrijský patriarchátrozhodl znovu zavést řád diakonek.V únoru 2017 vysvětilpatriarcha Theodoros II.pět žen na jáhenky v rámci alexandrijského patriarchátu.
V roce 1920 vydal konstantinopolský ekumenický patriarchát encykliku „adresovanou všem Kristovým církvím, ať jsou kdekoli“, v níž naléhal na užší spolupráci mezi odloučenými křesťany a navrhoval „Ligu církví“, obdobu nově založenéSpolečnosti národů.Toto gesto přispělo k založeníSvětové rady církví(SRC);jako takové jsou členy SRC téměř všechny pravoslavné církve a „pravoslavní duchovní a teologové působí v jejích výborech“.Kallistos Ware, britský metropolitní biskup pravoslavné církve, prohlásil, žeekumenismus„je pro pravoslaví důležitý: pomohl vytlačit různé pravoslavné církve z jejich relativní izolace, přiměl je setkat se navzájem a vstoupit do živého kontaktu s nepravoslavnými křesťany.“
Hilarion Alfejev, tehdejší metropolita Volokolamský a vedoucí vnějších vztahů Moskevského patriarchátu Ruské pravoslavné církve, prohlásil, že pravoslavní aevangeličtí protestantštíkřesťané sdílejí stejné postoje v „takových otázkách, jako jsoupotraty,rodinaamanželství“, a přeje si „energické zapojení zdola“ mezi oběmakřesťanskými společenstvímiv těchto otázkách.V tomto ohledu se rozdíly mezi katolickým a pravoslavným společenstvím nijak významně nezlepšily. Dogmatické a liturgické polarity byly významné, a to i a zejména v poslední době. Relevantním sporným bodem mezi monarchicky papežskou, administrativně centralizovanou katolickou církví a decentralizovanou konfederací pravoslavných církví je teologický významPanny Marie.Během své návštěvyGruziev říjnu 2016 bylpapež Františekvětšinou pravoslavných křesťanů uražen, když vedl mši před prakticky prázdnýmstadionem Micheila MeskhihovTbilisi.
Orientální pravoslavné církvenejsou vespolečenstvís pravoslavnou církví, přestože mají podobné názvy. Pomalý dialog směřující k obnovení společenství mezi oběma církvemi začal v polovině 20. stoletía zejména v 19. století, kdy se řecký patriarcha v Egyptě musel na dlouhou dobu vzdálit ze země; svou církev opustil pod vedenímkoptského papežeCyrila IV. z Alexandrie.
V roce 2019 prohlásil primasUkrajinské pravoslavné církvemetropolita Kyjeva a celé UkrajinyEpifanius, že „teoreticky“ by sePravoslavná církev UkrajinyaUkrajinská řeckokatolická církevmohly v budoucnu spojit do jednotné církve kolem kyjevského stolce.V roce 2019 prohlásil primas UHKC,větší arcibiskup kyjevsko-haličskýSvjatoslav, že je třeba vynaložit veškeré úsilí k obnovení původní jednoty kyjevské církve v její pravoslavné a katolické větvi, přičemž uvedl, že obnovení eucharistického společenství meziŘímemaKonstantinopolínení utopií.
Navzdory určitým snahám katolických i pravoslavných představitelů není většina pravoslavných křesťanů, stejně jako katolíků, nakloněna vzájemnému sjednocení svých církví, neboť se k němu hlásí jen 35 procent, v lepším případě 38 procent z nich.
PodleBat Ye'orbylakřesťanům pod islámskou vládouodepřena rovnost práv, protože byli nuceni platit daňdžizja.
MetropolitaAlfejevv roce 2007 vyjádřil možnost mírového soužití islámu akřesťanstvív Rusku, protože tato dvě náboženství v Rusku nikdy nevedla náboženské války.
Různéautokefálnía autonomnísynodypravoslavné církve jsou odlišné z hlediska správy a místní kultury, ale většinou existují ve vzájemnémplném společenství. Kromě toho existují některé schizmatické církve, které nejsou v žádném společenství, přičemž všechny tři skupiny se označují za pravoslavné.
Další skupina východních pravoslavných křesťanů, kteří nejsou hlavním proudem, se označuje jakopraví pravoslavnínebostarokalendářníci; jsou to ti, kteří bez pověření své mateřské církve nadále používají starýjuliánský kalendářa odštěpili se od své mateřské církve.
Ruská pravoslavná církev v zahraničí(RPCVZ) sev roce 2007 sjednotila s Moskevským patriarchátem; tyto dvě církve se od sebe oddělily ve 20. letech 20. století v důsledku podřízenosti RPCVZ nepřátelskémusovětskému režimu.
Další skupina, nazývanástarověrci, se v roce1666 oddělilaod oficiální ruské pravoslavné církve na protest proti reformám církevního obřadu, které zavedlmoskevský patriarcha Nikon.
Pravoslavná církev jespolečenstvím15autokefálních, tj. administrativně zcela nezávislých regionálních církví,dálePravoslavné církve v Americea dvouukrajinskýchpravoslavných církví. Pravoslavnou církev v Americe uznávají jako autokefální pouze ruská, bulharská, gruzínská, polská a česko-slovenská církev. V prosinci 2018 zástupci dvou neuznaných ukrajinských pravoslavných církví spolu se dvěmametropolityuznané, ale autokefálníUkrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátuvyhlásili vznik jednotné Ukrajinské pravoslavné církve. Dne 5. ledna 2019 obdržela Pravoslavná církev Ukrajiny od Ekumenického patriarchátutomoso autokefalii (dekret, který definuje podmínky nezávislosti církve) a získala tak místo vdiptychu.
Každá církev má vymezené geografické hranice své jurisdikce a je řízena svým sborem biskupů nebo synodou, které předsedá vyšší biskup – jejíprimas(nebo první hierarcha). Primát může nést čestný titul patriarchy, metropolity (ve slovanské tradici) nebo arcibiskupa (v řecké tradici).
Každá regionální církev se skládá zeparchií(nebo diecézí), které řídí biskup. Některé církve přiznávají eparchii nebo skupině eparchií různý stupeňautonomie(samosprávy). Tyto autonomní církve si zachovávají různou míru závislosti na svémateřské církvi, která je obvykle definována vtomosunebo jiném dokumentu o autonomii.
Níže je uveden seznam 15 autokefálních pravoslavných církví, které tvoří hlavní část pravoslavného křesťanství, přičemž všechny jsou si navzájem rovny, ale Ekumenický patriarchát je titulován jakoprvní mezi rovnými. Na základě definic je seznam uveden v pořadí podle priority a v případě potřeby v abecedním pořadí, přičemž jsou uvedeny i některé jejich složky – autonomní církve a exarcháty. Liturgický titul primase je uveden kurzívou.
1.Konstantinopolský ekumenický patriarchát(konstantinopolsko-novořímský arcibiskup a první mezi rovnými patriarchy)
2.Řecký pravoslavný patriarchát Alexandrie(papež a patriarcha velkého městaAlexandrie,Libye,Pentapolis,Etiopie, celéegyptskézemě a celé Afriky)3.Řecký pravoslavný patriarchát Antiochie(patriarcha Antiochie a celého Východu)4.Řecký pravoslavný patriarchát Jeruzalémský(patriarcha Svatého města Jeruzaléma a celé Svaté země, Sýrie, Arábie, za řekou Jordán, Kány Galilejské a Svatého Sionu)
5.Ruská pravoslavná církev(patriarcha moskevský a celé Rusi)
6.Srbská pravoslavná církev(arcibiskup pećský, metropolita bělehradský a karlovský a srbský patriarcha)7.Bulharská pravoslavná církev(metropolita sofijský a patriarcha celého Bulharska)8.Rumunská pravoslavná církev(arcibiskup bukurešťský, metropolita muntenský a dobrudžský, místodržící na stolci cařihradském a patriarcha rumunský)
9.Gruzínská pravoslavná církev(katolicko-patriarcha celé Gruzie, arcibiskup mcchetsko-tbiliský a metropolitní biskup abchazský a pittsundský)10.Kyperská církev(arcibiskup Nové Justiniany a celého Kypru)11.Řecká církev(arcibiskup aténský a celého Řecka)12.Albánská pravoslavná církev(arcibiskup Tirany, Durresu a celé Albánie)13.Polská pravoslavná církev(metropolita varšavský a celého Polska nebo arcibiskup varšavský a metropolita celého Polska)14.Pravoslavná církev českých zemí a Slovenska(arcibiskup pražský, metropolita českých zemí a Slovenska nebo arcibiskup prešovský, metropolita českých zemí a Slovenska)15.Makedonská pravoslavná církev– Ochridské arcibiskupství (metropolita skopský a arcibiskup ochridský a makedonský a justiniánský primas)
V rámci hlavní části východního pravoslaví existují nevyřešené vnitřní otázky týkající se autonomního nebo autokefálního statusu či legitimity následujících pravoslavných církví, zejména mezi těmi, které vycházejí z ruské pravoslavné nebo konstantinopolské církve:
Pravé pravoslavíse odděluje od hlavního proudu společenství kvůli otázkám ekumenismu a kalendářní reformy již od 20. let 20. století.Hnutí odmítá Konstantinopolský ekumenický patriarchát, Moskevský patriarchát a všechny církve, které jsou s nimi ve společenství, obviňuje je z hereze a staví se pod biskupy, kteří dělají totéž. Drží se používáníjuliánského kalendářea tvrdí, žekalendářní reforma z 20. let 20. stoletíje v rozporu s ekumenickými koncily. Neexistuje žádné oficiální společenství pravých pravoslavných; často se jedná o místní skupiny a jejich působnost je omezena na určitého biskupa nebo lokalitu.
Jde o tu část pravoslavných křesťanů, kteří považují ekumenismus za církevní herezi a nový kalendář za odsouzenou inovaci. Obecně jsou nazýváni jako starostylníci či starokalendářníci.
Starověrcijsou skupiny, které nepřijímají liturgické reformy, jež v ruské pravoslavné církvi provedl moskevskýpatriarcha Nikonv 17. století. Přestože všechny skupiny starověrců vznikly jako důsledek odporu vůči Nikonovým reformám, netvoří jeden monolitní celek. Navzdory důrazu na neměnné dodržování přednikonovských tradic se starověrci vyznačují velkou rozmanitostí skupin, které se hlásí k různým výkladům církevní tradice a často nejsou ve vzájemném společenství (některé skupiny dokonce praktikují znovukřtění před přijetím člena jiné skupiny do svého středu).
Církve s neregulérním nebo nevyřešeným kanonickým statusem jsou subjekty, které provedlybiskupské svěcení mimo normy kanonického právanebo jejichž biskupové byli exkomunikováni jednou ze 14 autokefálních církví. Patří mezi ně nacionalistické a jiné schizmatické subjekty, jako jeAbchazská pravoslavná církev.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuEastern Orthodox Churchna anglické Wikipedii.
Je zde použita šablona{{Refend}}označená jako k „pouze dočasnému použití“.
Je zde použita šablona{{Refend}}označená jako k „pouze dočasnému použití“.
Je zde použita šablona{{Refend}}označená jako k „pouze dočasnému použití“.