Dějiny Dánska

Dějiny Dánskajako sjednoceného království začínají v 8. století, historické prameny popisující dánské území a jeho obyvatele, Dány, však sahají až na počátek 6. století. Mezi tyto rané dokumenty patří spisy historikůJordaneseaProkopia. Přijetí křesťanství Dány v roce 960 naznačuje existenci svrchované královské moci nad dánským územím. Od panovníků této doby, jako bylGorm StarýneboHarald Modrozub, odvozuje svůj původ i současný vládnoucí rod, což činídánskou monarchiinejstarší v Evropě.
Dánské dějiny značně ovlivnila jeho zeměpisná poloha meziSevernímaBaltským mořem, strategicky a hospodářsky významné umístění mezi Švédskem a Německem, uprostřed jejich vzájemných bojů o kontrolu Baltského moře (dominium maris baltici). Dánsko dlouhodobě soupeřilo se Švédskem o nadvládu nad jihošvédskou oblastíSkånelandenea s Německem o ovládnutíŠlesvicka(dánské léno) aHolštýnska(německé léno).
Dánsko nakonec v těchto soubojích prohrálo a bylo nuceno nejdříve odstoupit Skåneland Švédsku a pozdějiŠlesvicko-HolštýnskoNěmeckému císařství. Po osamostatnění Norska roku 1814 si Dánsko udrželo staré norské kolonie –Faerské ostrovy,GrónskoaIsland. Během 20. století získal Island nezávislost, zatímco Grónsko a Faerské ostrovy se staly integrální součástí Dánského království. Roku 1920 se poplebiscituk Dánsku znovu připojilo Severní Šlesvicko. Za druhé světové války bylo Dánsko okupováno nacistickým Německem a v roce 1945 osvobozeno britskou armádou. Po válce Dánsko vstoupilo doOSNa roku 1949 se stalo jedním ze zakládajících členůNATO.
Lidé žili na území dnešního Dánska už před více než 100 000 lety, ale byli pravděpodobně nuceni na čas opustit toto území kvůli ledovci, který pokryl krajinu běhemdoby ledové. Předpokládá se, že lidé zde trvale žijí až od období kolem roku 12 000 př. n. l. Zemědělství se zde pak začalo praktikovat okolo roku3000 př. n. l.
Severskádoba bronzováse v Dánsku značí pohřbíváním mrtvých společně s jejich majetkem domohyla také z tohoto období pochází mnohodolmenůa kamenných hrobek objevených na dánském území. Mezi mnoha dalšími nálezy z této doby najdeme i krásné bronzové náboženské artefakty, hudební nástroje a také důkazy raného rozvrstvení společnosti do tříd.
Běhempředrománské doby železné(4.–1. století př. n. l.) se klima v Dánsku a jižníSkandináviizačíná ochlazovat a zvlhčovat, což značně ovlivňuje zemědělství a nutí místní obyvatelek k odchodu do jižněji položených míst na území dnešníhoNěmecka. V této době také lidé začali těžit železo a dále ho zpracovávat. Známky silného vlivu kmenůKeltůna původní obyvatele Dánska a obyvatele dalších území veSkandináviise odráží v některých starších územních názvech.
Římské provincie ovlivňují život a hlavně obchod v Dánsku, přestože se jejich hranice zastavily před jeho územím. Toto je dokázáno několika nálezy římských mincí na území Dánska. První známérunové nápisyse datují do období okolo roku200 př. n. l.. Vyčerpání zemědělské půdy v jižnějších částechEvropyv1. století př. n. l.vede ke zvýšení populace v oblastiSkandináviea k zvyšování počtu konfliktů mezigermánskými kmenya římskými osídlenci v oblastiGalie. V nálezech na území Dánska jsou běžné hlavně římské artefakty z období1. století, což zřejmě značí, že část dánské vojenské šlechty slouží v římské armádě. Jedněmi z nejcennějších nálezů z tohoto období jsou nálezy velice dobřezachovaných těl, která se uchovala díky utopení dané osoby v bažině. Díky těmto nálezům se dozvídáme velice cenné informace o životě v té době v Dánsku.
Materiální kultura severníEvropyběhem tzv.stěhování národův5.–7. stoletíse nazýváGermánská doba železná. Mezi nejznámější pozůstatky této doby můžeme zařadit „rašelinové mrtvoly“, mezi kterýmiž jsou nejlépe zachovaná těla dvou uškrcených mužů. Dle historických předpokladů v tomto období zeŠvédskado Dánska přichází kmenDánů, jehož potomci žijí v Dánsku dodnes.
Za nejstarší dánsképísemnépamátky jsou považoványWidsithaBeowulf, dva známéhrdinské eposy, akronikářskédíloSaxo Grammatica(žijícího kolem roku1200), který například zpracoval i příběh oHamletovi.
Lidé známí jakoVikingovéobývali většinu území Dánska od8.do11. století. Měli daleko komplikovanější sociální strukturu než většina předcházejících obyvatelSkandináviea proslavili se hlavně loupežnými výpravami na lodích zvanýchdrakkary, které podnikali prakticky do celéEvropy. Během doby Vikingů se Dánsko rozléhalo naJutském poloostrově,Zélandském ostrově, jižní částí dnešníhoŠvédska(Skåneland) a na počátku11. stoletíještě králKnut Velikýna skoro 30 let připojilAnglii.
Prvním historicky doloženým panovníkem na dánském území bylGodfred, který vládl v době Karla Velikého, jenž se pokoušel proniknout na poloostrov, a byl jeho vážným protivníkem. Za prvního opravdu důležitého panovníka pak můžeme označit vikinského válečníkaHardegona, který koncem9. stoletídobylJutský poloostrov, ale i přesto existovalo na území dnešního Dánska mnoho drobných království. Prvním, kdo se snažil o jejich sjednocení, byl Hardegonův syn Gorm (později označován jakoGorm Starý) zdynastie Skioldungů, který měl sídloJellingevJutsku. Předpokládá se, že kolem roku980dokončil Gormův synHarald I. Modrozubýsjednocování dánského území. Přibližně ve stejné době pak Dánsko navštívili němečtí misionáři, kteří podle legendy prošli zkouškou ohněm, čímž přesvědčili Haralda konvertovat kekřesťanství(965). Nové náboženství, které teprve během staletí nahradilo původníseverskou mytologii, mělo mnoho výhod pro krále, například ho opravňovalo k zavrhnutí mnoho jeho odpůrců, kteří byli přívrženci původníseverské mytologie. Křesťanství také znamenalo určitou podporu odSvaté říše římské.
Po smrtiKnuta Velikéhov roce 1035 se Anglie od Dánska odtrhla a to se dostalo do krize. Po smrti Knutova synaKnuta III., který byl zabit při lidovém povstání, dokonce ovládl Dánsko na pět let (1042–1047)norský králMagnus Dobrý. Z této situace Dánsko vysvobodil až Knutův synovecSvend Estridsen, který znovu získal plnou moc nad územím Dánska. Vybudoval si také velice přátelské vztahy sbrémským arcibiskupem, který byl v té době arcibiskupem zodpovědným za celé územíSkandinávie.
Na počátku12. stoletíbylo v Dánsku zřízenoarcibiskupstvív Lundu, což zemi dávalo církevní moc nad celouSkandinávií. Nedlouho poté vznikla arcibiskupství také vNorskuiŠvédsku, což jim zajistilo církevní nezávislost na Dánsku. Ve 12. století vypukl v Dánsku krvavý boj o královský trůn - válčili mezi sebou největšífeudálové. Postupně vykrystalizovali tři kandidáti na trůn -Valdemar I.,Knut MagnussenaSven III. Grathe, všichni z roduEstridsenů. Až roku 1157 došlo k jednání vRoskilde, které mělo vést ke stabilizaci poměrů. Tato schůzka je však známa jako krvavá, protože Sven III. své soky napadl, Knut Magnussen byl zabit, ale Valdemar prchnul. Ještě v roce 1157 porazil Valdemar I. vbitvě na Grathe hedeSvena III., který v bitvě padl a Valdemar I. Veliký tak získal kontrolu nad celým královstvím, stabilizoval ho a reorganizoval jeho správu. BěhemValdemarovyvlády byl postaven hrad ve vesničce Havn, což nakonec vedlo k vybudování Københavnu (českyKodaně), dnešního hlavního města. Společně sbiskupem Absalonempak Valdemar vybudoval z Dánska největší velmoc v oblastiBaltského moře, která mohla soupeřit s německouHanzou, vévody zHolštýnskaaŘádem německých rytířův obchodě, území i nadvládě nadBaltským mořem.
Po Valdemarově smrti vládli jeho synovéKnut VI.aValdemar II. Vítězný.
Valdemar II. byl jedním z nejvýznamnějších dánských králů - během jeho vlády dosáhla dánská expanze svého vrcholu a Dánsko mělo vliv na celou oblastBaltu, hlavněEstonska. Na podporu této expanze došlo k přesunu moci zJutskanaSjalland. Valdemar II. ovládlHolštýnsko, potvrdil vládu nadŠlesvikema 15. června 1219 dobyl Estonsko vbitvě u Lindanise(dnešníTallinn). Během této bitvy podle pověsti spadla z nebedánská vlajka. V roce 1225 pak byl Valdemar II. se synem zajatJindřichem Zvěřínským, původcem tohoto zajetí byl však císař. Na podporu propuštění Valdemara vystupoval i papežHonorius III.a tak ho císař pod podmínkou vzdání seHolštýnskapropustil. Ovšem už v prosinci 1225 byla smlouva Valdemarem prohlášena za neplatnou a Dánové začali sbírat vojsko. Jejich spojencem se stalrod Welfůa v roce 1227 došlo mezi oběma stranami kbitvě u Bornhövedu, v níž byl Valdemar kvůli zradě sedláků poražen a také přišel o oko. Tato bitva znamenala konec jeho snah o rozšíření území.
Kčeským dějinámmá Valdemar II. vztah prostřednictvím své ženy Markéty (při svatbě přijala jménoDagmar Dánská), dceryPřemysla Otakara I.
Král měl problémy udržet moc nad královstvím hlavně kvůli sílící moci šlechty a církve. Dlouhý čas byly vztahy krále a římského papeže velice vlažné. Na konci13. stoletíbyla královská moc stále na ústupu a tak se šlechtě podařilo donutit krále k podepsání prvnídánské ústavy. Ze slabosti dánského krále měli užitek i německáHanzaa vévodové zHolštýnska- poslední jmenovaní získali kontrolu nad velkým územím Dánska, protože král jim musel ručit svým lénem při výměně peněz k jejich finančním operacím. Následkem toho byl král ve 20. letech14. stoletíprakticky bez území, protože byl vázán mnoha sliby těmto hrabatům.
Dánské království stále upadalo a tak přešlo územíSkånena čas pod správušvédského krále. V roce1340pak trůn připadnulValdemaru Atterdagovi(přízvisko můžeme přeložit jako „nový den“), vládnoucímu jako Valdemar IV. Dánský, který byl velice schopným politikem a podařilo se mu znovu sjednotit Dánské království, když postavil vévody proti sobě navzájem.Černá smrtobjevivší se v Dánska během Valdemarovy vlády, také podpořila jeho snažení. Dále pak Valdemar IV. usiloval o další rozšíření dánského území, což se mu dařilo až do roku1360, kdy se dostal do otevřeného konfliktu s Hanzou. K její nelibosti totiž obsadilGotlands městemVisby, jež bylo důležitým obchodním centrem. Spojenectví Hanzy aŠvédského královstvíuzavřené kvůli napadení Dánska, zažilo ostudnou porážku, když dánské vojsko ukořistilo velké území pod držením Hanzy, které jí bylo vráceno až po zaplacení značné sumy peněz. Naštěstí pro Hanzu seJutskášlechta vzbouřila proti vysokým daním vybíraným kvůli expanzivním válkám v oblastiBaltského mořea donutila v roce1370krále k odchodu do exilu. Poté po léta Hanza kontrolovala většinu pevností meziSjællandemaSkåne.
Markéta I.byla dcerou Valdemara IV., provdanou zaHaakona VI.,krále Norska, díky čemuž byla spojena obě království a byla tu i možnost k připojeníŠvédského království, protože Haakon byl příbuzensky spřízněn se švédskou královskou rodinou. Původně měl nad všemi třemi královstvími vládnout Markétin synOlaf III., ale kvůli jeho brzké smrti se vlády ujala ona. Během jejího života byla všechna tři království sjednocena pod názvemKalmarská unie, oficiálně založené v roce1397. Tato unie obsahovala mimo územíNorska,Švédskaa Dánska iFaerské ostrovy,Grónsko,Islanda většinu území dnešníhoFinska.
Následník Markéty,Erik VII. Pomořanský, nebyl tak schopným politikem jako ona a tak jeho vláda vedla k formálnímu rozpadu Kalmarské unie. Nicméně stále tu existovalo nadšení pro myšlenku unie a tak seKryštof Bavorský, vzdálený příbuzný Erika Pomořanského, snažil o své zvolení králem ve všech třech královstvích, aby mohl znovu sjednotit Skandinávii. To se mu podařilo, ale mezi švédskou šlechtou začala stále více růst nelibost k nadvládě Dánska a tak se unie znovu brzy stala jen formální unií bez praktického významu. Na počátku16. stoletíse k moci dostalKristián II., autor citátu „Pokud klobouk na mé hlavě ví, co si myslím, sundám ho a odhodím.“. Jak je z citátu patrné i on byl zastáncem šířenímachiavelistické politiky. Kristián II. obsadil Švédsko a pokusil se znovu vybudovat unii, k čemuž mu měla pomoci i poprava 100 vůdců švédských odpůrců unie, jež je dnes známa jakoStockholmská krvavá lázeň. Tento čin zlikvidoval jakékoli další naděje na sjednocení Skandinávie.
Následkem úplného odtržení Švédska z Kalmarské unie v roce 1521 se v Dánsku a Norsku rozhořela občanská válka a dochází zde k náboženskéreformaci. Když se věci uklidnily byla Rada Dánska (Rigsrådet) oslabena a Rada Norska byla zcela zrušena a tak byla obě království spojena v personální unii známé jakoDánsko-Norsko. Norsko si ponechalo právo rozhodovat o některých složkách vlády jako suverénní stát takže mělo vlastní měnu, armádu i předsedu nejvyššího soudu. Jako dědičné království byl status Norska odlišný od dánského, což bylo výhodné pro norskou královskou rodinu v boji o dánský trůn. Obě království zůstala spojena až do roku 1814.
Reformace, která se zrodila v Čechách a v myšlenkách Jana Husa pokračoval o sto let později v NěmeckuMartin Luther, měla velký vliv na obyvatele Dánska. I dnes jeDánská národní církevodnoží protestantskéholuteránského náboženství. Reformace byla v Dánsku zavedena v roce1536a jako jinde v Evropě bylo rozšíření protestantismu možné hlavně silnou kombinací lidového nadšení pro reformaci církve a nadšení vlády pro možnost nezávislosti na Římu. Velkou výhodou nezávislosti na Římu bylo totiž převedení veškerých církevních pozemků do majetku krále, čímž se rozloha královských držav zvětšila více než třikrát.
Stejně jako jinde v Evropě v Dánsku rostla nespokojenost s pravidlyřímské církvea na počátku 30. let 16. století byli lidé podněcováni k napadání klášterů a kostelů. Když v roce 1533 zemřelFrederik I., dostala zemi do správy biskupská rada a ta odmítla přijmout zvolení jeho synaKristiánaza krále, jelikož se obávala, že přijme luteránské náboženství. Ozbrojená opozice složená ze šlechty a starostyLübeckuje však donutila Kristiána přijmout. Brzy po jeho zvolení jako Kristiána III. pak byla většina církevních majetků zkonfiskována, aby mohlo být zaplaceno armádám, které Kristiánovi pomohly v jeho boji s biskupskou radou, a kněží byli donucení konvertovat kluteránství. Dánsko se brzy stalo jednou z hlavních opor luteránského náboženství a17. stoletíse stalo časem ortodoxního prosazování luteránství, jakékoliv náznaky prosazování dalšíchprotestantských náboženstvíjako jekalvinismusči učeníUlricha Zwinglihobyly tvrdě trestány.
Dánsko během16. stoletíbohatě vzkvétalo hlavně díky zvyšující se dopravě přes úžinuSund, na které bylo zavedeno mýtné, protože Dánsko kontrolovalo obě její strany. Také obchod s obilím zPolskadoNizozemskaa zbytek Evropy výrazně stoupal a tak dánští králové rozhodně neváhali zpoplatnit ho.Dánská ekonomikataké profitovala zOsmdesátileté válkyvNizozemí, protože velký počet kvalifikovaných odborníků z této oblasti se rozhodl utéct právě do Dánska. To pomohlo k modernizaci mnoha aspektů dánské společnosti a k utvoření mnoha důležitých obchodních cest mezi Nizozemskem a Dánskem.
V té době bylo Dánsko relativně silným královstvím. Evropská politika16. stoletíse většinou točila okolo rozporů mezikatolickouaprotestantskoucírkví takže bylo jasné, že Dánsko, silné, sjednocenéluteránskékrálovství, bude zataženo do velké náboženské války pokud přijde.Třicetiletá válkabyla nevyhnutelným následkem rozporů mezi církvemi a i Dánsko se rozhodlo bojovat zaprotestantskou církev. Bohužel proKristiána IV.se stala intervence dánské armády do Německa absolutním fiaskem a ještě k tomu se švédská intervence setkala s daleko větším úspěchem.
Kristián IV.je přesto označován za jednoho z největších dánských králů. Jeho vláda trvala velice dlouho, od roku1588až do1648, a je znám jako architekt na dánském trůně, protože za jeho vlády byla postavena většina stavebních projektů, ke kterým se zavázal. Většina z nejznámějších staveb v Dánsku byla postavena právě za jeho vlády.
Po jeho smrti Dánsko vedlo katastrofální válku seŠvédskem. Neobvykle tuhá zima, díky které zamrzly i některé z dánských úžin, dovolila švédským jednotkám překročitSundskou úžinusuchou nohou a napadnout přímoKodaň.Roskildský míruzavřený v roce1658pak donutil Dánsko postoupit Švédsku tři ze svých nejbohatších provincií,SkånesBlekinge,HallandaBohuslän.
Díky katastrofálnímu výsledku války se Švédskem byl králFrederik III.nucen přesvědčit šlechtu vzdát se některých z jejich práv, jako například osvobození z placení daní. Tímto krokem začíná obdobíabsolutismuv Dánsku.
Léta absolutismu se v Dánsku značí centralizací moci do Kodaně, reorganizací vlády hierarchickým způsobem a ustanovení krále jako hlavního tvůrce vlády. Královští úředníci ovládali vládu stejně jako nová skupina byrokratů, která děsila především tradiční šlechtu, jejíž pravomoci se zkrátily jako nikdy dříve. Také vláda a právo bylo zmodernizováno během tohoto období - v roce 1683 byla všechna venkovská práva standardizována a sjednocena vDanske lov 1683.
Další modernizace zahrnují sjednocení všech váhových i délkových měr v celém království a zmapování a registrace zemědělské půdy. Takto utvořený zemědělský registr umožnil vládě začít bezprostředně vybírat daně od vlastníků půdy a povolovat jim vystěhování mimo oblast povinnosti platit daně za půdu.
Populace Dánska během tohoto období plynule rostla z 660 000 v roce 1660 na 700 000 v roce 1720 i přes ztrátu některých oblastí ve prospěch Švédska. V roce 1807 dosáhl počet obyvatel 978 000.
Snahy o různorodost hospodářství nezahrnující zemědělství ztroskotaly. Během tohoto období existovalo jen malé množství průmyslu a pokud, tak hlavně v Kodani. V pozdním17. stoletíse toto malé množství rozvinulo a začalo zásobovat armádu. Primárním vývozním trhem byloNizozemsko. Zemská šlechta čítala okolo 2000 členů, ale vlastnila více než polovinu země v Dánsku. Vesnická správa byla především stále v rukou mnoha vlastníků půdy a několika málo právem určených úředníků. V roce 1733 bylo zavedenonevolnictví, vesničtí dělníci byli připoutáni k místu, kde se narodili. Lidé toto místo nemohli opustit bez povolení vlastníků půdy, na které žili. Teoreticky by toto mohlo vést k zavedení domobrany, ale i k zajištění levné pracovní síly pro vlastníky půdy. Nevolnictví bylo zrušeno v roce 1788 po iniciativě nové liberálnější buržoazní třídy sídlící v Kodani. Na konci18. stoletíse začaly uskutečňovat rozsáhlé zemědělské reformy. Starý systém nedělené orné půdy byl zrušen a mnoho malých farem se sloučilo do větších celků.
Celé18. stoletísi dánská ekonomika vedla velice dobře, nejvyšší růst zažila ke konci století díky rozšiřující se zemědělské produkci vzhledem k rozšiřujícím se požadavkům v Evropě. Dánské obchodní lodě také obchodovaly po celé Evropě a severnímAtlantikua pouštěly se i do cest do nových dánských kolonií vKaribiku.
Nový styl aosvícenskémyšlenky se staly oblíbenými mezi dánskou střední třídou. Výsledkem byl zvyšující se zájem o osobní svobodu. Cenzura, která se hojně uplatňovala během17.a18. století, se v posledních 15 letech 18. století výrazně uvolnila. Ve stejné době se také začaly více rozšiřovat myšlenky dánského nacionalismu, objevil se hlavně nesouhlas s Němci a Nizozemci sloužícími na královském dvoře. Hrdost na národní jazyk a kulturu se výrazně zvýšila a byl přijat zákon, který cizincům zakazoval zastávat vládní posty. Nepřátelství mezi Němci a Dány od poloviny 18. století stále stoupalo.
Dánsko si uchovávalo několik kolonií mimoSkandináviiod17. stoletíaž do20. století. Kolonie mělo Dánsko společně sNorskemv severnímAtlantiku– vGrónskua naIslandu.Kristián IV.jako první vedl politiku expanzivního dánského zahraničního obchodu jako součástmerkantilistickévlny, která zaplavilaEvropu. První dánská kolonie byla založena v roce1620vTrankebaruna jižním pobřeží Indie a tato kolonie zůstala v držení Dánska více než 200 let. Vkaribské oblastipak Dánsko založilo kolonie v roce1671naostrově sv. Tomáše, v roce1718naostrově sv. Janaa od Francie v roce1733odkoupilo kolonii na ostrověSaint Croix.Dánská Východoindická společnostsídlící v Trankebaru během svého největšího rozkvětu vyvážela společně sešvédskou Východoindickou společnostívíce čaje nežbritská Východoindická společnost. Více než 90 % takto dovezeného čaje bylo poté pašováno do Británie a z jeho prodeje měli Dánové obrovské zisky. Všechny východoindické společnosti postupně zanikly po začátku napoleonských válek. Další kolonie, pevnosti a základny Dánsko vlastnilo v západní Africe, které ale používalo hlavně při obchodu s otroky.
Silnou dánskou ekonomikou otřásly náklady na armádu a ztráty způsobenénapoleonskými válkami. Britská flotila napadlaKodaňv roce1801(1. bitva o Kodaň) a to vedlo Dánsko ke spojení se s napoleonskou Francií. V roce1807byla Kodaň znovu napadena Brity (2. bitva o Kodaň), což vedlo až k tzv.válce dělových člunů.
Mírovou smlouvou z Kielu, podepsanou v roce 1814 bylo Norsko odňato Dánsku a připojeno ke Švédsku, které patřilo ke straně vítězů. Norové se ale vzbouřili, vyhlásili nezávislost a za krále si zvolili Kristiána Frederika (budoucíhoKristiána VII.). S touto revolucí se ale Švédsko nesmířilo a vyhlásilo Norům válku. Kristián Frederik chtěl situaci vyřešit smírem, a tak navrhl, že se vzdá nároku na trůn, pokud bude Norsko akceptováno jako demokratický stát. To se stalo a Norsko se dostalo do personální unie se Švédskem.
Během tohoto období bylo Dánsko doslova zruinováno. Obchodníci během války prchli a většina obyvatelstva byla sužována nedostatkem jídla a peněz. Paradoxně je ale toto období označováno za zlatý věk dánské kultury –literatura,malířstvíafilozofiezažily velice plodné období. Nejvýznačnější dánští umělci jako jsouHans Christian Andersen,Søren Kierkegaard,Bertel ThorvaldsenčiNikolaj Frederik Severin Grundtvigtvořili právě v tomto období.
Dánské liberální a nacionalistické hnutí se začalo nejvíce rozvíjet ve 30. letech 19. století a poevropské vlně revolucí v roce 1848se Dánsko po přijetí tzv.červnové ústavy(junigrundloven) 5. června 1849 stalokonstituční monarchií. Po vzrůstajících požadavcích buržoazie podílející se na vládě se králFrederik VII.rozhodl předejít vypuknutí krvavé revoluce, které se rozhořely jinde v Evropě, a přijal požadavky občanů. Nová ústava obsahovala rozdělení moci na tři složky a zajištění volebního práva všem mužům nad 25 let bez kriminální minulosti. Král byl ustanoven hlavoumoci výkonné,moc zákonodárnáse skládala z dvoukomorovéhoparlamentu, v němž první komorou bylFolketingskládající se z členů volených z obyvatelstva a druhou bylLandsting, jehož členové byli voleni z vlastníků půdy. Dále byla samozřejmě vytvořena nezávislásoudní moc. V roce1845byla dánská kolonie v Indii,Trankebar, prodána Britům.
Dánské království se po dlouhou dobu skládalo ze čtyř částí:Jutský poloostrova k němu náležící ostrovy, které tvořily království a dále vévodstvíŠlesvickoaHolštýnsko, které byly v personální unii s Dánskem. Od začátku 18. století a stále více na začátku19. stoletíby Dánové rádi viděli vévodství jako plnou součást království. Tento pohled však nebyl sdílen s německou většinou žijící ve vévodstvích, která se nadšeně přidávala k liberálnímu a nacionalistickému hnutí známému jakošlesvicko-holštýnismus. Toto hnutí usilovalo o nezávislost na Dánsku.První válka o Šlesvicko-Holštýnskobyla podnícena konstitučními změnami v roce1849a díky intervenciBritániea dalších velmocí skončilastatusem quo. V Dánsku se vedlo mnoho debat nad dalším postupem v otázceŠlesvickaaHolštýnska- nacionální liberalisté požadovali plné svázání Šlesvicka s Dánskem, Holštýnsku ponechali volbu zda se chtějí či nechtějí připojit. Nicméně mezinárodní události předběhly dánskou domácí politiku a Dánsko muselo v roce1864čelit válce sPruskemaRakouskem, která je známa jakodruhá válka o Šlesvicko-Holštýnsko. Tyto oblasti se staly obětí velkých politických ambicíOtty von Bismarcka. Dánsko bylo nuceno postoupit celéŠlesvicko-HolštýnskoPrusku a přijalo politiku neutrality.
Válka byla silně traumatizující pro Dánsko jako národ, protože Dánové byli donuceni přehodnotit své místo ve světě. Ztráta Šlesvicka-Holštýnska byla poslední ze série územních ztrát pro dříve rozlehlé Dánské království. Četná bohatá území království byla ztracena ve prospěch Švédska a Německa, takže se národ musel zaměřit na rozvoj chudších částí země. V Jutsku se přešlo ke zdokonalení extenzivního zemědělství a objevila se nová forma nacionalismu, která vyzdvihovala „malý“ národ, tradici vesnického Dánska a snažila se vyhýbat touhám po zvětšování dánského území.
Dvě koncepceinternacionalismuanacionalismutaké byly důležitou součástí historie dánského dělnického hnutí, které nabralo sílu, když se sociální otázka začala spojovat s internacionalismem. Socialistická teorie a styk s organizacíprvní internacionály, která sdružovala dělnická hnutí v mnoha zemích, připravila cestu pro dělnické hnutí i v Dánsku. Hlavní hybnou silou zde bylLouis Pio. V roce1871dělnické hnutí začalo vydávat Socialistické noviny následkem krvavé prohrypařížské komuny. V nich se vedla silná kampaň za nezávislé organizace pracovníků, které by existovali přímo pod vedením podniků, a za vznik samostatné dánské odnože internacionály. Tuto kampaň můžeme označit za základní stavební kámen vznikudánské sociálně demokratické stranypod názvemDen Internationale Arbejderforening for Danmark(Mezinárodní dělnická asociace Dánska). Byla to kombinace odborové organizace a politické strany a obratně spojovala nacionalistické a internacionalistické prvky.
Louis Pio začal dělnický boj za mezinárodnost, protože podle jeho názoru i kdyby byli úspěšní ve všem – bez mezinárodnosti není žádný pokrok. Pokračoval v poukazování na spolupráci střední třídy přes hranice a jejich používání nacionalistické rétoriky jako zbraně proti dělníkům a jejich osvobozování.
Dánská sekce internacionály počala organizovat stávky a demonstrace za vyšší platy a sociální reformy – umírněné požadavky, ale dostatečně provokující zaměstnavatele a síly zákona a pořádku. Věci dostály vrcholu přibitvě o Falleden5. května1872, při níž byli zatčeni a obžalováni tři hlavní vůdci (Louis Pio,Poul GeleffaHarald Brix) za vlastizradu.
Tito tři poté opustili Dánsko a odešli do Spojených států, kde vytvořili krátce fungující socialistickou kolonii blízko městečkaHaysvKansasu, která však nebyla úspěšná, byla vytvořena v roce1877a ve stejném roce se i rozpadla. Kolonii obývalo celkem osmnáct lidí, ženatí i svobodní. Majetek byl po rozpadu prodán a výdělek se rozdělil mezi kolonisty – každý dostal okolo 30dolarů.
Nově vzniklá politická situace v Dánsku, založená hlavně na nové ústavě, byla nebezpečná především pro již existující elitu, a to hlavně kvůli snaze rolnictva vládnout. Prostí muži s nízkým vzděláním nahrazovali profesory a profesionály na důležitých postech. Rolnictvo společně s liberálními i radikálními obyvateli měst získalo většinu křesel veFolketingua dokonce se pomocí ústavních změn snažilo ovládnout iLandsting. Levicová stranaVenstreměla být požádána o sestavení vlády, ale král, stále hlava moci výkonné, odmítl. Poté následovala ústavní krize, která skončila až v roce1901představením parlamentní vlády. Bylo rozhodnuto, že žádná vláda nebude usilovat o prosazování zákonů, s kterými nesouhlasí většina parlamentu.
Skandinávská měnová uniebyla utvořena Švédskem a Dánskem 5. května 1873 navázáním měny obou zemí na stejnou hmotnost zlata. Norsko, které bylo v personální unii se Švédskem, vstoupilo do unie o dva roky později a i jeho měna se svázala s měnou Dánska a Švédska. Měnová unie byla jednou z mála zřejmých výsledků skandinavistického politického hnutí 19. století.
Unie zajišťovala pevné výměnné kurzy a stabilitu měny, ale členské země formálně pokračovaly ve vydávání své vlastní měny.
Vypuknutíprvní světové válkyvedlo k rozpadu měnové unie – Švédsko 2. srpna 1914 opustilozlatý standarda bez stabilního směnného kurzu volný oběh peněz skončil.
V prvních desetiletích20. stoletíspolu vládly nová radikální strana a stará stranaVenstre. Během jejich vlády bylo umožněno volit i ženám (1915, tzv. 1. revize ústavy), jedny z posledních dánských kolonií (ostrovy sv. Jana, sv. Tomáše a Saint Croix) byly prodánySpojeným státůma Dánsko zavedlo důležité sociální, dělnické a tržní reformy.
Dánsko zůstalo neutrální během1. světové války, přesto tento konflikt zemi ovlivnil. Značně se rozšířilo šmelinářství, jelikož byl obchod narušen válkou a po ní následující finanční nestabilitou v Evropě. Porážka Německa aVersailleská smlouvadala mandát kšlesvickému plebiscitu, v kterém bylo rozhodnuto o připojení severní částiŠlesvickak Dánsku. Král a část opozice vyčítal ministerskému předsedoviKarlu Teodorovi Zahlemu, že nevytěžil z porážky Německa ještě další území pro Dánsko, například ta, která Dánsko ztratilo vedruhé válce o Šlesvicko-Holštýnsko. Král věřil v podporu lidu k jeho výhradám k ministerskému předsedovi a zavrhl Zahleho vládu, což vedlo až k tzv.Velikonoční kriziv roce1920. Jejím výsledkem byl králův slib, že již nebude přímo zasahovat do politiky a tento slib byl králem od té doby dodržován i přesto, že omezení jeho pravomocí nebylo zakotveno v ústavě.
Ve volbách v roce1924získala nejvíce hlasů sociálně-demokratická strana pod vedením charismatickéhoThorvalda Stauningaa u vlády se tato strana udržela až do roku2001.Thorvald Stauningspolupracoval s některými buržoazními stranami, čímž si jeho strana ještě více upevnila své hlavní slovo na politickém poli. Zprostředkoval také důležité jednání ve 30. letech, které vedlo ke koncihospodářské krizev Dánsku a také položilo základy sociálního státu.
Navzdory své deklarované nezávislosti na začátku2. světové válkya uzavření dohody o neútočení snacistickým Německembylo Dánsko 9. dubna 1940 napadenoWehrmachtem(operace Weserübung) a bylo okupováno až do 5. května 1945. Okupace Dánska byla ze začátku unikátní ve své mírnosti (přestože poněmecké invazi do Sovětského svazubyla zakázánakomunistická strana). Nová koaliční vláda se pokoušela ochránit obyvatele přednacistickýmizákony kompromisními řešeními.Folketingubylo stále povoleno zasedat, policie byla stále pod dánskou kontrolou a nacističtí činitelé byli na jeden krok vzdálení od obyvatelstva. Nicméně nacistické Německo začalo požadovat ukončení tolerance k dánské vládě a tak musela v roce1943rezignovat a Němci získali plnou kontrolu nad Dánskem. Po tomto kroku začalo proti okupačním silám vzrůstat silné hnutí odporu. Ke konci války bylo pro nacistické Německo stále těžší mít Dánsko pod kontrolou, ale země byla plně osvobozena až příchodem spojeneckých jednotek dorazivších na konci války.
Pozoruhodný byl také přesun většiny dánskýchžidůdo Švédska v roce 1943, když nacistické jednotky hrozily jejich deportací dokoncentračních táborů.
Rok1953vedl v Dánsku k dalším politickým změnám – k tzv. 2. revizi ústavy, kdy byl zrušenLandsting, zrovnoprávněnoGrónskoaFaerské ostrovya bylo povoleno nástupnictví na trůn v ženské linii.
Po válce s uvědoměním si nové hrozby ze stranySSSRa s poučením Dánska z událostí2. světové války, dánská vláda upustila od neutrální politiky. Dánsko se stalo zakládajícím členemOrganizace spojených národůa jedním z prvních členů Severoatlantické aliance (NATO), přestože se původně chtělo pokusit o vytvoření aliance jen s Norskem a Švédskem.Severská radabyla vytvořena až později ke koordinaci severské politiky. V roce1973pak Dánové v referendu odsouhlasili vstup země doEvropského hospodářského společenství, předchůdce dnešníEvropské unie,Maastrichtskou dohoduale podepsali až v roce1993, když jim byla zaručena výjimka týkající se společné obrany a měnových opatření. V roce2000byla parlamentem schválena společná evropská měna –Euro– aby byla hned následně odmítnuta v referendu.
V60.a70. letechdošlo v Dánsku k tzv. vzpouře proti autoritám – vše začali studenti vysokých škol, kteří začali tykat svým profesorům, protože to považovali za jeden krok k zrovnoprávnění studentů a profesorů. Od té doby vykání z běžné řeči v Dánsku prakticky vymizelo. Dále studenti požadovali podíl na spolurozhodování na univerzitách, což vedlo až k zrušení profesorského absolutismu a studenti mohli zasednout do univerzitních rad. Tato studentská revoluce vedla i k zpřístupnění univerzit chudším studentům a k založení tzv. univerzitních center vRoskilde(1972) a vÅlborgu(1974).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of Denmarkna anglické Wikipedii.