Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa

Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa(Vstup spojeneckých vojsk,Operace Dunaj,Okupace Československa) byla vpádem armád pětikomunistickýchzemíVaršavské smlouvydoČeskoslovenska(ČSSR), který se uskutečnil21. srpna1968. Důvodem intervence, podpořenéžádostíkonzervativního křídlaKomunistické strany Československa(KSČ), byly liberálně reformní vnitropolitické změny v ČSSR, známé pod názvemPražské jaro.
Hlavní podíl na invazi měly armádySovětského svazu(SSSR), výrazně slabší účast měla vojskaPolské lidové republiky(PLR),Maďarské lidové republiky(MLR) aBulharské lidové republiky(BLR), nepatrnou účast pak měla vojskaNěmecké demokratické republiky(NDR).Byla obsazena většina důležitých měst v ČSSR, došlo k přerušení rozhlasového vysílání. PředsednictvoÚV KSČv prvních hodinách okupace přijalo usnesení pod názvem„Provolání Všemu lidu ČSSR“, odsuzující invazi. Krátce poté byli tito vedoucí představitelé československých politických reforem zatčeni a zavlečeni do SSSR. Snahu prookupačních sil o ustavení kolaborantské vlády však zmařil spontánní masový odpor většiny obyvatel Československa, který trval přibližně týden a při kterém občané vyjadřovali podporu internovaným politikům, dokud ti se nevrátili zpět do vlasti.
Postupně však došlo k odvolání většiny reforem, komunistický režim byl opět utužen formounormalizacepoměrů a reformní politici buď změnili názor, anebo byli nahrazeni. Odpor obyvatelstva proti okupaci byl nakonec zlomenbrutálním potlačením protestů při prvním výročí okupace.Vojska SSSRpak zůstala v Československu aždo roku 1991.Socialismus sovětského typubyl tímto aktem diskreditován v očích světové veřejnosti.
U příležitosti 20. výročí„Vítězství pracujícího lidu“prohlásil tehdejší (čerstvě zvolený) první tajemník ÚV KSČAlexander Dubček, že po triumfu socialismu jsou potřebné změny, jejichž cílem je tzv.„Socialismus s lidskou tváří“. Tím byl zahájen„obrodný proces“, zvaný„Pražské jaro“: program politických a ekonomických liberalizací, mezi něž patřil nejen důraz na ekonomické uvolnění ve prospěch spotřebního průmyslu, ale především svoboda tisku, svoboda projevu, svoboda pohybu a připouštěla se už i možnost vícestranné vlády. Změny byly stále více oceňovány a podporovány obyvatelstvem, ovšem vedení KSČ k těmto iniciativám nemělo jednotný postoj: mezi reformátory podporující Dubčeka patřili předseda vládyOldřich Černík, předsedaNárodního shromážděníJosef Smrkovský, předsedaNárodní frontyFrantišek Kriegel, mezi konzervativní odpůrce změn patřili především předseda ÚV KSSVasil Biľak, ministr dopravyAlois Indraa člen předsednictva ÚV KSČOldřich Švestka, na jejichž stranu přeběhl i původní reformátorDrahomír Kolder.
23. července 1968 byl předán na sovětské velvyslanectví dopis „99 Pragováků“ (stranických a jiných funkcionářůPraga – Automobilových závodů Klementa Gottwalda), který poté publikoval na titulní straně sovětský deníkPravda. Zatímco v Československu byli signatáři dopisu označeni za zrádce, pak sovětští činitelé označili dopis za reprezentativní hlas dělnické třídya spojenci zesovětského blokuse změn v Československu začali obávat. První tajemníkPolské sjednocené dělnické stranyWładysław Gomułkabyl zřejmě tím, kdo jako první označil dění v ČSSR za „kontrarevoluci“ (i z osobních antipatií vůči Dubčekovi)a generální tajemníkBulharské komunistické stranyTodor Živkovúdajně jako první navrhl použití vojenské síly.
29. července až 1. srpna 1968 se vČierné nad Tisoukonaly dvoustranné rozhovory představitelů Československa a Sovětského svazu. Schůzky v blízkosti československo-sovětské hranice se za ČSSR zúčastnili především první tajemník ÚV KSČAlexander Dubček, prezidentLudvík Svoboda, předseda vládyOldřich Černík, předseda Národního shromážděníJosef Smrkovskýa další, za SSSR to byli první tajemník ÚV KSSSLeonid Brežněv, předseda Rady ministrůAlexej Kosygin, předseda prezídiaNejvyššího sovětuNikolaj Podgornyj, sekretář ÚV KSSS a hlavní ideologMichail Suslova další. Dubček bránil program reformního křídla KSČ a zároveň sliboval plnění závazků vůči Varšavské smlouvě. Delegáti KSČ znovu potvrdili svou loajalitu vůči Varšavské smlouvě a slíbili, že potlačí „antisocialistické“ tendence v zemi, nebudou oživovat myšlenku obnovy sociálně demokratických stran a budou kontrolovat tisk opětovným zavedením vyšší úrovně cenzury.Zřejmě na této schůzce člen ÚV KSČAntonín Kapekpředal Leonidu Brežněvovi první exemplář tzv.„zvacího dopisu“, ve kterém autoři tvrdili, že pravicová média podnítila v Československu vlnu nacionalismu a šovinismu, a vyvolala antikomunistickou a antisovětskou psychózu. Dopis je zároveň formální žádostí Sovětskému svazu, aby poskytl podporu a pomoc všemi prostředky, které má k dispozici, k záchraně Československa před údajným nebezpečímkontrarevoluce. Dopis podepsali členové ÚV KSČVasil Biľak,Alois Indra,Antonín Kapek,Drahomír KolderaOldřich Švestka..
3. srpna 1968 byla vBratislavěpodepsánaBratislavská deklarace, ve které zástupci ČSSR, SSSR, NDR, PLR, MLR a BLR potvrzovali věrnost marxismu-leninismu, věrnost proletářskému internacionalismu, boj proti buržoazní ideologii a boj proti všem „antisocialistickým“ silám. Sovětský svaz také vyjádřil záměr zasáhnout do vývoje v jakékoliv zemi Varšavské smlouvy, pokud by zde hrozilo zavedení politické plurality se systémem několika politických stran.Nejpozději na bratislavské konferenci takéVasil BiľakpředalPetro Šelestovidruhýzvací dopisse žádostí o„bratrskou pomoc“(zřejmě duplikát předchozího dopisu, podepsaný stejnými členy KSČ).
V následujících dnech měl Dubček několik závažných telefonátů, ve kterých mu bylo jasně řečeno, že současné dění v Československu se ostatním členům Varšavské smlouvy nelíbí a považují ji za ohrožení socialistického vývoje. Brežněv opakovaně, se stupňující se naléhavostí, naznačoval Dubčekovi zprvu možnost, později nutnost zasáhnout do tohoto vývoje všemi dostupnými prostředky, pokud překotný vývoj situace nezbrzdí samotné vedení KSČ. Dubčekovy námitky, že jde o vnitřní věc ČSSR a že veškeré závazky vůči ostatním socialistickým státům zůstávají v platnosti, Brežněva příliš nepřesvědčily a v posledním telefonátu 13. srpna 1968 již Dubčekovi prakticky oznámil, že mu nevěří a že bude nucen jednat silou, aby zajistil socialistický vývoj ČSSR. Dubček mu však tehdy jen odpověděl, ať jedná, jak uzná za vhodné.
15. až 17. srpna 1968 jednalo sovětské vedení o možnosti vojenské intervence v Československu. Rozhodování politbyra bylo ovlivňováno dezinformacemiKGB, která situaci v Československu záměrně líčila drastičtěji, než ve skutečnosti byla. Nakonec převážil názor, že by bylo přímým ohrožením bezpečnosti Sovětského svazu, pokud by (v době trvajícístudené válkymezi sovětským blokem aNATO) přišel o vliv na strategicky položené středoevropské Československo, které sousedilo sezápadním Německem.Stoupenci silového řešení byli zejména předseda prezídiaNejvyššího sovětuNikolaj Podgornyj, ministr obrany SSSRAndrej Grečko, ministr zahraničí SSSRAndrej Gromyko, první tajemník ÚV KSUkrajinyPetro Šelest, velitel Spojených ozbrojených sil Varšavské smlouvyIvan Jakubovskija předsedaKGBJurij Andropov, zatímco jiní vysocí členové komunistickéhopolitbyraváhali a svůj souhlas vyslovili až po dlouhém jednání – zejména předseda Rady ministrů SSSRAlexej Kosygin, sekretář ÚV KSSS a stranický ideologMichail Suslova v závěru i samotný první tajemník ÚV KSSSLeonid Brežněv.K rozhodnutí přispěl i fakt, že s intervencí souhlasily (nebo ji přímo požadovaly) i další státy sousedící s Československem: kromě zmíněného Polska souhlasil s připravovanou invazí i generální tajemníkMaďarské socialistické dělnické stranyJános Kádára generální tajemníkSjednocené socialistické strany NěmeckaWalter Ulbricht.
Na žádost československých „zvatelů“ Koldera a Biľaka navíc sám Brežněv rozhodl, že invaze do Československa se aktivně nezúčastnívýchodoněmecká armáda,aby její přítomnost mezi invazními vojsky v ČSSR nevyvolala vzpomínky naněmeckou okupaci z března 1939.
Československé vedení však stále věřilo, že summit v Čierné nad Tisou situaci uklidnil a že Sovětský svaz a jeho spojenci invazi neprovedou, protože by jednak byla příliš nákladná, jednak by měla významný mezinárodní politický dozvuk kvůli Světové komunistické konferenci, která se konala v listopadu tohoto roku.
V noci z úterý20. srpnana středu21. srpna1968začala invaze do Československa. Kolem 23. hodiny překročily hranice na silničních přechodech první pozemní jednotky motostřeleckého a tankového vojska. Naletišti v Ruzynipřistála dvě letadla označená jakocharterový let. Z jednoho z těchto letadel vystoupili výsadkáři, kteří obsadili letiště včetně řízení letového provozu. Naletištěnásledně začala přistávattransportní letadlas vojenskými jednotkami. Hluk přistávajících motorů varoval mnoho občanů u okolí letišť i v centru Prahy (přeletový koridor pro letadla Antonov na letiště Ruzyně vedl přesNusleaVinohrady), že začala invaze. Operaci velelimaršálové Sovětského svazuAndrej Grečko a Ivan Jakubovskij.
Prvním členem československé vlády, který se oficiálně dozvěděl o začínající invazi, byl ministr obranyMartin Dzúr. Představitelé velvyslanectví SSSR mu sdělili, že invaze probíhá se souhlasem vedení KSČ a varovali ho před ozbrojeným odporem československé armády, který by mohl přinést krveprolití. Dzúr přislíbil, že ČSLA odpor klást nebude, nicméně invazní jednotky jeho samotného internovaly během několika hodin.
Shodou okolností se týž večer v budověÚV KSČkonala schůze předsednictva, které se zabývalo přípravouXIV. sjezdu strany. Právě tomuto předsednictvu oznámil invazi předseda vládyOldřich Černíkve 23:40. Kolem půlnoci se do budovy ÚV KSČ dostavili prezidentLudvík Svobodaa ministr vnitraJosef Pavel. Předsednictvo ÚV KSČ pak krátce po půlnoci přijalo v poměru 7 : 4 usnesení pod názvem„Provolání všemu lidu Československé socialistické republiky“. V něm bylo deklarováno, že k invazi došlo bez vědomí představitelů republiky, kteří všichni zůstávají ve svých funkcích a žádají občany, aby zachovali klid a vojskům nekladli odpor. Proto ani československé ozbrojené složky (Československá lidová armáda,Sbor národní bezpečnostiaLidové milice) nedostaly rozkaz k obraně vlasti a k aktivnímu boji proti invazním armádám. Provolání pak tajemník ÚV KSČ, novinářZdeněk Mlynář, telefonicky nadiktoval doČeskoslovenského rozhlasu.Stanice Prahaarozhlas po drátěuž v té době vysílaly upozornění, aby posluchači nevypínali přijímače, probudili své sousedy a vyčkali důležité informace, která se v brzké době objeví ve vysílání.Provolání se poprvé objevilo v éteru v 1:50, ovšem na příkaz ředitele Ústřední správy spojůKarla Hoffmannabyl vyřazen z provozu středovlnný rozhlasový vysílača fyzické vysílání tak bylo po prvních větách přerušeno, signál ovšem běžel v rozhlase po drátě, který pozornosti ÚSS a prookupačních techniků unikl. Soukromé osoby tak začaly šířit zprávy o invazi už během noci. Ve 2:30 bylo Provolání odvysíláno znovu.
Ještě před rozedněním obsadila budovu ÚV KSČ jednotka okupační armády spolu s několika příslušníkyStátní bezpečnosti, kterými byli zatčeni a internovániprvní tajemník ÚV KSČAlexander Dubček, předsedačeskoslovenské vládyOldřich Černík, předsedaNárodního shromážděníJosef Smrkovský, předsedaNárodní frontyFrantišek Kriegel, člen ÚV KSČJosef Špaček, tajemník ÚV KSČZdeněk Mlynářa někteří další čelní reformní komunisté. Ti také byli, kromě Mynáře, téhož dne odpoledne letecky dopraveni z Prahy do Moskvy.
Rozhlasové vysílání pozemními vysílači bylo obnoveno ve 4:30. Opakovaně bylo odvysíláno Provolání, později i průběhmasakru civilistůinvazními vojsky naVinohradské třídě. Kolem 9. hodiny vysílání z hlavní budovy rozhlasu umlklo za zvuků střelby sovětské pěchoty,pokračovalo však postupně z jiných rozhlasových studií umístěných po Praze i v krajských městech. Pracovníci rozhlasu přešli částečně do ilegality a od 11. hodiny pokračovali ve štafetovém vysílání, kdy se střídavě hlásila utajená studia po celé zemi. Podobně se činili pracovníciČeskoslovenské televizepoté, co okupační vojska obsadila a zdemolovala televizní studia – úkryt jim poskytli pracovníci ČKD Vysočany, odkud mohli vysílat alespoň zvukem díky rozhlasovému vysílači, krátce předtím zkompletovanému v blízkém závoděTesla Hloubětín. Po informaci, že velká část ÚV KSČ byla internována, se televizní pracovníci prohlásili za„Svobodný vysílač ÚV KSČ“a na symbolickou podporu Dubčekovu vedení komunistické strany přijali slogan„Jsme s vámi – buďte s námi!“Samotné televizní vysílání z improvizovaných studií se podařilo obnovit jiným pracovníkům.
Okolo páté hodiny ranní se poprvé ozvalo vysílání ilegální okupantské staniceVltava, šířené na vlně 210 m ze stanovištěWilsdruffnedalekoDrážďan. Vysílání špatnou češtinou a slovenštinou hájilo okupaci, Československý rozhlas se od něj distancoval a posluchače opakovaně upozorňoval, že jde o nepřátelské vysílání.Později bylo vysílání této stanice šířeno také z mobilního vysílače sovětské armády, přemístěného k městuKarl-Marx-Stadtna kmitočtu 1322 kHz. V prvních dnech okupace dále vysílala (pravděpodobně ze zahrady sovětského velvyslanectví v Praze) staniceDělnický hlas republikyna střední vlně 1178 kHz a na krátkých vlnách 41 a 49 metrů. Z území Polska vysílala v prvním týdnu okupace v češtině rozhlasová staniceZáře. Zahraniční vysílání moskevského rozhlasu, které do té doby připravovalo jen dva hodinové pořady v češtině a slovenštině denně, rozšířilo po 21. srpnu 1968 vysílání v češtině a slovenštině na 24 hodin denně. Program byl šířen na dlouhých, středních a krátkých vlnách z území Sovětského svazu a dále z mobilních vysílačů sovětské armády, které byly rozmístěny po okupovaném Československu a vysílaly na středovlnných kmitočtech legálního Československého rozhlasu.
V první noc a den invaze vtrhlo na československé území přibližně 200 000 mužů pozemních i leteckých vojenských jednotek,objem invazních vojsk na konci týdne činil 27 plných bojových divizí (13 motostřeleckých, 12 tankových a 2 vzdušné výsadkové), počet techniky byl odhadován na více než 6300 tanků, kolem 2000 děl, 550 bojových a 250 dopravních letadel, přičemž přítomny byly i raketové prostředky. Vozidla okupačních vojsk byla označena bílýmiinvazními pruhy, které měly zabránit případné palbě spřátelených jednotek: Z logiky Varšavské smlouvy totižČeskoslovenská lidová armádadisponovala stejnou nebo obdobnou technikou jako okupační vojska, tudíž by v případě jejího protiútoku měli okupanté problém rozlišit vlastní vozidla od vozidel „nepřátelské“ československé armády. K bojovým střetům však prakticky nedošlo, ČSLA se s ohledem na předchozí rozhodnutí ÚV KSČ omezila především na pasivní rezistenci a odmítnutí poskytnutí pomoci okupantům, ať už šlo o palivo, jídlo, pití nebo o ubytování v kasárnách.Na území republiky se vyskytovaly většinou vojenské jednotky sovětské, doplněna jednotkami polskými (v severovýchodních Čechách), bulharskými (na jižní Moravě, v jižních Čechách a místy na Slovensku), maďarskými (na jižním a středním Slovensku) a východoněmeckými (v západních Čechách; a to i přesto, že jejich účast na invazi byla předtím zamítnuta).
Veřejnost během prvního týdne okupace vyjadřovala podporu internovaným představitelům a kladla okupantům silný odpor, čímž zabránila ustanoveníDělnicko-rolnické vládykolaborující s okupanty. Od 23. do 26. srpna 1968 probíhala v Moskvě jednání mezi zadrženými československými politiky a sovětským politbyrem. Všechny československé návrhy byly zamítnuty. 27. srpna 1968 byl podepsán tzv.moskevský protokol– jediným československým politikem, který ho odmítl (i přes soustavný nátlak) podepsat, byl předsedaNárodní frontyFrantišek Kriegel.
Po dalších jednáních v Moskvě ve dnech 3.–4. 10. a 14.–15. 10. 1968byla 16. října podepsána a 18. října i ratifikována smlouva o podmínkách dočasného pobytu sovětských vojsk na území ČSSR.Tím byla legalizována přítomnost okupačních vojsk na neurčito, a to pod záminkou„zajištění bezpečnosti zemí socialistického společenství před sílícími revanšistickými snahami západoněmeckých militaristických sil“.
Od 20. 8. do 31. 12. 1968 zemřelo při střetech cizích vojáků s civilisty a při okupanty zaviněných dopravních nehodách celkem 108 občanů Československa,až do konce roku 1989 pak 402 civilistů, nejvíce z nich při autonehodách.Invaze měla za následek také emigraci přibližně 100 000 lidí do konce roku 1969, dalších 140–250 tisíc lidí pak emigrovalo do roku 1989.Sověti uváděli během prvního měsíce invaze 104 svých mrtvých.
Do ztrát lze počítat i pozdější protestní sebevraždy v ČSSR: 16. ledna 1969 se na protest proti potlačování svobod a pasivnímu přístupu veřejnosti k okupaci Československa upálil naVáclavském náměstív Praze studentJan Palach. Jeho čin inspiroval řadu napodobitelů, jichž do konce dubna 1969 bylo zřejmě 26, z toho 7 zemřelo.Mezi nejznámějšími byliJosef Hlavatý(čin spáchal 20. 1. 1969),Jan Zajíc(25. 2. 1969),Evžen Plocek(4. 4. 1969) aMichal Lefčík(11. 4. 1969).
Spojené státy americké na tuto skutečnost nijak nereagovaly, neboť pro ně byla přednější bilaterální dohoda se Sovětským svazem a poválečné rozdělení tehdejší Evropy respektovaly. Britská vláda nechtěla ohrozit své obchodní zájmy se SSSR a dalšími zeměmi Varšavské smlouvy. Některé socialistické státy odmítly vyslat své jednotky do ČSSR (například Rumunsko), jiné (například Jugoslávie) vyjádřily vedení KSČ podporu, nabídly dokonce i materiální pomoc.
Rakouský kancléřJosef Klausv reakci na invazi zdůrazňoval neutralitu Rakouska a ministr zahraničíKurt Waldheimnařídil rakouskému velvyslanci v Praze, aby československým občanům přestal vydávat rakouská víza, což velvyslanecRudolf Kirchschlägerignoroval.
Německo, Itálie a Francie byly v roce 1968 zasaženystudentskými nepokojia protest jejich vlád proti srpnové invazi byl spíše opatrný.Západoevropské vlády však poté začaly zvyšovat výdaje na obranu, a Francie přehodnotila svoji politiku nových vazeb se Sovětským svazem. Podle rakousko-amerického historika Güntera Bishofa„role NATO v obraně západní Evropy najednou opět nabyla na důležitosti a československá krize jí umožnila chytit druhý dech.“
Invazi podpořil kubánský vůdceFidel Castro,podporu invazi vyjádřily i dva asijské komunistické státy:Korejská lidově demokratická republikaaVietnamská demokratická republika.
Už 21. srpna se sešlaRada bezpečnosti OSN.Sovětský zástupceJakov Malikna ní prohlásil, že se v Československu nic zvláštního neděje a všechno funguje normálně.Rezoluci odsuzující invazi připravenou Spojenými státy a Velkou Británií schválilo 10 zemí, tři státy (Indie, Pákistán, Alžírsko) se zdržely, proti byl Sovětský svaz a Maďarsko. Malik však následně přijetí rezoluce vetoval.
Navzdory zdrženlivé reakci západních evropských vlád měla invaze významný ohlas mezi veřejností.
Jiné socialistické a komunistické státy se více či méně postavily proti invazi. ZatímcoRumunsko„pouze“ odmítlo vyslat své vojenské jednotkydo ČSSR, pakJugosláviedokonce vyjádřila podporu reformnímu vedení KSČ a nabídla i materiální pomoc.
Invazi ostře odsoudil čínský vůdce a předsedaKomunistické strany ČínyMao Ce-tung, přičemž prohlubující seroztržka mezi SSSR a Čínouvedla v roce 1969 k ozbrojenémučínsko-sovětskému konfliktua pročínsky orientovaná Albánie pod vedenímEnvera Hodžydokonce na protest proti invazi vystoupila z Varšavské smlouvy.
Také téměř všechny západoevropskékomunistické stranyinvazi odsoudily, včetněKomunistické strany Španělska, která byla v doběFrancovarežimu v ilegalitě,a mezi západoevropskými komunisty se začal prosazovateurokomunismusa odklon od Východního bloku. Z 88 komunistických stran světa intervenci v Československu podpořilo pouze deset.Odmítavá reakceFrancouzské komunistické stranybývá považována za první případ, kdy tato veřejně nepodpořila mezinárodní akciSovětského svazu.
V některých zemích, podílejících se na okupaci, se pak objevily individuální protesty:
Od září 1968 se většina vojsk začala z Československa stahovat – do4. listopadu1968odešly všechny jednotkybulharské,maďarské,polskéivýchodoněmecké, stejně tak i většina jednoteksovětských.
Sovětská armáda však neodešla úplně, zůstaly zde tři motostřelecké divize, dvě tankové a jedna letecká. Mezinárodní smlouvou z 16. 10. 1968 byl umožněn pobyt formací o celkové síle 75 000 osob.Sovětské posádky se nacházely v Československu na celkem třiatřiceti lokalitách a československá armáda jim musela předat pět svých vojenských výcvikových prostorů (Milovice,Libavá,Ralsko,MalackyaLešť), několikerá kasárna (např.Horňátky,Rokytnice v Orlických horách,Česká Třebová,Josefov,Mladá Boleslav,Turnov,Vysoké Mýto) i některé civilní objekty (např. nemocniceKostelec nad Černými lesy,vojenská nemocnice v Josefově). VMilovicíchbylo zřízeno velitelství sovětskéStřední skupiny vojska vybudováno de facto nové město s tisíci byty; mezi Milovicemi a Moskvou také jezdil každý den vlakový spoj.
Sovětská armáda pobývala v Československu až doodsunu v letech 1990–1991, přičemž snižování početního stavu fyzicky začalo již v dubnu 1989 a skončilo v červnu 1991. V celkem 825 transportech bylo odsunuto 73 500 vojáků a 39 000 rodinných příslušníků, 1 220 tanků, 2 500 bojových vozidel pěchoty a obrněných transportérů, 105 letadel, 175 vrtulníků a 95 000 tun munice. Poslední železniční transport opustil československé území 21. června 1991, symbolickou tečku za pobytem učinil velitel Střední skupiny vojsk generálplukovníkEduard Vorobjov, jenž odletěl 27. června 1991.
Výraznější protesty se v ČSSR konaly na první výročí začátku okupace, zejména v Praze a Brně, byly však brutálně potlačeny československými pořádkovými jednotkami.
Kromě pěti zabitých občanů a dalších desítek raněných během protestů, některých z nich těžce a s trvalými následky, zemřeli v tomto období také 27letá Bohuslava Mazná, která se svým skútrem narazila pozdě večer 24. srpna 1969 u vysílačeCukrákdo neosvětleného transportéru, a neznámý voják (možná vojín J. Pavlík) v kasárnách veStrašicíchkvůli nekázni při rovnání tanků před výjezdem (asi 22. srpna).
V dalších letech se již kvůlinormalizacižádné protesty nekonaly.
Přítomnost armád Varšavské smlouvy (resp. později pouzearmády SSSR) měla za úkol zabránit takovému politickému vývoji v ČSSR, který byl podle chápání konzervativních politiků KSSS i KSČ nežádoucí. Zejména bylo záhodno potlačit sílící vliv nekomunistické až protikomunistické opozice v Československu a zachovat dominantní vliv SSSR na zdejší politický, hospodářský a vojenský vývoj. Tyto záměry byly naplněny i přes počáteční odpor velké části (pravděpodobně i většiny) obyvatel Československa. Faktickým úspěchem pak byla tzv.normalizacepolitických poměrů, zejména v 70. letech.
11. srpna 1989Maďarsko: Maďarská socialistická dělnická strana zveřejnila svůj názor na zásadně nesprávné rozhodnutí o napadení Československa.
21. srpna 1989Polsko: Sněmovna Národního shromáždění Polska při příležitosti 21. výročí vojenské intervence přijala usnesení o odsouzení ozbrojených zásahů. V lednu 1990 se pak za účast polských vojsk na invazi omluvil polský prezidentWojciech Jaruzelski, který v roce 1968 působil jako polský ministr obrany a podepsal rozkaz ke vstupu polské armády na území Československa.
1. prosince 1989Východní Německo: Lidové shromáždění NDR schválilo omluvu československému lidu za zapojení NDR do vojenské intervence. Roku 2008 také německá kancléřkaAngela Merkelová, která sama vyrůstala a žila v NDR, invazi odsoudila a vyjádřila stud a lítost nad tím, žeNěmecká demokratická republikainvazi do Československa aktivně podporovala.
2. prosince 1989Bulharsko.
4. prosince 1989Varšavská smlouvaaSovětský svaz: Vedoucí představitelé pěti států Varšavské smlouvy na společné schůzce v Moskvě vydali prohlášení odsuzující vojenskou intervenci ze srpna 1968 jako vměšování do vnitřních záležitostí jiné země.Pod vedenímMichaila Gorbačovaprohlásil SSSR,že„mise na záchranu socialismu byla lží a výsledkem neadekvátního přístupu a vměšováním se do záležitostí spřátelené země, tudíž bylo toto rozhodnutí nepodložené a chybné.“V únoru 1990 navštívil československý prezidentVáclav HavelMoskvu a Sovětský svaz tehdy vyslovil nad okupací Československa politování.V roce 1993 invazi odsoudilo i nové Rusko ústy prezidentaBorise Jelcina:„Vpád odsuzujeme jako agresi, jako útok na svrchovaný, samostatný stát, jako vměšování do jeho vnitřních záležitostí.“K těmto slovům se přihlásil i pozdější ruský prezidentVladimir Putin, který uznal v roce 2006 morální odpovědnost Ruska za invazi.
BěhemSametové revolucev listopadu 1989 nařídil generální tajemník ÚV KSSS Michail Gorbačov, aby sovětští vojáci zůstali v kasárnách a do společenských změn v Československu nijak nezasahovali. Zároveň Gorbačov varoval tehdejší vedení KSČ před použitím síly proti demonstrantům a velitel Střední skupiny sovětských vojsk generálEduard Vorobjovdostal od Gorbačova příkaz, aby zabránil případnému ozbrojenému zásahu československých ozbrojených sil proti demonstrantům.
3. prosince 1989, tedy krátce po zahájení Sametové revoluce, vydalačeskoslovenská federální vládastanovisko, ve kterém označila srpnovou invazi v roce 1968 za protiprávní, nesoucí všechny znaky porušení mezinárodního práva dvou suverénních států.
6. prosince 1989 vznikla expertní skupina pro zahájení jednání oodchodu sovětských vojsk z Československa. Po jednáníVáclava HavlasMichailem Gorbačovembylo předběžně dohodnuto, že bojové jednotky odejdou do 30. června 1990, servisní do poloviny 1991. Poslední vojáci okupačních vojsk odešli z území Československa 21. června 1991.
Ačkoliv česká i slovenská veřejnost invazi vojsk odsuzuje, autoři tzv.Zvacího dopisu, kteří i podle tehdejších zákonů spáchalivlastizradu,nebyli nikdy potrestáni.
V roce 2015 natočila ruská státní televizeRossija 1dokumentVaršavská smlouva. Odtajněné stránky (ruskyВаршавский договор. Рассекреченные страницы). Invazi popsala jako zásah proti připravovanému převratu, prevenci proti invazi NATO a„vážnou zkoušku sjednocených ozbrojených sil Varšavské smlouvy“. Podle filmu byla hranice se západním Německem dokořán, v Československu bylo 368 000 západních Němců, v Praze a dalších městech se našly tajné sklady zbraní,„s jejichž pomocí chtěli nepřátelé československého lidu vytvořit situaci beztrestného teroru a dovést věci k ozbrojeným srážkám a krveprolití“. Invaze do Československa tak prý byla nutná, protože se v zemi chystal ozbrojený převrat. Odpovědnost za invazi přičítá film pražské opozici a její„úderné síle“Klubu 231, jehož členy film označuje za odsouzené esesáky, fašisty a kolaboranty. Vzpomínky poslance ruské Státní dumyJurije Sinělščikova, který se invaze účastnil jako četař spojovacího praporu, na„palbu z ručních kulometů a automatických zbraní po sovětských vojácích v shora otevřených transportérech“a na„hořící tanky“, jsou prostříhány se sovětským propagandistickým filmem z roku 1969Československo, rok zkoušek, ve kterém v pražských ulicích hynou„potomci osvoboditelů“z května 1945.Jeden z nejpopulárnějších ruských deníkůGazeta.ruvšak označil film za neobjektivní, revizionistický a škodící Rusku.Český prezidentMiloš Zemantento film ostře kritizoval, označil invazi za zločin a řekl, že„ruská televize lže a žádný jiný komentář, než že je to novinářská lež, se k tomu říci nedá.“Český ministr zahraničních věcíLubomír Zaoráleksi předvolal ruského velvyslance Kiseljova, který se od dokumentu distancoval a prohlásil, že stále platí dřívější vyjádření ruských představitelů o morální odpovědnosti za invazi.
21. listopadu 2017 se na webu ruské armádnítelevize Zvezdaobjevil článek obhajující invazi SSSR. Článek byl opět tvrdě kritizován například prezidentemZemanem, který jeho autora označil za šílence.Ruský premiérDmitrij Medveděvse 22. listopadu distancoval od článku s tím, že neodráží oficiální ruské stanovisko vyjádřené již v letech 1993, či 2006. Text je prý osobním názorem autora a ruské vedení do práce novinářů nezasahuje.Článek byl téhož dne smazán a televize Zvezda se za článek omluvila s tím, že text neodráží stanovisko redakce a je pouze osobním názorem autora.
Podle nových ruských učebnic dějepisu zpracovaných pod dohledem ideologaVladimira Medinskéhovedly demokratické reformy v Československu k hluboké interní krizi, kterou prohluboval Západ s cílem oslabení SSSR. Vojska Varšavské smlouvy pak následně po výzvě členů KSČ do Československa vstoupila (termín "invaze" není použit). Sovětská vojska pak údajně nepodléhala provokacím a neopětovala palbu. Závěrem hodnotí, že šlo o obtížné rozhodnutí provedené tím nejsprávnějším možným způsobem.
Již v první den invaze napsal pohotový český hudebník, kapelník a konferenciérJaromír Vomáčkapíseň„Dobře míněná rada“, která se během několika dní stala neoficiální protiokupační hymnou a byla veřejně známá hlavně díky refrénu„Běž domů, Ivane“(autorem tohoto sloganu samotného je ovšem humoristaVáclav Mikolášek). Další bezprostřední reakcí na okupaci je píseň„Bratříčku, zavírej vrátka“, kterou složilKarel Kryla která se roku 1969 stala titulní písní jeho první sólovéLP desky.
Pro televizní hudební seriálPíseň pro Rudolfa III.nazpívalaMarta Kubišovápíseň„Modlitba pro Martu“. Tu sice skladatelJindřich Brabeca textařPetr Radarozpracovali již před invazí a původně tak neměla s okupací nic společného, ovšem v televizním studiu Petynka ji poprvé nahráli 23. 8. 1968 a téhož dne jiČeskoslovenská televizeodvysílala, načež se tato píseň stala symbolem odporu vůči okupaci.
V roce 1990 pak invazi zpracovalJan Vyčítalve své parodické písni„Tenkrát v šedesátom osmom”.
Okupaci a událostem, které jí předcházely nebo které se v jejím důsledku staly, se věnuje i řada audiovizuálních děl, z nichž mnohé použily i přímé autentické obrazové či zvukové záznamy.
Invaze a následnánormalizacetaké zapříčinily vznik fenoménu tzv.trezorových filmů, které byly buď staženy z distribuce, anebo se do kin vůbec nedostaly.Příčinou mohly být jak děj samotného filmu, tak politické zavržení některého z tvůrců (ať už herců, nebo režiséra či scenáristy). ČeskoslovenskáÚstřední půjčovna filmů, která měla monopol na poskytování filmových kopií pro kina, takové filmy musela stáhnout z distribuce (Nebeští jezdci,Všichni dobří rodáci,Šíleně smutná princeznaapod.), nebo je vůbec neměla k dispozici (např.Skřivánci na nitineboUcho).