Ukrajinská literatura

Ukrajinská literaturaje soubor literárních děl, která byla složena či napsánaUkrajincinebo vukrajinštině. K nejstarším ukrajinským památkám patří lidové písně, heroickébylinya kronikářská, náboženská a epická tvorbaKyjevské Rusiv období středověku; v tomto období splývají počátky ukrajinské aruské literatury. Po rozpadu kyjevské Rusi ve 13. století byla tato tradice přerušena. Až do konce 18. století vznikaly na území Ukrajiny texty především latinské, ruské, polské nebostaroslověnské– západní část území byla ovlivňovánaPolskem(pozdějiRakouskem), východní část územíMoskevským velkoknížectvím(později Ruskem). Prvním významným dílem napsaným v ukrajinštině se stala až roku 1798 satirickáEnejida(Aeneida)Ivana Kotljarevského.
19. století je v ukrajinské literatuře, podobně jako v ostatních evropských literaturách, charakterizovatelné postupným přechodem odromantismupřesrealismusaž kmoderně. Romantismus, který literaturu ovládal v první polovině století, reprezentuje především básníkTaras Ševčenko. Realistické období, do nějž spadá napříkladIvan Nečuj-Levyckyj, bylo poznamenáno četnými carskými zákazy publikace v ukrajinštině. Přelom 19. a 20. století pak ovlivnil především kritikIvan Frankoa dramatičkaLesja Ukrajinka. Po revolučních časech let 1917 až 1921 přišla 20. léta, která jsou v ukrajinské literatuře vnímána jako éra rozkvětu a obrození – k vlivným autorům patřilsymbolistaPavlo Tyčynaa myslitel a spisovatelMykola Chvyljovyj, který prosazoval přijímání západních kulturních vlivů.
Ve 30. letech byla v rámcistalinských čistekvětšina ukrajinských literátů zavražděna nebo umístěna dogulagůa tvorba se podřídila režimnímu diktátu a preferování standardizovanéhosocialistického realismu. Po krátkém uvolnění na konci 50. a počátku 60. let, kdy publikoval například scenáristaOlexandr Dovženko, režim znovu utáhl šrouby a došlo k novému zakazování a věznění. Teprve politikaglasnostive druhé polovině 80. let znamenala možnost rozvoje různorodější literatury a omezení cenzury. Obrat ke svobodnějšímu literárnímu prostředí byl dovršen porozpadu Sovětského svazua osamostatnění Ukrajiny, kdy se generace autorů vrhla na dosud tabuizovaná témata apostmodernípřístupy. V 90. letech pak slavil úspěch zejménaJurij Andruchovyč.
Počátky ukrajinské literatury lze hledat v předkřesťanských písních a středověkých hrdinskýchbylinách, které se na území dnešní Ukrajiny zpívaly až do 16. století. V průběhu raného novověku je na pozici nejoblíbenějšíhoepickéhožánru postupně nahradilykozáckédumy. Písemnictví v tomto období splývá s nejstarší epochouruské literatury, vzhledem k tomu, že centrum východoevropské moci a kultury se nacházelo vKyjevské Rusi, a jmenovat je možné především staroslověnské náboženské texty, kázání, spornéSlovo o pluku Igorověči kroniky (jakoNestorovaPovesť vremennych letčiHaličsko-volyňský letopis).
Středním obdobím staré ukrajinské literatury je obdobíkozácké, následující po zničení Kyjevské RusiZlatou hordouve 13. století. Tuto éru lze charakterizovat zvyšováním západního vlivu, především v souvislosti s rostoucím vlivemPolsko-litevské unie, která ovládala část ukrajinského území, a později též nástupemknihtisku– první raněnovověká tiskárna byla zřízena roku 1574 veLvově, další pak rychle následovaly. Výrazné reakce vyvolalaBrestlitevská unie(1596), která část původně pravoslavného obyvatelstva podřídila katolické církvi, a byla proto literárními texty jak obhajována, tak ostře kritizována. K významným osobnostem polemické literatury patřil metropolitaHipatij Potij, obhájce Unie, aIvan Vyšenskyj(asi 1550–1620), příznivce pravoslaví a východníhoasketismu. Dobovouhistoriografiireprezentují kozácké kroniky, mezi nimi syntetizující práceSynopsis. Dějepisecká tradice pak kvetla i nadále a patří k ní například dílaHryhorije Hrabjanky(1686–1737/1738); tyto texty později silně ovlivnily ukrajinské romantiky.
17. a 18. století se, podobně jako ve zbytku střední a východní Evropy, vyznačovalo přijetím a rozpracovávánímbarokníchmyšlenek a motivů. Poezie, kterou psaliKasijan Sakovyč(1578–1647) neboIvan Velyčkovskyj(zemřel 1726), i drama, mezi jehož představitele patřilTeofan Prokopovyč(1681–1736), stále věnovaly největší pozornost náboženství. Za největší osobnost ukrajinského baroka je nicméně považovánHryhorij Skovoroda(1722–1794), učenec, filosof a básník, známý kromě jiných děl pro svůjSad božestvennych pesnej(Sad nábožných písní, vycházel v letech 1753–1785). Vukrajinštiněse psalo spíše zřídka, obvyklejší byla latina, ruština, polština, či dokoncestaroslověnština.
Zakladatelem novodobé literatury psané již v ukrajinštině bylIvan Kotljarevskyj(1769–1838), autor epické básněEnejida(v českém překladu téžAeneida, Енеїда, 1798). V ní římský zakladatelský mýtus (vyprávění oAeneovi) přenesl na dobový ukrajinský venkov, aktualizoval narážkami na místní reálie a doplnil obrazyburlesknostia směšné poživačnosti v jídle i milostných vztazích. Groteskním laděním a výsměchem milovníkům latiny z dob kyjevského baroka pak udal tón většině následujícího ukrajinského písemnictví. Opačný pól reprezentuje vážný a patetický básníkTaras Ševčenko(1814–1861), jenž představil ve své tvorbě Ukrajinu jako symbol svobody, omezované ze strany „Moskalů“ (Velkorusů). Skutečnost, že na počátku moderní ukrajinské literatury nestojí vážný a patetický národní epos (jakohomérskéeposy, skutečná římskáAeneisči českáSlávy dcera), nýbrž epos výsměšný, pociťovali někteří intelektuálové a myslitelé (mezi nimi předevšímDmytro Čyževskyj, autor nejvlivnějších dějin ukrajinské literatury) jako nedostatek a anomálii, jiní autoři (jakoMartin C. Putna) naopak jako mimořádnou přednost.
Přestože je Ševčenko největším a nejvlivnějším z ukrajinských romantiků a autorem vlivných básní a historickýchpoémjakoHajdamakové(1841),literární romantismusse rozvíjel hned ve třech velkých centrech.Charkovský romantismusvedl Ševčenko a byl ovlivněn především etnografickými výzkumy a prací s lidovými pověstmi. K významným básníkům patřili dáleLevko Borovykovskyj(1806–1889) aAmvrosij Metlynskyj(1814–1870). Na západě Ukrajiny se na konci 30. let devatenáctého století zrodilaRusínská triáda, původně skupina lvovských seminaristů vedenáMarkijanem Šaškevyčem(1811–1843). Skupina začala svou dráhu významnou sbírkouRusalka Dnistrovaja(Dněsterská rusalka, 1837). Třetím důležitým místem je pakKyjev, kde v průběhu 40. let vzniklo romantickéCyrilometodějské bratrstvo, jež kulturní snahy spojovalo s politickými snahami o směřování k demokracii a větší míře politické a společenské svobody.
Skutečnost, že velká část ukrajinského území byla součástí ruského impéria, vedla k tomu, že část ukrajinských tvůrců přijala dvojí identitu, často spojenou s působením vPetrohraděa vnímáním ukrajinskosti jako dílčí kultury v mezích širší slovanské říše. V rámci ruské literatury se pak hovoří o „ukrajinské škole“, tedy tvorbě poruštěných ukrajinských spisovatelů jakoVasilij Narežnyj,Vasilij Kapnist,Orest Somov(pseudonym Porfirij Bajskyj),Aleksej Perovskyj(pseudonym Antonij Pogorelskyj), a předevšímNikolaj Vasiljevič Gogol. Poslední jmenovaný zpracovával témata své rodné země ve sbírkách fantastických povídekVečery na samotě u Dikaňky(1831–1832) a navazující sbírceMirgorod(1835). K ukrajinské škole se však počítají i etničtí Rusové, kteří zpracovávali ukrajinské náměty, napříkladKondratij Rylejev. V polském písemnictví se ukrajinskou kulturou a historií nechali inspirovat i četní významní autoři:Juliusz Słowacki,Antoni Malczewski,Józef Bogdan ZaleskiaSeweryn Goszczyńskia jiní.
Rovněž prostředíčeského národního obrozeníjevilo o ukrajinskou kulturu, vnímanou jako dědičku starých slovanských tradic, určitý zájem, byť méně hluboký než o díla většiny jiných slovanských jazyků. Ke sblížení došlo především prostřednictvím generace charkovských romantiků a Ševčenka. Styky s českou kulturou pěstoval především ruský folkloristaIzmail Srezněvskij, jenž se ve svém „charkovském období“ ponořil do studia ukrajinských lidových a národních písní. Ukrajinský folklor pak sehrál klíčovou úlohu – společně s folklorem jihoslovanským – v tvorbě českých obrozenských etnografů, sběratelů a básníků, jako byliVáclav Hanka,Karel Jaromír ErbenčiLadislav Čelakovský.
Od 60. let devatenáctého století se zájem autorů i čtenářů začal obracet krealistickémupsaní. Nově se proto rozvíjela především próza, k typickým dílům patříKajdaševa simja(Kajdašova rodina, 1879), zachycující prostý život rolníků, čiChmary(Mraky, 1908), popisující svět městské inteligence; oba jmenované romány napsalIvan Nečuj-Levyckyj(1838–1918). Literární rozkvět byl však stále silněji brzděn cenzurou carského režimu; od 60. let se začaly množit zákony, které omezovaly či zcela zakazovaly publikaci děl v ukrajinštině. Tato skutečnost vedla k přesunu talentovaných tvůrců do oblastidramatu(kde se prosadil předevšímMychajlo Staryckyj, 1840–1904) a mimo území Ruské říše, do oblastiHaliče, které v tomto období patřila podRakousko-Uhersko, kde se postupně prosadil především spisovatel a kritikIvan Franko(1856–1916).Neutěšená politická situace vedla k širokým debatám o roli ukrajinštiny a ukrajinské literatury. K nejvýraznějším osobnostem veřejného života patřilMykola Kostomarov(1817–1885), který sice podporoval kulturní a osvětové snahy, avšak doporučoval, aby „maloruský jazyk“ zůstal malým, venkovským a praktickým a aby se nesnažil marně vyrovnat jazykům s dlouhodobě rozvinutou literaturou a vědou. Úplné politické a kulturní osamostatnění od ruského vlivu nebylo v tomto období vnímáno ani nejoptimističtějšími mysliteli jako dosažitelný cíl.
V 90. letech devatenáctého století se realismus začal vyčerpávat a o jeho místo jakožto vedoucího literárního směru se postupně začaly ucházet různé variantyliterárního modernismu–Mychajlo Kocjubynskyj(1864–1913) aVasyl Stefanik(1871–1936) uvedli na scénuimpresionismus, ke psychologii se obrátilVolodymyr Vynnyčenko(1880–1951) adekadencispolu sesymbolismemreprezentovala haličská skupinaMoloda muza(Mladá múza) a kyjevský časopisUkrajinska chata.Olha Kobyljanska(1863–1942) aHnat Chotkevyč(1877–1938) pak zpracovávali vnovoromantickémduchu ženskou otázku. Závažným politicko-kulturním zlomem se stalrevoluční rok 1905, po kterém tlak carské cenzury zeslábl.
Podobně jako jinde v Evropě vycházela ukrajinská literatura počátku 20. století ze snah osvobodit uměleckou činnost a nacházet hodnoty v ní samotné. Ideově a teoreticky ovlivnil tvorbu tohoto období nejsilnějiIvan Franko, když na přelomu století publikoval několik významných esejí o literatuře a estetice a prosazoval oddělení kritiky umění jako svébytného oboru od politických, společenských a náboženských vlivů a debat. Rovněž se podílel na založenílvovskéholiterárního časopisuLiteraturno-naukovyj vistnyk(Literárně-vědecký věstník), jehož prostřednictvím byly do oblasti Ukrajiny uvedena díla významných západních autorů (Guye de Maupassant,Maurice Maeterlincka,Henrika Ibsena,Augusta Strindbergaa mnohých dalších). Z ukrajinských autorů publikovali v časopise Vynnyčenko, Kobyljanska,Jackiv,StefanykčiOles, ale i starší autoři, například Nečuj-Levyckyj čiHrynčenko. V roce 1907 se časopis v souvislosti s uvolněním carské cenzury přesunul doKyjeva.
Definitivní vstup modernismu do ukrajinského písemnictví lze datovat rokem 1903, kdy byl péčíMykoly Voroného(1871–1938) vydán almanachZ nad chmar i z dolyn(Zpoza mraků i z údolí).Z jinak umírněného směřování se vymykal pozdější orientalistaAhatanhel Krymskyj(1871–1942), který do svých textů, zejména románuPalmova veja(Palmové větve, 1901), vložil množstvídekadentníchprvků –homoerotickou lásku, vypjatou sexualitu, mystiku asúfismus. Temnou a pesimistickou modernistickou poezii psal takéPetro Karmanskyj(1878–1956).
Na přelom 19. a 20. století lze umístit také tvorbu významné básnířky a dramatičkyLesji Ukrajinky(vlastním jménem Larysa Kosač-Kvitka, 1871–1913). Už dobovou kritikou byla vnímána jako největší talent ukrajinské kultury od Ševčenkových časů. Ve svých dramatických básních jakoLesní píseň(1912),Oderžyma(Posedlá) čiNa poli krovy(Na krvavém poli) často zpracovávala jak lidové příběhy, tak náměty ze světové historie a literatury; její hraBojarova ženabyla pro své protiruské vyznění zakázána až do roku 1989. Význačnou modernistkou byla též Olha Kobyljanska, která kromě modernistických povídek publikovala i dva vlivné romány:Zemlja(Země, 1902) aV nedilju rano zillja kopala(Čarodějné kvítí, 1909).
První světová válkaa následující léta znamenaly pro Ukrajinu neobyčejně bouřlivé období. Na ukrajinském území se nacházelavýchodní fronta; německé operace vedly k rozvojipartyzánského hnutívčetně anarchistických oddílů. Od roku 1918 docházelo k postupnému upevňování bolševické moci a probíhalaruská občanská válka. K nejvýraznějšímu ohrožením v roce 1920, kdypolská vojska dobyla Kyjev, sovětská protiofenziva ovšem následně získala celé území dnešní Ukrajiny, s výjimkouHaliče. Zatímco pravobřežní Ukrajina na západ odDněprupreferovala samostatné zřízení, levobřežní a jižní část Ukrajiny se přiklonila ke svazku s Ruskem. Připojení Ukrajiny jakosovětské republikydoSovětského svazuv roce 1922 mělo pak pro národ a kulturu dalekosáhlé důsledky.
Již v roce 1919 se v souvislosti s porážkami protibolševických sil rozhodla část významných ukrajinských spisovatelů (jako Oles, Voronyj nebo Vynnyčenko) pro emigraci na Západ. Jiní spisovatelé a literární skupiny v zemi nicméně zůstaly a rozhodly se pro koexistenci s bolševickým zřízením, které na rozdíl od carismu umožňovalo alespoň částečnou ukrajinizaci vzdělávacího systému. Někteří režimní činovníci (jakoOlexandr ŠumskyjneboMykola Skrypnyk) se zasazovali o ochranu ukrajinské kultury, a po celá 20. léta se tudíž mohla literatura v rámci Sovětského svazu rozvíjet bez větších omezení.
Významnou roli hrálaavantgarda.Literární symbolismusreprezentovalPavlo Tyčyna(1891–1967), známý především svou prvotinouSoňašni kljarnety(Sluneční klarinety, 1918). Ukrajinskýfuturismusnalezl svého nejvýznamnějšího představitele vMychajlu Semenkovi(1892–1938). Část básníků z 20. let, jež vycházela z francouzskéhoparnasismu, je označována zaneoklasicisty– řadí se k nim napříkladMaksym Rylskyj(1895–1964) neboMykola Zerov(1890–1937). Ve svých textech se obvykle pokoušeli vyhýbat politickým otázkám; podobně k psaní přistupovala také skupinaLanka, jejímž hlavním představitelem byl povídkář a překladatelValerijan Pidmohylnyj(1901–1941).Až dlouho po své smrti byl doceněn západoukrajinský modernistický básníkBohdan-Ihor Antonyč(1909–1937), autor spirituálně laděné poezie s prvkylemkovskéhofolklóru, jehož tvorba byla po roce 1939 zakázána a na scénu se vrátila až v 60. letech.
Opačný přístup než neoklasicisté vyznávali ukrajinští socialisté a komunisté.Vasyl Čumak(1900–1919),Hnat Mychajlyčenko(1892–1919) aAndrij Zalyvčyjpřišli jako přívrženci komunismu o život v průběhu revolučních časů a bývají někdy označováni jako „první chrabří“ (perši chorobri). Jiní autoři, předevšímMykola Chvyljovyj(1893–1933), ve svém nadšení v průběhu 20. let ochladli; Chvyljovyj se časem přihlásil k opuštění ruských kulturních i politických vzorů a přimknutí země k západnímu socialismu, čímž si vysloužil odmítavou reakci samotnéhoStalina. Chvyljovyj se stal zakladatelem vlivného spolkuVAPLITE(Vilna Akademija Proletarskoj Literatury, tedy „Svobodná akademie proletářské literatury“) a pro své prozaické úspěchy bývá srovnáván sPilňakemčiZamjatinem. Podobně jako oni skončil tragicky – po začátku stalinistických čistek ukončil svůj život roku 1933 sebevraždou. V rámci VAPLITE pak působili někteří z nejoblíbenějších dobových tvůrců jakoMykola Bažan(1904–1983),Ivan Dniprovskyj,Volodymyr Sosjura(1898–1965) a mnozí další.
Po období jistého poklesu ukrajinsko-českých kulturních styků (jež nastalo, když odeznělo prvotní romantické nadšení) došlo od počátku 20. století k vytváření nových vazeb. Namísto lidové tvorby se předmětem zájmu staly spíše otázky politické a literárněkritické; do českého tisku pak přispívali ukrajinští literáti a literární badatelé jakoHipolyt Boczkowski(1884–1939),Ivan Bryk(1879–1947),Bohdan Lepkyj(1872–1941) čiOstap Luckyj(1883–1941). Když se Ukrajina stala součástí Sovětského svazu, objevila se v Praze početná ukrajinská emigrace, s výjimkouDmytra Čyževského(1894–1977) však v českém prostředí nezanechala významnější stopu. Ze sovětských ukrajinských básníků okouzlil české levicové tvůrce básníkPavlo Tyčyna, jehož výborVítr z Ukrajinyvyšel v roce 1927 i v českém překladu.
Po „ukrajinském obrození“ ve 20. letech došlo ve 30. letech dvacátého století k prudké změně kurzu, spojené s utužováním režimu v rámcistalinismu. Velké množství autorů bylo popraveno nebo odvlečeno do gulagů, někdy se proto používá označení „popravené obrození“. V táborech zahynuli Zerov, Semenko, Pidmohlnyj a nesčetní další – došlo k likvidaci přibližně dvou třetin nejvýznamnějších představitelů ukrajinské literatury. Veškerý kulturní život pak přešel pod kontrolu komunistické strany, která různorodost přístupů tvrdě potlačila ve prospěch sjednoceného,socialistickorealistickéhouměleckého programu, vynucovaného jedinou povolenou literární organizací –Všeukrajinským svazem proletářských spisovatelů.
Období od roku 1934 do Stalinovy smrti v roce 1953 se neslo ve znamení prosazování schematické literatury zachycující především úspěchy při budování průmyslu a přikolektivizaci zemědělství, později vítězství vedruhé světové válce. K významnějším představitelům patřiliJurij Smolyč(1919–1987), který se pokoušel stranické ideály prosazovat i pomocívědeckofantastické literatury,Oleksander Kopylenko(1900–1958), zachycující budovatelské nadšení mládeže, čiAndrij Holovko(1897–1972), jenž v rozsáhlém románuArtem Harmašzobrazil střet nacionálních a komunistických sil během revoluce. V oblasti poezie dosáhl úspěchůMykola Tereščenko(1898–1966) a drama obohatilIvan Kočerha(1881–1952).Během okupace německými vojsky se někteří ukrajinští literáti uchýlili ke kolaboraci s nacismem, nejčastěji motivované nacionalistickými nebo protibolešvickými postoji. Nejvýznamnějším příkladem jeUlas Samčuk(1905–1987), který v deníkuVolyňšířil hitlerovskou propagandu a nevybíravě útočící především na „židobolševiky“, Židy a Poláky. Přestože ve svých literárních textechantisemitismusneprojevil, vina se s ním táhla i v poválečném období, kdy působil v zahraničí – emigroval nejprve v roce 1944 do Německa, posléze v roce 1948 do Kanady.
Prosazování jednoduchých, černobílých narativů lze i v této době vnímat jako postupný proces. Těsně po skončení druhé světové války se například mohly objevovat texty tematizující alespoň částečněgenocidu Židů, jakoJa, ščaslyva Valentyna(Já, šťastná Valentýna) odVarvary Čerednyjčenkové(1896–1949), kde protagonista zjišťuje, že celá jeho rodina byla zavražděna běhemmasakru v Babím Jaru. Postupně však začalo být zobrazování jiného utrpení než hrdinného utrpení sovětského lidu vnímáno jako nevhodné a zbytečně „komplikující“ dějiny. Po vytlačení židovské tematiky z veřejného prostoru začali dokonce i ukrajinští autoři židovského původu, kteří psali vjidiš, napříkladMotl Talalajevskyj(1908–1978) čiMychajlo Stein, směřovat své snahy spíše do oblastidětské literatury.
Většího rozkvětu dosáhla ukrajinská literatura v exilu. Na sklonku druhé světové války, v roce 1945, založili ukrajinští spisovatelé v Německu organizaciUmělecké ukrajinské hnutí(Mysteckyj ukrajinskyj ruch), jehož cílem byla podpora a propagace ukrajinské literatury bez vazeb na politiku. V čele stáli Ulas Samčuk aGeorge Shevelov(Jurij Ševelov, 1908–2002), který byl činný jako lingvista a historik. Hnutí, které působilo do roku 1949, publikovalo tři společné soubory. Jeho členové vydali některá z nejvýznamnějších poválečných ukrajinských děl.Jurij Kosač(1908–1990) napsal historický románDen hnevu(Den hněvu, 1948),Dokija Humenna(1904–1996) trilogiiDity chumatskoho šljachu(Děti chumatské cesty, 1948–1951) aViktor Petrov(pseudonym Viktor Domontovyč, 1894–1969) se stal autorem modernistického románuBez gruntu(Bez kořenů, 1948).Holodomorzachytil Ulas Samčuk v románuTemnota(1957), vydaném ve Spojených státech. K poválečným básníkům se zařadiliMychajlo Zerov(pseudonym Mychajlo Orest, 1901–1963), autor sbírkyDuša i dolia(Duše a osud, 1946)Ivan Bahrjanyj(1906–1963), jenž sepsalZolotyj bumerang(Zlatý bumerang, 1946),Bohdan Nyžankivskyj(1909–1986), autor sbírkyŠčedrisť(Štědrost, 1946), a další.
Početná byla ukrajinskádiaspora, především ve Spojených státech amerických a v západní Evropě. V emigraci působili starší básníciTodos Osmačka(1895–1962), rovněž autor románového vyobrazeníkolektivizační kultury(Plan do dvoru, Plán pro dvůr, 1951), a předevšímVasyl Barka(1908–2003), autor sbírekApostoly(Apoštolové, 1946) aBily svit(Bílý svět, 1947).Jevhen Malaňuk(1897–1968) zachytil ve verších a pamfletech apokalyptickou vizi ideologiemi sužované Ukrajiny; část emigrantů, mezi nimi například Jurij Kosač, který žil v New Yorku a publikoval historické romány, byla nicméně Sovětskému svazu nakloněna.
PoStalinově smrtiroku 1953, a především poChruščevověodsouzeníkultu osobnosti, se poměry začaly opět uvolňovat. Někteří autoři se přizpůsobili především formálně – napříkladMychajlo Stelmach(1913–1983) ze svého stalinistického románuVelyka ridnija(Velká rodina, 1951) vypustil chválu vůdce a text znovu vydal jakoKrov ljudska ne vodyca(Lidská krev není voda, 1957). Změna však uvolnila ruce i autorům do té doby zakázaným.Olexandr Dovženko(1894–1956), činný již v době spolku VAPLITE a posléze žijící ve vyhnanství vMoskvě, se po návratu na Ukrajinu pustil do publikování filmových příběhů – coby filmový producent přepisoval a vydával své starší filmové scénáře. Největší změnu však znamenal nástup nové generace, „šedesátníků“. Šlo převážně o básníky a více než po jednotném stylu toužili po rozbití starého, bezproblémového pohledu na svět a tematizaci křehkosti mezilidských vztahů, zklamání a utrpení. Výrazné postavení si dobyliVasyl Symonenko(1935–1963),Ivan Drač(1936–2018) čiLina Kostenková(narozena 1930).
Živá byla v tomto období ukrajinská kultura také vPodkarpatské Rusia na východním Slovensku, kde se na organizaci kulturního života podílelOrest Zilynskyj(1923–1976) a časopisy jakoDuklja. V tvorbě pokračovali básníci jakoVasyl Grendža-Donskyj(1897–1974) aFedir Lazoryk(1913–1969), mezi mladšími autory veršů vynikl předevšímStepan Hostyňak(narozen 1941), autor sbírkyLyše dvoma očyma(Jen dvěma očima, 1969) a dalších děl. Prózu psali v zakarpatské oblastiVasiľ Zozuľák(1909–1994),Michal Šmajda(Mychajlo Šmajda, 1920–2017) či povídkářkaJeva Bissová(1921–2005).
NástupLeonida Brežněvav roce 1964 znamenal opětovné utužení poměrů a zatýkání disidentů, včetně mnoha literárních kritiků. Obzvláště po odstraněníPetra Šelestaz pozice tajemníkaKSUv roce 1972 došlo k utahování šroubů, rušení časopisů a další vlně věznění; k brutalitě stalinských čistek se však režim vrátit nedokázal. Přesto jde o období, kdy se kvalitní literatura prosazovala jen nesnadno. Redaktoři do děl často necitlivě zasahovali, socialistický realismus nabral nový dech a na výsluní se opět dostala především témata úspěšné kolektivizace, přebudovávání venkova a „Velké vlastenecké války“. K úspěšným prozaikům patřilVasyl Zemljak(1923–1977) či povídkářHryhir Ťuťunnyk(1931–1980), jenž dokázal ukrajinskou vesnici zobrazovat s důrazy na její temné stránky, barbarství a absenci morálky. Existenciální a filosofující prózou se proslavilJurij Ščerbak(narozen 1934) a později se chopil také tématučernobylské katastrofy.Valerij Ševčuk(narozen 1939), původně překladatel středověkých a barokních textů do moderní ukrajinštiny, využíval ve svém psaní motivů mytologických, nadpřirozených a náboženských a ceněn je obzvláště jeho historický románTry lystky za viknom(Tři lístky za oknem, 1986).
V roce 1985 se do vedení Sovětského svazu dostalMichail Gorbačov. Jeho politikaglasnosti, charakterizovaná omezením cenzury a vyšší mírou otevřenosti, vedla rehabilitaci některých do té doby zakázaných či ostrakizovaných autorů. Starší autoři jakoPantelejmon Kuliš(1819–1897),Borys Hrynčenko(1863–1910),Oleksandr Oles(1878–1944) čiMykola Voronyj(1871–1938) začali být znovu vydáváni. Doboví autoři se zejména v letech 1989 a 1990 vrhli do politiky, a to především prostřednictvím organizaceRuch(Lidové hnutí Ukrajiny), která ideově navazovala na VAPLITE a kterou vedl spisovatelIvan Drač, byť politická činnost někdy zastiňovala uměleckou produkci. Nouze ovšem nebyla o lyrické básníky; ke generaci „osmdesátníků“ lze přiřadit autory jakoJurij Andruchovyč(narozen 1960),Natalka Bilocerkivecová(narozena 1954),Pavlo Hirnyk(narozen 1956) a četní další.
Samostatná ukrajinská literatura posléze získala další velký impuls v podoběrozpadu Sovětského svazua otevření možností psát o do té doby tabuizovaných tématech.Literární postmodernismusse začal uplatňovat především v nevážných a parodických textech avantgardních skupin jakoBu-Ba-BuneboLuHoSad. K velkým jménům literatury nově samostatného státu se zařadili především mladší autoři, napříkladJurij Andruchovyč(narozen 1960) neboOksana Zabužko(narozena 1960), autorka odvážnýchfeministickýchpróz, ale i filosofValerij Ševčuk(narozen 1939), za sovětských časů zakazovaný a pronásledovaný.
Významným činitelem v rozvoji literatury se stalstanislavský fenomén. Jde o myšlenkové a kulturní směřování na oblasti střední Evropy, nazvané podle městaIvano-Frankivsk(Stanislav), zahrnuje však i kulturu jiných měst, včetně Lvova.K významným představitelům fenoménu patří kromě Andruchovyče takéTaras Prochasko(narozen 1968), jenž klade důraz na vizualitu, prostorovost agenius loci„zaslíbené“ karpatské země,neboJuraj Izdryk(narozen 1962), který využívá jazykové hravosti a dekonstrukce a své prózy často umisťuje do mytického, nehistorického, magickorealistického prostředí rodných hor.
Martin C. Putnapopsal samostatnou ukrajinskou literaturu, především v protikladu k vážné a patetické ruské tradici, jako vitální, humornou a „horizontální“. To neznamená, že by metafyzická horizontála a vztažení se k Bohu chyběly – avšak i náboženské prvky jsou vztaženy k lidskému životu a každodennosti. Příkladem mohou být právě Andruchovyčovy romány, v nichž kreativním způsobem přetváří například KotljarevskéhoAeneidu(románMoskoviada, 1993) či Gogolovy fantastické prózy (novelaRekreace aneb Slavnosti vzkříšeného ducha, 1992). Literární kritika pak v dílech samostatné ukrajinské literatury hledá nejčastěji prvky postmoderní,magickorealistickéapostkoloniální.
90. léta lze popsat jako období fragmentarizace, a to nejen žánrové, ale také geografické. Velké sovětské nakladatelské domy se rozpadly a nově vznikající nakladatelství byla výrazně zakotvenější v regionech. Tento stav přetrval až do 21. století a i tři dekády po rozpadu SSSR vypadal knižní trh a nabídka knihkupectví například v Charkově čiPoltavěvýrazně jinak než ve Lvově neboLucku. Rozvíjely se také literární časopisy jako odbornějšíKrytyka(založena v Kyjevě a zabývá se především historickými a sociologickými tématy ve vztahu k literatuře),Kurjer Kryvbasu(založen vKryvém Rihuv roce 1994) neboSučasnisť(založen již v roce 1961 v emigraci, do Kyjeva přesídlil v roce 1992) či lvovský časopisJi(začínal jako sovětský samizdat).Moderní poezii inspirovanou meziválečnou avantgardou začal v této době psátSerhij Žadan, charkovský „postproletářský punker“, který se v následujících letech, mimo jiné i díky svému politickému aktivismu, stal jedním z mezinárodně nejvýraznějších reprezentantů soudobé ukrajinské literatury a kultury vůbec.
Ve 21. století začala být ukrajinská literatura opět ovlivňována válkou. Posérii demonstrancí, které v roce 2014 svrhly proruského prezidentaViktora Janukovyče, se kurz země obrátil k západu. Ruská armáda však ještě v roce 2014zabrala Kryma podpořila separatistická území na východě Ukrajiny, což zahájilodlouhotrvající konflikt. Svědectví o válce podávají četné autobiografické prózy, kromě jiných například románVtrata(Ztráta), v němž historičkaOlesja Chromejčuková(narozena 1983) zachycuje smrt svého bratra Volodi na frontě a podílí se na proměně čísel z vojenské statistiky na lidské příběhyneboValerij Markus, autor knihyStopy na cestě,zachycující dospívání na Ukrajině na přelomu tisíciletí i neutěšený stav ukrajinské armády v předvečer války na Donbase a první měsíce po jejím začátku. VDoněckuvznikl v roce 2010 literární festivalV izoljacji(V izolaci), jehož cílem bylo prostřednictvím literárních a politických debat a workshopů s uznávanými spisovateli otupit hrany násilí. Po zabrání území proruskými separatisty v létě roku 2014 se však festival musel přesunout do Kyjeva.
Literární díla však tvořila i proruská část populace. Literární skupinaSTAN, činná již před okupací, vystupovala na veřejných místech ve vojenských uniformách a „vojensky obsazovala“ tramvaje za účelem recitace poezie – jedna jejích členek,Jelena Zaslavskaja(narozena 1977) se svou básní oslavující ruskéhovelitele přezdívaného Motorolaobdržela v roce 2015 v MoskvěJeseninovu cenu. VDLRiLLRpak vznikly spisovatelské svazy, jejichž účelem je především koordinace s ruskými autory.Fjodor Berezin(narozen 1960), organizátor skupiny, ze které vzniklLuhanský svaz spisovatelů, prosazoval myšlenku, že „není čas psát o květinkách a motýlech“ – úlohou literatury je podle něj psát o „boji dobra proti zlu“ a každý autor se má aktivně zasazovat o „obranu svých občanských postojů“.