Druhá křížová výprava

Druhá křížová výpravabylo vojenské tažení vyhlášenépapežemEvženem III.roku1146jako reakce nadobytí Edessymosulským vládcemZengím. Edessa byla prvním křižáckým státem založeným v průběhuprvní křížové výpravy(1095–1099) veSvaté zemia i prvním státem, který byl muslimy vyvrácen. Druhá křížová výprava byla první výpravou ve znamení kříže, v jejímž čele stanuli evropští králové,německýKonrád III.a francouzskýLudvík VII.Účastnilo se také množství významných evropských feudálů, včetněčeského knížeteVladislava II.Armády obou králů pochodovaly odděleně napříč Evropou až doByzantské říše. Na turecké teritorium jako první vstoupili Němci, ale u Dorylaia byla armáda přepadena a téměř vyhlazena. Poté se zbytky německé armády spojily s Francouzi, se kterými dorazili až doAntiochiea následně doJeruzaléma. Sjeruzalémským dvoremkřižáci naplánovali výpravu naDamašek. Ta však skončila naprostým fiaskem. Pro muslimy to bylo velké vítězství a Zengí se po neúspěšné výpravě Damašku zmocnil, čímž byla muslimská fronta proti křižáckým státům opět o něco jednotnější. Sjednocení muslimů na Předním východě dokončilSaladina jeho symbolem se nakonec stalodobytí Jeruzalémaroku1187.
Jediným úspěchem této výpravy bylo dobytíLisabonuroku1147, k němuž přispěl kontingent vlámských, anglických a německých křižáků, když se při cestě ze Severního moře do východního Středomoří na žádost místního biskupa zastavil v Portugalsku. Mezitím němečtí rytíři, kteří odmítli s králem Konrádem táhnout do Svaté země, započali ve východní Evropě první z křížových výprav proti pohanským kmenům vPobaltí. Ty se pak opakovaně staly součástí evropských dějin na celá staletí.
Poprvní křížové výpravěa menším křižáckém tažení roku 1101 se ve Svaté zemi utvořily tři křižácké státy:Jeruzalémské království,Antiochijské knížectvíaEdesské hrabství. Čtvrtý stát, Hrabství Tripolis, byl založen roku1109po dobytíTripolisu. Edessa se nacházela nejseverněji. Tento největší, ale také nejslabší a nejméně zalidněný křižácký stát byl téměř celý obklopen muslimskými státyartukských,danišmendovskýchiseldžuckých Turků. HraběBalduin Le Bourgi jeho nástupceJoscelin z Courtenaybyli po porážce edessko-antiochijské alianceu HarranuzajatiJekermichem z Mosulu. Oba dva, Balduin již jakojeruzalémský krála Joscelin jako hrabě z Edessy, roku1122upadli do zajetí znovu. Roku1131Joscelin z Courtenay zemřel a jeho nástupce,Joscelin II., se musel proti turecké hrozbě spojit sByzantskou říší. Roku1143však zemřelbyzantský císařJan II.i jeruzalémský králFulko z Anjou, čímž Joscelin II. ztratil mocné spojence. Zároveň byl znesvářen s ostatními křižáckými vládci, hrabětem z TripolisuRaimondem II.a zejména s knížetemRaimondem z Poitiers.Mezitím seldžuckýatabegzMosuluZengíroku1128připojil ke své říšiAleppo. Zengí s jeruzalémským králem Balduinem II. poté zaměřili svou pozornost na Damašek, před jehož hradbami byl v roce 1129 Balduin poražen. DynastieBúríjovců, která městu vládla, se později spojila s jeruzalémským králem Fulkem. Zengí město oblehl v letech 1139 a 1140.
Roku 1144 se hrabě Joscelin II. spojil s artukskými Turky a vytáhl s téměř celou edesskou armádou na pomoc artukskému vládci Kara Arslanovi v boji s Aleppem. Po smrti krále Fulka měl Zengí v oblasti převahu, pospíšil si na sever, obešel Joscelinovu armádu a napadl Edessu. Joscelin požádal o pomoc Jeruzalémské království iRaimonda z Poitiers, ale ten odmítl Joscelinovi pomoc poskytnout.Po měsíčním obléhání 24. prosince 1144 město padlo. Jeruzalémský konetáblManassés de Hiergesokamžitě vyslal z Jeruzaléma posily, ale ty nemohly dorazit včas. Joscelin se stáhl do západních teritorií hrabství, do pevnostiTurbessel, ale celý východ byl ztracen. Zengí po úspěchu u Edessy začal být znám jakoal-Malik al-Mansúr–Vítězný král. Ale roku 1146 byl Zengí zavražděn svým sluhouJarankešem. Říši si rozdělili synové. V Mosulu vládl starší synSaíf ad-Dín Ghazi I., v Aleppu nastoupil mladšíNúr ad-Dín.
Po Zengího smrti se hrabě Joscelin II. pokusil v listopadu 1146 s pomocí oddílů z Jeruzaléma, o znovudobytí Edessy, byl však vojsky Núr ad-Dína odražen.Antiochijský kníže Raimond z Poitiers ohroženému Edesskému hrabství nepomohl, pochopil však, jaké nebezpečí hrozí jeho vlastnímu knížectví. Po dobytí Edessy odcestoval okamžitě doKonstantinopole, aby složil císařiManuelovi I.požadovaný lenní hold a požádal ho o pomoc. Současně putovali do západní Evropy antiochijští a jeruzalémští vyslanci.
Zprávy o pádu Edessy donesli do Evropy jako první poutníci počátkem roku 1145, a následovala je poselstva z Antiochie, Jeruzaléma iMalé Arménie. Biskup Hugo z Jabaly zprávy přednesl papeži Evženu III.,který 1. prosince 1145 vydal buluQuantum praedecessores, kterou svolával druhou křížovou výpravu. Papež Evžen v té době nesídlil vŘímě, ten držela protipapežská komuna Arnolda z Brescie, sídelním městem Svatého otce byloViterbo. Počáteční odezva na křížovou výpravu byla malá, což jen vykreslilo papežovu vlastní malou autoritu.Svou bulu papež adresoval předevšímfrancouzskému králiLudvíkovi VII.a ten svůj záměr oznámil dvoru vBourgeso Vánocích roku 1145. Protože se ve svých prohlášeních o papežovi ani nezmínil, zůstává otázkou, zda oQuantum praedecessores, vydané jen tři týdny před tím, skutečně věděl či nikoliv.Francouzští feudálové však králův záměr přijali chladně, což nábožensky založeného Ludvíka velmi pohoršilo. Účast šlechticů na kruciátě si takticky nevynucoval, rozhodl se přesvědčit je po dobrém. Na Velikonoce král připravil za pomoci opataBernarda z Clairvauxdalší shromáždění, kde se pokusil své vazaly opět získat pro výpravu.Počátkem března byla vydána papežská bula v lehce pozměněné verzi znovu a tento dokument byl již přijímán jako oficiální podnět k vyhlášení křížové výpravy.
Papež Bernarda pověřil propagací křížové výpravy a udílením odpustků pro účastníky, které schvaloval i papežUrban II.během první křížové výpravy.Shromáždění bylo svoláno do městaVézelaya když se rozneslo, že řečnit bude i Bernard z Clairvaux, přijížděli lidé z celé Francie.Přítomen byl rovněž král, jeho manželka,Eleonora Akvitánskáa mnozí významní francouzští feudálové. Bernard k zástupům promluvil pod širým nebem, protože podobně jakov Clermontu roku 1095se sešlo tolik lidí, že se nevešli do katedrály.Přesná Bernardova řeč se nezachovala, ví se však, že přečetlQuantum praedecessoresa vyzval prosté lidi, aby papežovu výzvu uposlechli. Reakce krále, šlechticů i lidí byla velmi bouřlivá, všichni si začali horlivě přišívat kříže na oděv. Bernard sám provedl velmi emotivní gesto, když si sundal svou mnišskou kutnu, nechal ji roztrhat, aby z jejích cárů bylo možno našívat kříže. Úspěch Evženovy výzvy byl od té chvíle zaručen.
Bernard z Clairvaux byl dobrým řečníkem, filosofem i organizátorem. Jeho agitace, které významně doplňovala i Bernardova kancelář, byly na ještě vyšší úrovni, než plamenná prohlášení první křížové výpravy. Druhá křížová výprava se však od té první výrazně lišila především tím, že byla mnohem více záležitostí vysoké politiky a mocných feudálů.Také se v mnohem menší míře objevovali lidoví kazatelé, kteří by rozdmýchávali náboženskou euforii, mimo jiné proto, že se tomu sama církev snažila zabránit.Rovněž protižidovské vášně nebyly tak intenzivní, jako koncem 11. století běhemlidových křížových výprav.Přesto, když Bernard pobýval ve Flandrech,donesly se k němu zprávy, že v severní Francii a Porýní člen Bernardova vlastního řádu cisterciáků Rudolf rozněcuje protižidovské nepokojepod záminkou, že Židé nepřispěli k záchraněBožího hrobu. ArcibiskupovéMohučeaKolína nad Rýnemproti útokům na Židy důrazně protestovali a Bernard okamžitě odcestoval do Kolína, kde Rudolfova kázání odsoudil a samotnému mnichovi nařídil návrat do kláštera.Násilí se pak podařilo rychle zastavit.
Bernard se poté vydal na cestu po jižním Německu a o Vánocích roku 1146 se připojil ke dvoruněmeckého králeKonrádaveŠpýru. Na Štědrý den měl Bernard kázání před králem a jeho dvorem, ale překvapivě na Konráda nedokázal svým projevem zapůsobit.Bernardovo kázání o dva dny později bylo plamenější a tentokrát se mu již podařilo Konráda nadchnout pro křížovou výpravu.Spolu s Konrádem přijal kříž z Bernardových rukou i jeho synovecFridrich I. Barbarossa.V říši předcházelo zahájení tažení na jaře 1147 vyhlášenízemského míru, který zklidnil situaci a odvrátil hrozící vnitropolitickou konfrontaci. 13. března roku 1147 Konrád svolal sněm doFrankfurtu nad Mohanem, kde také padla myšlenka uspořádat křížovou výpravu i do jiných oblastí, než byla Svatá země.
Křížová výprava tak již měla konkrétní rysy. Zatímco Francouzi se rozhodovali mezi cestami přes Itálii a přes Balkán, Konrád zvolil cestu přes Uhersko.
Italské městské republiky se od druhé křížové výpravy distancovaly, načež siJanovod papeže vyžádal svolení soustředit se na válku protiMaurůmna Pyrenejském poloostrově.Papež na jaře roku 1147 schválil rozšíření křížové výpravy v rámcireconquistytaké naPyrenejský poloostrov, a králiAlfonsi VII.dovolil považovat jeho tažení proti Maurům za součást druhé křížové výpravy.V květnu 1147 vyrazil na cestu po moři do Svaté země kontingent z anglickéhoDartmouthus anglickými a vlámskými křižáky na palubě. Kvůli špatnému počasí byli Angličané donuceni 16. června 1147 přistát v severoportugalském městěPorto, v ústí řeky Duero.V Portu byli křižáci místním biskupem požádáni,aby se setkali s králemAlfonsem Portugalským.Křižáci Alfonsovi přislíbili za podíl na kořisti pomoc při útoku naLisabon, jenž byl centrem muslimské moci v oblastia základnou pirátů.
Obléhání Lisabonu začalo 1. července a 25. října, po čtyřech měsících bojů, maurští vládcové souhlasili s kapitulací vyhladovělého města. Křižáci slíbili, že Maury nechají v klidu odejít, ale jakmile obránci otevřeli brány, křižáci vtrhli do města a všechny muslimy zmasakrovali.
Dobytí Lisabonu představovalo pro křesťanstvo trvalý a cenný zisk. V okolí města se nacházely velké plochy úrodné půdy, které nyní ležely ladem a pro Portugalsko byli zapotřebí křesťanští osadníci. Většina Angličanů a Vlámů proto již do Svaté země nepokračovala, ale natrvalo se usadila v Portugalsku. Dokonce prvním lisabonským biskupem se po dobytí města stal Angličan a samotný Lisabon se následně stal hlavním městemPortugalského království.Menší část křižáků se však rozhodla pokračovat v křížové vpravě a vydala se na další cestu do Svaté země.
V době, kdy křižáci s Portugalci bojovali u Lisabonu, se král Alfons VII. spolu se svým švagremRamonem Berenguerem IV. z Barcelonya kontingenty katalánských a francouzských křižáků pokoušel dobýt bohaté maurské přístavní městoAlmería. S podporou spojenéhopisánsko-janovskéholoďstva se křižákům v říjnu 1147 město podařilo obsadit. Ramon Berenguer poté vpadl na územítaifátůValencieaMurcieroku 1145 se odtrhnuvších odAlmorávidů. V prosinci 1148barcelonský hraběpo pětiměsíčním obléhání, za pomoci francouzských a janovských křižáků, dobyl Tortosu.Následujícího roku do Berenguerových rukou padla takéFraga,LleidaaMequinenzana soutoku řekSegreaEbro.
Ke křížové výpravě do Svaté země se přihlásilo množství jihoněmeckých feudálů. Avšak velmoži ze severoněmeckých oblastí nebyli tak nadšení. Stáli před volbou, zda se přidají ke Konrádově výpravě na východ, či k výpravě proti pohanskýmslovanskýmkmenům žijícím v povodíLabeaOdry.Papež Evžen německým rytířům, kteří se rozhodli pro tažení na sever, jejich rozhodnutí schválil a 13. dubna vydal buluDivina dispensatione. Bula stanovovala, že není rozdíl v duchovní odměně pro křižáky, kteří táhnou na sever místo do Svaté země. Rytíři, kteří se připravovali na křížové tažení proti pohanům byli především Dánové, Sasové a Poláci,ale nechyběli také mnozí Češi.Vrchní velení získalpapežský legátAnselm z Havelbergu, samotnému tažení však prakticky veleli jednotliví velmoži ze saských rodů, např.Askánců,Wettinůči hrabat zeSchauenburgu.
Znervoznění německou účastí na křížové výpravě,Obodrité, kmenový svazpolabských Slovanů, podnikl v červnu roku 1147 vpád na německé území. Křižáci proti Obodritům vytáhli v pozdním létě 1147 a poté, co se jim podařilo úspěšně vytlačit Slovany z křesťanských oblastí, zaměřili se na obodritskou pevnostDobinaveletskoupevnost vDemminu. Křižáci, mezi nimiž byl idánský králKnut V.a jeho spoluvládceSven III., markraběSeverní markyAlbrecht Medvědi saský vévodaJindřich Lev, zaútočili nejprve na Dobin. Někteří z křižáků začali drancovat okolí, jiní ale plundrování neschvalovali, protože tuto zemi nevnímali jako zemi nepřátel, ale jako dobyté území, které jim patří.Saské vojsko pod velením Jindřicha Lva u Dobinu ustoupilo poté, co knížeNiklotsouhlasil, že přijmekřest. Obléhání Demminu však úspěšné nebylo a křižácká armáda se tedy nechala markrabaty odklonit doPomořanska. Armáda táhla na východ až dosáhla městaŠtětín, které však již bylo křesťanské, a po setkání křižáků s místním biskupem Albrechtem a knížetem Ratiborem I. se křižácká armáda rozpadla. Výzva Bernarda z Clairvaux ke křížové výpravě proti Slovanům byla nesmlouvavá:
Nicméně křížová výprava z velké části selhala i při pokusu obrátit na křesťanství slovanské Venedy. Sasové dosáhli sice obrácení pohanů v Dobinu, ale Slované se ke svým pohanským zvykům vrátili, jakmile se křižácká vojska rozpadla. Albrecht z Pomořan napsal:
Jako dohra křížové výpravy, bylo Meklenbursko a Pomořansko především saskými křižáky Jindřicha Lva vydrancováno.Tento čin oslabil vliv Slovanů v oblasti, což v budoucnu omezilo jejich odpor vůči křesťanské expanzi a napomohlo křesťanům v následujících desetiletích přinést další vítězství.
16. února 1147 se francouzští rytíři shromáždili vÉtampes, aby projednali detaily tažení. Němci již měli trasu naplánovanou přes Uhersko, protožesicilský králRoger II.byl Konrádovým nepřítelem stejně, jako byl nepřítelem byzantského císaře. Mnozí francouzští páni prosazovali cestu přes Itálii a následně po moři, byli to především ti, kteří neměli s Byzancí nejlepší vztahy a dávali přednost spojenectví s Rogerem a jeho sicilskými Normany.Nicméně nakonec převážil názor táhnout přes Uhersko stejnou cestou, jako táhli Konrádovi Němci. Tažení bylo zahájeno 15. června. V době nepřítomnosti krále byli zvoleniregentykrálovství hraběVilém z Neversa opatSugera sama církev se zaručila za bezpečnost Francie po dobu křížové výpravy.To znamenalo vzhledem k vnitřním komplikacím v počátečním období Ludvíkovy vlády posílení ústřední moci a prestiže trůnu a stalo se potvrzením, že spojenectví mezipařížskýmdvorem a papežskou kurií pokračuje.
Konrádova vláda v říši procházela v té době vnitřní i vnější krizí. Proti Rogerově hrozbě říšským zájmům v Itálii se Konrád III. spojil s byzantskou říší. Přestože Roger Sicilský zpočátku přislíbil svoji účast na připravované kruciátě, ztratil brzy zájem a roku 1146 zahájil dobytím ostrovaKorfuexpanzi proti Byzanci.Dále vyplenil ostrovKefaloniia pronikl až keKorintu,Thébáma naEuboiu, a poškodil tak Byzanc v době, kdy se její vojska soustřeďovala na východě říše. Ve Svaté říši římské byl 13. března 1147 zvolen římským králem Konrádův synFridricha jeho regentem se stal arcibiskup Jindřich z Mohuče. Hlavními propagátory výpravy se v Německu stali opatAdam z Ebrachua biskupOta z Freisingu. Konrád plánoval vydat se na cestu již o Velikonocích, ale německá armáda nakonec vyrazila až v květnu.
Němečtí křižáci, doprovázení papežským legátem, kardinálemTheodwinem, vyrazili zŘeznav květnu 1147. Konrádovo vojsko čítalo na 20 000 mužůa tvořili ho velmoži z celé říše, nejen Němci, ale také Češi se svým knížetemVladislavem II.a frankofonní Lotrinčané.VeVídnise ke Konrádovi připojil i štýrský markraběOtakar III.Ačkoliv byluherský králGejza II.Konrádovým nepřítelem, výpravu nechal v klidu projít zemí a vydatně ji podporoval. Protože na rozdíl od první křížové výpravy tentokrát křižáci nepřicházeli na pozvání byzantského císaře, setkalo se ještě v Uhrách s Konrádem byzantské poselstvo s dotazy, zda německá armáda přichází v míru či nikoliv.Byzantinci krále Konráda přiměli k přísaze loajality vůči císařiManuelovi I.,ale Konrád se odmítl zavázat navrátit všechna potenciálně dobytá města v Anatolii Byzanci.Přesto sám císař, který byl v té době na válečném tažení v Anatolii, uzavřel příměří s ikonyjským sultánem a s vojskem se vrátil do Konstantinopole, protože křižáky považoval za větší hrozbu, než Turky.Byzantinci vyslali naproti křižákům menší pořádkové oddíly, které křižáky měly doprovázet do Konstantinopole.
Německá armáda byla špatně ukázněná a docházelo k častým bitkám mezi Němci a Byzantinci.Křižáci napadliFilipopolis, který vydrancovali. O pár dnů později zaútočili na kláštery uAdrianopole, kde zmasakrovali všechny mnichy.U Adrianopole podnikl byzantský generál Prosuch protiútok a strhla se bitva mezi ním a Konrádovým synovcem Fridrichem Barbarossou. Vztahy mezi Konrádem a Manuelem byly napjatéa císař Konráda požádal, aby se i s armádou rychle přeplavil přesHelespontdoAnatoliea ke Konstantinopoli se vůbec nepřibližoval.Konrád odmítl a 10. září jeho armáda dorazila k hlavnímu městu Byzantské říše, kde byl Konrád ubytován v předměstském paláci Filopatheion.Němci začali v okolí Konstantinopole rabovat a když Manuel požadoval, aby Konrád chování svých vojáků zarazil, Konrád arogantně odpověděl, že příští rok přitáhne znovu, aby Konstantinopol dobyl.
Spor se však díky císařovněBertě, která byla Konrádovou sestrou, podařilo urovnat.Manuel pak Konráda požádal, zda by mu půjčil část své armády na pomoc proti sicilským Normanům Rogera II., kteří v té době drancovali řecká města. Konrád Manuelovu žádost odmítl, protože se obával ještě většího nepřátelství sicilského krále.Navíc měl Konrád potíže se svými lotrinskými oddíly. Lotrinčané se chtěli připojit k vojsku francouzského krále, které se přibližovalo ke Konstantinopoli a naopak dříve dorazivší boje nedočkaví francouzští rytíři se chtěli připojit ke Konrádovým mužům.Nakonec německý král souhlasil s přesunem vojska do Anatolie, zatímco Lotrinčané zůstali v Konstantinopoli, aby počkali na Francouze.
Manuel Konrádovi radil, aby se doSýrievydal cestou podél pobřeží, která byla sice delší, ale pod kontrolou byzantského námořnictva.Konrád dorazil doNikaie, odkud se sám rozhodl táhnout na hlavní město rúmských SeldžukůIconium. V polovině října 1147 vyrazil z Nikaie a své vojsko rozdělil do dvou skupin: první, složená převážně z civilistů pod velením Oty z Freisingu táhla podél egejského pobřeží, zatímco král s rytíři zamířil do vnitrozemí.Konrád deset dnů postupoval byzantským územím, ale 25. října byla jeho nepřipravená armáda u Dorylaia, kde první křížová výprava rozdrtilaKilič ArslanovyTurky, přepadena. Turci se vrhli na roztroušené křižáky, kteří se hrnuli po celodenním pochodu k řece napít, se svou typickou nájezdnickou taktikou útok-ústup a téměř celou křesťanskou armádu zničili.Konrád se asi s desetinou vojskaprobil z pasti a o několik dnů později se dostal zpět do Nikaie. Cestou byl zadní voj neustále napadán tureckými jezdci. Z Konrádovy armády zbyl jen sbor jezdců, zatímco prakticky celá pěchota zůstala u Dorylaia, kde byla pobita a přeživší odvlečeni dootroctví.
Ota z Freisingu s vojenským doprovodem vyrazil na jih k byzantské pevnosti Attalia, podél byzantsko-tureckých hranic.U Laodikeje byla výprava napadena a částečně pozabíjena Turky. Padl zde i hraběBernard z Trixenu.Přeživší se poté dali na ústup k jižnímu pobřeží, ale mnoho jich cestou zemřelo hladem a vyčerpáním. V únoru 1148 byla výprava napadena znovu a Turci jí způsobili další těžké ztráty. Sám biskup byl s malou družinou oddělen od hlavní skupiny a nakonec se mu podařilo dostat se až do Attaleie na pobřeží Středozemního moře, odkud se po moři dostal do Sýrie.
Shromaždištěm francouzské křižácké armády bylyMety. Vojsko bylo menší než německé, asi patnáctitisícové.I přesto byla Ludvíkova výprava velkolepá, kromě samotného krále byla přítomna i královnaEleonora Akvitánskáse svými vazaly a dvorními dámami a mnoho francouzských feudálů z Lotrinska, Bretaně, Burgundska a Akvitánie. Oddíly zProvencevedl hraběAlfons z Toulouse, který však počkal až do srpna a poté se vydal do Svaté země po moři. Ke králi se připojil také velmistrřádu templářůEverard des Barresse sborem rekrutů určených pro Svatou zemi.Francouzští křižáci vyrazili stejnou trasou jako Němci, ale o měsíc později.VeWormsuse k nim připojily oddíly normanských křižáků z Anglie a Normandie.
Ludvíkovi křižáci byli mnohem ukázněnější, ke králi vzhlíželi s obdivem.Svůj podíl na atmosféře provázející tažení měl i v Metách Ludvíkem vyhlášenýtáborový řád, na nějž museli přísahat všichni vůdci.Také cesta byla klidnější, ačkoliv uherská země byla ve válečném stavu. Mezi králem Gejzou II. aBorisem, synem zemřelého uherského králeKolomanavznikla válka o trůn. Poražený Boris prchl k Ludvíkovi, který mu poskytl azyl a odmítl jej vydat králi Gejzovi. Ludvík však přislíbil, že nechá Borise uvěznit. Ludvík táhl územím, které předtím vyplenili Konrádovi křižáci a Francouzi tak měli nedostatek potravin.Přesto nezačali drancovat a v Konstantinopoli byl Ludvík přijat přátelsky.Francouzi se zde setkali s německou částí kruciáty. Němci na příchozí pohlíželi s nevraživostí a mimo to Lotrinčané vypověděli, jak špatně s nimi Němci nakládali.Vztahy mezi francouzským a německým vojskem se rychle zhoršily.
S Ludvíkem se Manuelovi vyjednávalo lépe, než s Konrádem. Přesto i Ludvík se odmítl zavázat vydání dobytých anatolských území Manuelovi.Mnozí francouzští rytíři byli navíc pobouřeni, že císař uzavřel příměří se sultánem Mesudem I. a volali po spojenectví s Rogerem Sicilským a útoku na Konstantinopol, ale Ludvíkovi se podařilo je zklidnit.
Když se v Konstantinopoli k Ludvíkovi připojily i armády z Auvergne, Savojska a Montferratu, které na vlastní pěst prošly Itálií, vBrindisise nalodily a nechaly se přeplavit doDyrrhachionuna balkánském pobřeží, byla křižácká armáda za pomoci byzantských lodí přeplavena přesBospordo Anatolie. Hned poté Manuel nechal přerušit zásobování Francouzů a když tak nakonec donutil Ludvíka ke složení požadované přísahy, zásobování obnovil.V Nikaii Ludvíka očekávalo německé poselstvo, které žádalo o setkání francouzského krále s německým králem Konrádem. Ludvík svolil a odjel do Konrádova ležení, které bylo střežené byzantskými oddíly, aby Němci, kteří ztratili všechny své zásoby a zavazadla, nevydrancovali široké okolí.Ludvík, pod podmínkou cesty podél pobřeží, vyslyšel Konrádovu žádost o spojení zbytků německého vojska s francouzským.
Byzantinci nemohli křižákům poskytnout žádné doprovodné jednotky, neboť říšské armády byly vázány obrannou válkou proti sicilským Normanům.Tím se vstup druhé křížové výpravy do Asie lišil od té první. Přesto jako první křížová výprava, i tentokrát se křižáci nakonec zavázali navrátit všechna dobytá anatolská města Byzantské říši.Ludvík si zvolil cestu podél pobřeží, územím jež sice patřilo Byzanci, ale východní hranice říše byly velmi neklidné a pravděpodobnost tureckého přepadení byla vysoká.Křižáci došli do Efesu, kde však Konrád onemocněl a musel se vrátit do Konstantinopole, kde byl vlídně přijat císařem.Ludvík poté ignoroval všechny Manuelovy rady a stočil se do vnitrozemí.Skupina Turků křižáky přepadla nedaleko Efesu, ale v malé potyčce Francouzi zvítězili.Během zimy Turci pořádali na křižácké kolony guerillové nájezdy. Vánoce křižáci strávili v maiandsroském údolí a 1. ledna se utkali s tureckým vojskem upisidijské Antiochie, která byla v byzantských rukách. Turci zaujali obranné pozice na mostě přes řeku Anthius, čímž znemožnili rytířům přímý úder.Přesto se křižákům podařilo Turky zatlačit a obrátit na útěk. Ti následně hledali útočiště v Antiochii a byzantský guvernér Turky vpustil do města,což u křižáků vyvolalo opovržení.Křižáci poté dorazili do Laodikeje a odtud se vydali na jih do Attaleie. Cesta do Attaleie byla těžká, křižáci měli málo zásob, horské cesty byly nebezpečné a turecké útoky byly na denním pořádku. Poutníci po cestě naházeli mrtvoly německých křižáků ze skupiny Oty z Freisingu, který oblastí prošel krátce před nimi.
Během jednoho přechodu horského průsmyku spatřil předvoj konečně zelené údolí a ačkoliv měli vojáci nařízeno průsmyk držet, dokud nedorazí ostatní, nechali se královnou Eleonorou, která musela být nesena v nosítkách, přemluvit, aby opustili nehostinný vrchol průsmyku a vydali se do údolí.Na vrcholu štítu je čekal oddíl Turků, který okamžitě napadl střed kolony, kde byli jen neozbrojené karavany mezků se zavazadly. Král Ludvík se nacházel až v zadním voji, což bylo místo běžně považované za nejvíce ohrožené. Snažil se dostat k místu boje, ale cesta byla příliš úzká a doprovodné rytíře zastavila. Sám se dostal až na místo střetu, což se mu stalo téměř osudným. Turci králi zabili koně, nakonec si proklestil cestu na vrchol hory, kde se zády postavil ke skále a vzdoroval přesile až do tmy, kdy protivníci boj ukončili a ustoupili. Následné vyšetřování bylo neúspěšné, viník pohromy nebyl nalezen a hlavním velením výpravy byl pověřen velmistr templářského řádu.Armáda se začala rozpadat. Do Attaleie křižáci dospěli v únoru 1148.
V Attaleii však křižáci nebyli přijati s nadšením. Obyvatelé na křižáky pohlíželi jako na barbary, kteří na ně jen přitahují tureckou pozornost. Město nemělo dostatek ubytovacích kapacit ani zásob. Křižáci obviňovali ze své tíživé situace byzantského císaře, který jim dle jejich názoru neposkytl pomoc a paktoval se s Turky.Ludvík se rozhodl pokračovat do Sýrie po moři.V únoru však zuřily zimní bouře, navíc okolní moře byla nechvalně proslulá díky pirátům. Většina Ludvíkem objednaných lodí nakonec nedorazila. Ludvík tedy nechal nalodit sebe, dvůr a část rytířů. Velení nad zbytkem vojska přenechal hrabětiThierrymu Flanderskémus rozkazem armádu do Svaté země dostat na dalších lodích, které měly připlout.Ludvíkův odchod byl však interpretován jako porušení povinností velitele a pozdější kronikáři našli viníka v byzantském císaři.Po králově odjezdu se attalejští Řekové nad křižáky slitovali a poskytli jim přístřeší ve městě.O několik týdnů později pak dorazily další lodě, na které se hrabě Thierry se zbytkem rytířů nalodil. Pěším vojákům a poutníkům, kteří na zaplacení přepravy neměli peníze, poradil, aby se doAntiochiedostali na vlastní pěst.Téměř všichni opěšalí poutníci bez velitelů a bez zásob zemřeli vyčerpáním, hlady nebo byli pozabíjeni tureckými nájezdníky.Zlomek z nich nakonec koncem jara skutečně dorazil do Antiochie.
Dne 19. března 1148 se Ludvík VII. vylodil v přístavu Saint-Symeon v Antiochii. Zde byl uvítánantiochijským knížetemRaimondem z Poitiers, který byl zároveň strýcem královny Eleonory. Navzdory obtížné cestě a utrpěným újmám představovali francouzští rytíři, kteří neutrpěli zdaleka takové ztráty jako pěchota,značnou vojenskou sílua téměř všichni křižáčtí vládci krále žádali o pomoc.Joscelin II.žádal o podporu při znovudobytí Edessya hraběRaimond z TripolisuLudvíka chtěl požádat, aby mu Francouzi pomohli při znovudobývání hradu Montferrand a několika dalších pohraničních pevností.ZJeruzalémazatím osobně dorazil jeruzalémský patriarcha s pozváním do Jeruzaléma a také se zprávou o uzdravení německého krále Konráda.Joscelin z Edessy a Raimond z Poitiers, byli stále znesváření, tak se možnost případné pomoci pro Joscelinovo hrabství v Antiochii nijak zvláště neprojednávala. Ani pomoc Raimondovi z Tripolisu při dobývání jeho hradů na tripolsko-muslimském pomezí nevypadala pro Ludvíka prestižně. Ostatně Raimond z Tripolisu nenaléhal; důvodem byla účast hraběteAlfonse z Toulousena křížové výpravě.V Tripolisu měli stále na paměti, že rod hrabat z Tripolisu, větev rodu Raimundovců, byla založena nelegitimním synem hraběteRaimonda IV. z ToulouseBernardem, zatímco Alfons z Toulouse byl legitimním synem Raimonda IV. a mladším bratrem Bernarda; pro Raimonda z Tripolisu tu bylo riziko, že by si Alfons z Toulouse mohl činit nárok na Hrabství Tripolis.
Raimond z Poitierskráli navrhl společný útok francouzských křižáků a antiochijské armády naNúr ad-Dínovomocenské centrum Aleppo. Raimondovi bylo jasné, že pokud se muslimové proti křižáckým státům sjednotí, bude konec křižáků na Blízkém východě neodvratný.Útok na Aleppo a jeho následné ovládnutí měl Núr ad-Dínovým snahám silou sjednotit muslimy učinit přítrž, křižáci by naopak své pozice na Východě značně posílili.Zároveň Raimond počítal také s tím, že Núr ad-Dínovi muslimští rivalové ho v sevření křižáků buď nechají, nebo se k válce proti němu sami připojí.Raimond sám v čele svého vojska podnikl průzkum až pod samotné hradby Aleppa.Francouzští rytíři byli plánem útoku nadšeni a podpořila jej také královna Eleonora,dle jejíchž rad se král obvykle řídil.Tentokrát Ludvík váhal, jeho důvody proti byly náboženské, křížovou výpravu chápal jako především náboženskou pouť na svatá místa křesťanstvía Aleppo nebylo poutním místem, ani nebylo zmiňováno vBibli.Ostatně to samé byl jeden z předních argumentů odpůrců tažení na Edessu.Další důvod byl politický, Ludvík byl nervózní z delší doby strávené v Antiochii nebo na nějakém vojenském tažení, když Konrád III. byl již v Jeruzalémě. Ludvík se obával, že německý král by mohl vést politiku proti němu.Také jej zaráželo, že Raimond z Poitiers tráví hodně času ve společnosti jeho ženy královny Eleonory.
Nakonec se žárlivý král vydal s armádou do Jeruzaléma.Eleonora prohlásila, že zůstane v Antiochii a pohrozila Ludvíkovi rozvodem.Ludvík nechal vzpurnou choť odvézt násilím,což knížete Raimonda rozzuřilo natolik, že se dále odmítl podílet na křížové výpravě.Francouzští křižáci vyrazili na jih, na území Hrabství Tripolisu.
Ani hrabě Raimond z Tripolisu se k výpravě nepřipojil, nestál o setkání s hrabětem Alfonsem.Flotila zProvencevedená hrabětem Alfonsem zatím dorazila doCaesareje, kde Alfons zemřel. Z jeho smrti byl obviňován Raimond z Tripolisu, který ho údajně nechal otrávit.Po příchodu do Jeruzaléma Ludvík ve společnosti Konráda III. navštívil svatá místa a poté byli jeruzalémskou královnouMelisendoua králemBalduinem III.přizváni ke sněmu křižáckých velitelů vAkkonu. Komitét v Akkonu byl největším shromážděním urozenců, který se kdy ve Svaté zemi konala navzdory nepřítomnosti antiochijského knížete, hraběte z Tripolisu a Joscelina z Edessy dokázali křižáci dát dohromady největší armádu v dějináchJeruzalémského království.
Akkonské shromáždění se odehrálo 24. června 1148 v Palmareji, nedaleko velkého palestinského přístavu Akkon a rychle přijalo rozhodnutí o cíli výpravy, kterým měl být Damašek.Směr Damašek podporoval jeruzalémský král itemplářia Konrád s Ludvíkem se nakonec nechali přesvědčit.Damašek byl pro evropské křižáky přitažlivým náboženským místem, často zmiňovaným v Bibli, což mohlo vyvolat náboženskou euforii,navíc jeho obsazení křesťany by přerušilo důležité spojení mezi muslimskými centryKáhirouaBagdádem. Kromě toho ležel cíl výpravy v úrodné bohaté krajině, kde rytíři mohli získat výnosnáléna.Damašský emír Muín ad-Dín Unur se snažil udržovat s Jeruzalémským královstvím přátelské vztahy, neboť se stejně jako křižáci obával Núr ad-Dínovy expanzivní politiky. Po smrti jeruzalémského králeFulka(† 1143) však regentská vláda královny Melisendyspojenectví odmítla jako nepotřebné a roku 1147 podnikla proti městu neúspěšnou vojenskou výpravu. Jeruzalémští rytíři tak možná viděli možnost svou reputaci napravit.
V polovině července, v době největších palestinských veder, se křižácké armády shromáždily vTiberiadě, odkud vytáhly proti Damašku. Spojená francouzsko-jeruzalémská armáda čítala asi 50 000 vojáků.Vojsko prošlo okoloGalilejského jezerasměrem naBanias. Útok měl být směřován od západu, kde se rozprostíraly ovocné sady a tudíž by křižáci měli dobré zásobování.Křižáci k městu dorazili v pátek 23. července. Damašský emír byl útokem křižáků překvapen, posádka ve městě byla nepočetná a musel proto požádat o pomocSaífa ad-Dína Ghaziho z Mosulua jeho bratra Núr ad-Dína z Aleppa. Núr ad-Dín žádost vyslyšel a vydal se v čele armády na cestu k obleženému Damašku.
Křižáčtí útočníci byli od hradeb zatlačeni zpátky do sadů. Posádka, jíž velelNadžm ad-Dín Ajjúb, otec slavného válečníkaSaladina,vynalézavě pořádala partyzánské útoky do křižáckého ležení.Podle popisu jeruzalémského kronikářeViléma z Tyruse křižáci 27. července rozhodli přesunout na východní, méně opevněnou stranu města, kde nebyly žádné sady, a tedy ani voda a jídlo.Protože přesun na východní stranu byl tak nevýhodný, vzklíčilo mezi Evropany podezření, že některý z jeruzalémských velitelů je s muslimy spolčený.Říká se, že emír Unur křižákům nabídl, že zruší své spojenectví s Núr ad-Dínem, pokud ustoupí zpět do Palestiny.Křižáci se navíc začali hádat, komu vlastně Damašek po dobytí připadne.Po obdržení zpráv o postupu Saíf ad-Dína a jeho bratra, se odmítli jeruzalémští baroni dále podílet na obléhání.Němci a Francouzi sice protestovali,ale tři králové nyní neměli na výběr a museli dát rozkaz k ústupu.
Křesťané se poté obviňovali navzájem, kdo je vinen neúspěchem tažení.Evropané jeruzalémským rytířům vyčítali nedostatek odvahy a nadšení, zatímco ti evropským rytířům vyčítali nezkušenost. Někteří měli snahu v křížové výpravě pokračovat a naplánovali novou výpravu, tentokrát protiAskalonu, mocnému palestinskému městu pod kontroloufátimovského Egypta. Konrád se zbytkem armády vyrazil proti Askalonu, ale nedorazily mu žádné posily kvůli nedůvěře, kterou vůči sobě křižáčtí vůdci pociťovali. Krátce na to, v září 1148, Konrád opustil Jeruzalémské království a vydal se na císařovo pozvání do Konstantinopole, kde strávil vánoční svátky. Své spojenectví namířené proti sicilským Normanům bylo stvrzeno sňatkem Manuelovy neteřeTheodorya Konrádova nevlastního bratraJindřicha.
Ludvík odkládal svůj odjezd do Evropy, kde ho čekal rozvod s Eleonorou Akvitánskou. Během pobytu v Jeruzalémském království nabrala králova politika jasně protibyzantský kurs. Nakonec roku 1149 Palestinu opustil na palubě sicilské lodi a s Rogerem Sicilským v jižní Itálii naplánoval křížovou výpravu proti Byzanci. Papeže Evžena však tímto plánem nezískal a z výpravy nakonec sešlo.Bernard z Clairvaux porážku křižáků považoval za své selhání a svatému otci poslal omluvný dopis, který je dnes vložený v druhé části BernadovyKnihy úvah. Za příčinu fiaska druhé křížové výpravy byla považována přílišná hříšnost křižáků. Český letopisecJarlochokomentoval výpravu slovy:
Když Bernard zkoušel později propagovat novou křížovou výpravu proti Byzantské říši, snažil sám sebe očistit od zodpovědnosti za kruciátu předchozí.Zemřel roku 1152.
Výprava německých rytířů proti pohanům přinesla smíšené výsledky. Zatímco Sasové udrželi dobyté pozice v zemi Vagrů a v Polabí, pohanští Obodrité dostali zpět pod svou kontrolu území východně odLübecku. Sasům se také podařilo získat od knížete Niklota tribut a osvobodit některé dánské zajatce. Nicméně roztříštění křesťanští vojevůdci na sebe pohlíželi s nedůvěrou a také se navzájem obviňovali ze zmaření výpravy. Jediná křižácká vítězství během druhé křížové výpravy byla vybojována na Pyrenejském poloostrově. Jedná se zejména o dobytí Lisabonu, na který se nahlíží jako jednu z nejdůležitějších bitev reconquisty, jež byla završena pádem Granady roku1492.
Na východě měla křížová výprava nepříznivé dlouhodobé důsledky. Núr ad-Dín využil křižáckého neúspěchu a napadl Antiochijské knížectví. Raimond z Poitiers byl vbitvě u Fons Muratuporažen a jeho hlavu nechal Núr ad-Dín poslat bagdádskému chalífovi.Balduinovi III. se podařilo zachránit samotnou Antiochii a vyjednat s Núr ad-Dínem příměří. Krátce poté muslimové zajali i Joscelina z Edessy, kterého Núr ad-Dín nechal oslepit a uvěznit v Aleppu, kde o devět let později zemřel.Jeho manželka Beatrice zbytek křižáky ovládaných měst v Edesském hrabství prodala ByzantincůmaHrabství Edessapřestalo existovat.Damašek již s Jeruzalémským královstvím staré spojenectví neuzavřel a roku 1154 se města zmocnil Núr ad-Dín; muslimové byli v boji proti křižákům opět o něco jednotnější. Balduin III. roku 1153 po dlouhém a vyčerpávajícím boji dobyl od Egypťanů Askalon, čímž do konfliktu zatáhl i egyptské Fátimovce. Jeruzalémské království v 60. letech 12. století zaměřilo svou pozornost na Egypt. KrálAmaury I.sblížil Jeruzalémské království s Byzancí a s byzantskou podporou vedlpět vojenských tažení do Egypta, které však nepřinesly žádný zisk. Roku 1171 seSaladin, synovec Núr ad-Dínova vojevůdceŠírkúhase prohlásil egyptským sultánem. V dalších letech sjednotil Egypt a Sýrii, čímž byly křižácké státy obklopené jednotným muslimským územím.Roku 1187 Saladin křižáky porazil vbitvě u Hattínua o několik měsíců pozdějikapituloval i Jeruzalém. Evropa na záchranu křižáckého panství na Blízkém východě vypravilatřetí křížovou výpravu.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSecond Crusadena anglické Wikipedii.