Vlk obecný

Vlk obecný(Canis lupus) je velkápsovitášelma. Postupnádomestikacetohoto druhu vedla k vydělení poddruhuCanis lupus familiaris–psa domácího. Původně byl vlk rozšířen po celé severní polokouli, nyní je jeho výskyt omezen – jeho počty radikálně poklesly a na mnoha místech byl vyhuben. Přesto je podle seznamuIUCNveden jakomálo dotčený. VČeskubyl ve 20. století téměř vyhuben, nicméně ve druhém desetiletí 21. století začaly jeho stavy narůstat.
Vlci dosahují hmotnosti 16 až 80 kg. Žijí ve smečkách tvořených obvykle vedoucím rodičovským (alfa) párem a několika jejich potomky. Živí se různorodou kořistí od hmyzu až pobizonyapižmoně; nejběžnější potravou bývají středně velcíkopytníci. Pro lov velkýchbýložravcůjsouklíčovým druhemtemperátní zóny.Jejich nepřáteli jsou kromě člověka takétygřiamedvědi.
Vlci mají prominentní postavení v lidskémytologiiakultuře, existuje o nich množstvípohádek, knih, filmů aság. Lidé vlky od dávných dob zabíjeli, neboť je považovali za škůdce a báli se jich.
Vlci jsou v ČR zařazeni mezi přísně chráněné druhy, jsou uvedeni v příloze II.Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES).Dne 3. prosince 2024 stálý výbor Bernské úmluvy hlasoval pro návrh EU na úpravu statusu ochrany vlka z „přísně chráněného“ na „chráněný“. Změna vstoupí v platnost dne 7. března 2025.
Vlk šedý se objevuje v období staršíhopleistocénu, asi před 810 000 let (nejstarší fosilie, které mohou této psovité šelmě patřit, jsou pak staré dokonce asi 1,5 milionu let).V roce2020byla objevena zatím nejlépe dochovaná „mumie“ štěněte vlka obecného, zachovaná po dobu 57 000 let vsibiřskémpermafrostu.
Vlk obecný je největší psovitá šelma.Samice bývají menší než samci, velikost vlka záleží také na poddruhu. Vlci v zásadě splňujíBergmannovo pravidločili vlci žijící na severu jsou obecně větší než poddruhy z jižní částiareálu.
Vlk se na první pohled podobáněmeckému ovčáckému psu, liší se však od něj v několika drobnostech. Má širší a zašpičatělejší hlavu, šikměji postavené oči a kratší, výrazně trojúhelníkovité uši.
Vlci mají 42 zubů,zubní vzorecje I 3/3, C 1/1, P 4/4, M 2/3. Vlčí špičák může být dlouhý až 5,6 cm; silnétrhákya mohutné žvýkací svaly umožňují vlkovi chytit a zabít kořist.
Vlk obecný dokáže ve stisku vyvinout sílu na špičák v průměru 740N(74 kg/cm²) a na trhácích 1200–1400 N (120–140 kg/cm²), tzv. trhákový komplex. Pro srovnání pitbulové nebo vlčáci kolem 1300 N (130 kg/cm²). Rekordmany jsou mezi psy mastifové s průměrnými 1700 N (170 kg/cm²).
Vlčísrstse skládá ze dvou vrstev: vrchní vrstva je tvořena hustými chlupy, které odpuzují vlhkost, podsada je měkká a slouží jakotepelná izolace. Izolační schopnost vlčí srsti je tak dobrá, že na vlkovi netaje sníh. Vlci mají huňatý ocas, který v zimě používají jako přikrývku. Severní poddruhy mají srst také podstatně delší a hustší než jižní.
Vlci jsou po lidech nejrozmanitějším druhem na světě – jejich srst může být čistě bílá, úplně černá, vybarvená ve všech odstínech šedé, skořicová, krémová, hnědá, stříbrná i zlatá. Možné jsou samozřejmě všechny přechody.
Zbarvení také závisí na sezóně. Zimní srst bývá světlejší a hustší.
Většina vlků má tmavší hřbet a světlejší břicho, často mívají tmavší masku okolo očí.
Uvlka eurasijského, poddruhu vlka obecného, převládá podle sezóny rezavohnědý až šedočerný odstín, pouze spodní část těla a vnitřní strany končetin jsou nažloutlé až bělavé a vnější okraje ušních boltců černé. Pruh tmavší srsti se někdy táhne i středem hřbetu.
Vlci obývajícítundrua polární oblasti bývají i celoročně úplně bílí.
Byly popsány případy, kdy vlk během několika let úplně změnil barvu. Štěňata polárních vlků mají krémovou barvu, až postupem času vyblednou. I úplně černí vlci mohou postupem let získávat stále světlejší barvu, někdy se z černého vlka stane i bílý vlk.
Vlk má spíše průměrnýzrak, ale výbornýsluchačich. Vlci zřejmě rozeznávají barvy, ale v podstatně menší míře než lidé. Jejich zrak je koncentrován na siluetu a pohyb objektu, barva není příliš důležitá. Vlci rozeznávají zvuky do frekvence 26 kHz. Umějí lokalizovat pohyb pod sněhovou pokrývkou či zvuky v lese na velkou vzdálenost. Čich vlků je velmi citlivý. Pomocí něj dokáží rozlišit mnoho informací – o potenciální kořisti, nebezpečí nebo "jen" o událostech, které se v místě staly.
Vlci jsou velmi přizpůsobivým živočišným druhem, dokážou žít vpouštích, suchýchstepích, vlesích, bažinách i vtundře.
V mnoha poddruzích obývali celou severní polokouli. Rozšíření vlka zahrnovalo celou Evropu a většinu Asie kromě tropického jihovýchodu. VSeverní Americebyl rozšířen také po celém území odAljaškyaž poMexiko. Původně obýval i mnohé ostrovy, např.Velkou BritániineboJaponsko, tam však byl většinou již vyhuben. Také na mnoha dalších místech byl vlk člověkem vyhuben.
Vlivem pronásledování a lovu, které trvaly až do nedávných let, vlk zmizel z velké části svého původníhoareálu, a bylo nenávratně ztraceno i mnoho poddruhů vlka.
Poddruhy vlka lze rozdělit na eurasijské, americké,psya dingy (kteří jsou někdy považováni za samostatný druh). Poddruhy označené † jsou považovány za vyhubené.
V současné době žije na světě přibližně 200 000 vlků, přičemž v minulostibyla populace minimálně desetkrát větší.
Vlčí populace naBlízkém východěa vAsiinejsou chráněné místními právními předpisy a na většině míst jich ubývá. Křížení se zdivočelými psy snižuje genetickou kvalitu populace. VRuskuvlci nejsou chráněni, ale jejich stavy se podle odhadů nezmenšují a žije zde v současnosti okolo 30 000 vlků. VKazachstánuje jich přibližně stejně, vMongolskumezi 10 000 a 20 000. Středoasijské republikyKyrgyzstán,Tádžikistán,TurkmenistánaUzbekistánposkytují životní prostor pro asi 10 000 vlků.Čínamá populaci více než 12 000 jedinců. V Indii jsou chráněni, ale v současnosti zde žije jen asi 1000 kusů.
VSeverní Americežije stabilní populace vKanadě, naAljašcea v severníchamerickýchstátech (Yellowstonský národní park). Odhaduje se, že jde nejméně o 60 000 jedinců (minimálně 52 000 v Kanadě okolo 9 000 v USA).
Velmi malá populace vlků (řádově několik set jedinců) žije vEtiopii,EgyptěaLibyi.
V západní Evropě vlk prakticky nežije. VAngliivyhynul v roce1486, veSkotskuv roce1743a vIrskuv roce1770. Ve Skotsku a veFranciiběží programy na jejich reintrodukci.
Většípopulacepřežívají veSkandinávii(veŠvédskužije asi 270 kusů, jsou i vNorskuaFinsku),jižní Evropě(Španělsku,Itálii,Řecku),Polsku,Slovensku.
V Německu byl poslední vlk zastřelen v roce 1904, od konce20. stoletíse tam však znovu objevují vlci z Polska – usadili se vsaskéHorní Lužicia začali se rozmnožovat.V roce 2012 žilo v částečně nevyužívaném vojenském prostoru uRietschenuv devíti nebo deseti smečkách kolem 80 jedinců.
Vevýchodní Evropěa naBalkáněnejsou chráněni a jejich stavy se snižují. Na mnoha dalších místech sice chráněni jsou, ale vlivempytláctvía ztráty přirozeného prostředí jich také ubývá. Poměrně velkou populaci máUkrajinaaBělorusko– dohromady asi 4000 kusů – a to i přesto, že se v Bělorusku za mrtvého vlka platí poměrně vysoká částka. Vlkům se zde obzvláště daří v neosídlené zamořené zóně v okolíČernobylu. VRumunskužije asi 2 500 jedinců a jsou zde chráněni.
Vlci se naSlovenskuvyskytovali zejména v jeho východní a střední části v lesnatých a hornatých oblastech, zejména okolo pramenů řekOndava,Hron,Laboreca vNízkýchaVysokých Tatrách.
Jejich počet se v roce1960pohyboval okolo 174 jedinců stálých a cca 100 jedinců přebíhavých zPolskaaSSSRAž do roku1975, kdy se jeho stavy snížily až na 40 kusů, byl vlk považován za škodnou a za jeho ulovení byly dokonce vypláceny státní odměny.Od roku1975byl vlk hájen vždy půl roku, od roku1994do roku2006, byl hájen celoročně. Od roku 2006 je chráněn celoročně s výjimkou zimy, kdy je ovšem, každoročně, značná část populace ulovena.Počet vlků naSlovenskuse v současnosti odhaduje na 130–410 kusů. Velký rozptyl čísla je z toho důvodu, že na Slovensku neexistuje kvalitní monitoring výskytu této šelmy.Myslivecká lobby udává podstatně více – až 2065.
Vlk obecný je vČeskuchráněným druhem. Vlci žili na území Česka v hojném počtu do konce17. století, poté jejich stav klesal kvůli lovu, až byli na přelomu 19. a 20. století zcela vyhubeni.Poslední vlk na Šumavěbyl zastřelen2. prosince1874. Posledního vlka v Beskydech zastřelil5. března1914František Jež (na místě se nachází pamětní kámen – N49°31'36.46" E18°49'06.18").
První potvrzené údaje o návratu vlků na území Česka pocházejí z roku1994. Několik jedinců obýváBeskydy, kam přišli zeSlovenska. Jsou velmi ohroženi nelegálním odstřelem. Na stav vlků v ČR má také zásadní vliv odstřel vlka na Slovensku, který je v období od 1. listopadu do 15. ledna legální. Odhaduje se že k roku2000bylo v Beskydech a okolí 15–18 jedinců, do roku2010se však počet snížil na 10 jedinců. K roku 2013 byla odhadnuta přítomnost pouze tří vlků.Ojediněle se vlci vyskytují také vRychlebských horách,Jeseníkách,Krkonošícha naŠluknovsku, pozorování osamělých jedinců bylo hlášeno i naŠumavě.
V dubnu 2014 byla zveřejněna zpráva, že na území národní přírodní rezervaceBřehyně – Pecopalabyl fotopastí zachycen jedinec vlka obecného pravděpodobně pocházející z německo-polské populace.V září téhož roku vydala AOPK ČR sérii fotografií mláděte vlka pořízenou na územíCHKO Kokořínsko – Máchův kraj, což dokládá opětovné rozmnožování vlka obecného na území Česka. V roce 2014 se smečka rozrostla o tři mláďata (dohromady pět vlků ve smečce). Koncem dalšího roku se pak stav populace vlků u Máchova jezera dle ochránců zvýšil o další dvě mláďata (dohromady sedm vlků ve smečce).Zgenetickéhovýzkumu stop vlků se zjistilo, že tato populace vlka přišla z východoněmecko-polské populace.
Na podzim2015byl s největší pravděpodobností nalezen trus a stopy vlka obecného také naBroumovsku.Fotopastiumístěné v této části republiky však žádné zřetelné snímky této šelmy nepořídily.Avšak bezpečně se ví, že se od roku2016vlk obecný na Broumovsku pohybuje, a také, že se tam rozmnožuje. Na jaře roku2019vedoucí správy CHKO Broumovsko Ing.Hana HeinzelováproČeský rozhlaspotvrdila, že se v této oblasti pohybují zaručeně dvě vlčí smečky. Každá z nich čítá 6 až 8 jedinců.
Na začátku roku2016ochránci zveřejnili zprávu, že se doCHKO Jeseníkypo více než deseti letech navrátil vlk obecný. Jeden kus tohoto zvířete byl zachycen fotopastí jednoho tamějšího občana.
V létě 2016 byla zaznamenána existence vlčí smečky v okolíAbertamvKrušných horách.
Celková početnost vlčí populace v Česku byla k začátku roku 2019 odhadována na asi 70 jedinců.Ti žili v celkem 18 teritoriích, z nichž většina se nacházela v příhraničních oblastech. Šlo o celkem 13 smeček (každou tvořilo 4 až 6 jedinců), 3 páry a 2 teritoriální jedince.
Vlci jsou sociální zvířata žijící většinou v dobře organizovaných smečkách. Klasickou vlčí smečku tvoří vedoucí rodičovský „alfa“ pár, který se obvykle sdružuje na celý život, a jeho potomci, jež zaujímají „beta“ až „omega“ status. Skupina může být doplněna i o nepříbuzné jedince. Vlci „alfa“ vedou smečku, rozmnožují se a rozdělují úkoly. Vlci „beta“ jsou obvykle největší jedinci, kteří chrání smečku a „alfa“ vlky. „Gama“ a další vlci se starají především o lov, výchovu mláďat a mají za úkol „předstírat“, aby smečka vypadala početnější. Vlci „omega“ mají za úkol odvádět napětí, hasit hrozící konflikty ve smečce a hrají roli jakýchsi „šašků“. Alfa vlci v severoamerických smečkách se obvykle poznají podle nejvýraznější tmavé kresby na hlavě a hřbetu.Není neměnným pravidlem, že se rozmnožuje jen vedoucí pár. Mnohdy mívají potomky i níže postavené vlčice. Velikost smeček závisí na tom, zda je dostatek potravy. Může mít i více než 20 členů (rekord je téměř 50). Obvyklý počet je nicméně 5–11 jedinců. Například známáLobovasmečka měla 6 zvířat. Vlci však mohou žít jen v párech či osaměle a do smeček se sdružovat jen dočasně. Vlci severu tvoří kompaktnější smečky, jižněji se vyskytující vlci mají větší tendenci žít ve volněji organizovaných smečkách, v páru či osaměle. Vlčí smečky nejsou tak dobře stmelené jako smečkypsů hyenovitýchnebohyen skvrnitých. Smečka je dynamickým útvarem, kde se postavení jednotlivých členů v hierarchii může obměňovat. Mladí vlci opouštějí smečku mezi 1–3 roky života, i když jsou případy, že i 5 let staří vlci zůstávali u svých rodičů. Hledají si partnery a pokoušejí se založit smečku vlastní.
Vlci jsou tolerantnější mezi sebou uvnitř smeček než psi, kteří mají strmějšíhierarchii.Rovněž divoce žijící vlci mají volnější, méně hierarchizované smečky a používají méně agrese než vlci v zajetí.Vlci jsou sociálnější než psi.
Vlci jsou převážněmonogamnía jednotlivé páry spolu zůstávají až do smrti jednoho z partnerů. Poté si hledají jiného. V zajetí nebo v oblastech s vyšší hustotou populace se může vyskytnoutpolygamie. Samice zabřezávají ve volné přírodě obvykle po dosažení věku dvou let, v zajetí to může být podstatně méně. Mají pak jeden vrh do roka. Na rozdíl od kojotů jsou produktivní až do smrti.
Dobapářeníprobíhá typicky koncem zimy. V té době dochází obvykle k dočasnému rozpuštění smečky. V obdobíbřezosti, které trvá 62–75 dní, se samice většinou zdržují v okolí doupěte. Vrhají nejčastěji 5–6 vlčat. Mláďata se rodí hluchá a slepá, váží 0,3–0,5 kg a smysly získávají po 9–12 dnech. Po třech týdnech poprvé opouštějí doupata. Samice do té doby zůstávají u nich a o přísun potravy se jim starají samci. Po 1,5 měsíci už jsou vlčata dostatečně rychlá a obratná, aby dokázala uniknout například před člověkem.
Vlci jsoupredátoři. Protože loví ve skupině, mohou zabíjet zvířata větší, než jsou oni sami.
Živí se hlavnějeleny,losya severoamerickýmisobykaribu. Hladová smečka se odváží napadnout i osamocenéhobizonanebopižmoně.
V případě, že není k dispozici dostatek velkých býložravců, vlci žijí mimo smečku nebo mají odlišnou specializaci, je jejich potrava jiná.Lovísrny,divoká prasata,králíky,zajíce,sviště,bobry, menšíhlodavce, ryby či rozličnéplazy. Na některých místech se zaměřují na vodní ptactvo a jeho vejce. Zabíjejí i konkurenční menší predátory –lišky,kuny,lasičky,jezevce, divoké psy, šakaly. Je-li nouze nepohrdnou ani hmyzem a mršinami. Občas doplní svou stravu i ovocem, například hroznovým vínem nebo jablky.V jídle jsou velmi přizpůsobiví a v lovu vynalézaví. Pokud mají šanci, tak zabíjejí i lidmi chovaný dobytek. To je jeden z důvodů, proč jsou tradičně obáváni a po staletí byli nenáviděni.
Vlk může najednou sníst zřejmě až 10 kg masa. Průměrná spotřeba jedince na den je 1,5–2 kg masa. Když je potřeba, vydrží dlouho hladovět. Nemusí žrát klidně dva týdny, aniž by je to nějak oslabilo a omezilo jejich aktivitu.
Vlci dominují nad ostatními psovitými šelmami, kdekoli se vyskytují. Snaží se je likvidovat jako konkurenci, ale málokdy je následně požírají jako potravu. Vlci pronásledujílišky(ty jediné občas i žerou),šakaly,kojotyapsíky mývalovité.V Asii se občas střetávají sdhouly– ryšavými psy.
Kočkovité šelmy jsou dalšími konkurenty s nimiž se vlci snaží vypořádat. Pokud mají tu možnost, zabíjejírysya různé druhy divokých koček. Pokud se setká rys se samotným vlkem, nemusí nutně vyjít z případného střetnutí jako poražený. Je zaznamenán přinejmenším jeden případ, kdy rys vlka v souboji zabil.Pumaje pro vlky poměrně nebezpečná. Samotný vlk před ní obvykle uteče, ale několik vlků je schopných ji přinejmenším odehnat od kořisti.Podobně je na tom vlk při setkání slevhartemčihyenou.
Medvědia vlci si mohou navzájem zabíjet mláďata, pokud k tomu mají příležitost, ale nejde o pravidlo. Obě šelmy spolu často bojují a střety mohou trvat i několik hodin. Velcí hnědí medvědi dokáží od kořisti vlky většinou odehnat, nicméně záleží na početnosti a bojovnosti smečky.Větší smečka je občas schopná medvěda zahnat. Svou roli samozřejmě hraje i věk a kondice medvěda.
Kromě lidí jsou jedinými skutečnými nepřáteli a příležitostnými predátory vlkůtygři. Na ruskémdálném východějsou zdokumentovány případy vzájemné konkurence a občasného zabití vlkůtygry ussurijskými. Tygři obvykle zabité vlky nejedí.Je pravděpodobné, že vzácně zabije vlka itygr bengálský.
Vlci mají prominentní postavení vmytologii,folklorua obecně v lidské kultuře. V severské a japonské mytologii byli portrétováni jako bytosti s božskými vlastnostmi. VJaponskurolníciuctívali vlky ve svatyních, nechávali obětiny u vlčích doupat a žádali je, aby ochránili jejich úrodu předjelenya divokýmiprasaty. VlkFenrirbyl podleseverské mytologiesynem bohaLokiho. V severské mytologii pronásleduje vlkSkollzapadající Slunce, jeho bratrHatiMěsíc. Také další eurasijská etnika spojovala vlky seSluncem.Staří Řekovéa pozdějiŘímanépřipisovali slunečnímu bohuApollónovivlky jako jeden z jehoatributů.
Vzoroastrickéfilozofiimají vlci podobu zlých a krutých bytostí. Vbiblise vlk objevuje celkem třináctkrát jako symbolchamtivostia ničitelství,výjimečně je přirovnání k vlku myšleno pozitivně (bojovný kmenBenjamín).Vpohádkácha lidových zkazkáchSlovanůhrají vlci nezastupitelnou, i když převážně zápornou roli. Známá je jejich úloha vČervené karkulcea zkazkách o neposlušných kůzlátkách či třech malých prasátkách. Naopak v některých ruských pohádkách vlk hrdinovi pomáhá. Známé jsou ipověstio lidech, zakletých do podoby vlka, jako je např. francouzská legenda oBisclavretovi. Naproti tomu vEzopovýchčiLa Fontainovýchbajkáchvystupuje vlk jako hloupé, zlé a nenasytné zvíře, které je často přelstěno liškou nebo jiným zvířetem.
V některých kulturách hrají vlci důležitou roli v mýtech stvoření. V římské mytologii odkojí vlčice (proslavená sochoukapitolská vlčice) budoucí zakladatele městaŘímaRomula a Rema. Vturecké,mongolskéaainuskémytologii jsou vlci považováni za předky lidské rasy. RovněžČečenciaIngušovési vyprávějí příběhy o vlčí matce lidských rodů. V mnoha příbězíchKazachů,KyrgyzůaAltajcůvystupuje vlčice jako ochránkyně válečníka, která mu pomůže zvítězit nad nepřáteli, získat bohatství a nakonec se stává jeho ženou. Podobné příběhy o vlčici, která se stala ženou člověka a přinesla mu štěstí, bohatství a magické schopnosti, jsou rozšířeny i meziInuity.
Vlci jsou dáváni do souvislosti sčarodějnictvímjak v evropských tak indiánských kulturách.Tanainaové(Dena'inaové) a dalšíindiánské kmenyzAljašky, věří, že vlci byli dříve lidé a považují je za své bratry. Podobný názor mají takéKutenajovéze Skalistých hor. Podle mýtu stvoření kmenePónýse vlk stal první bytostí, která zakusilasmrt, u některých klanů Pónyů byl vlk zároveň uctíván jakototemové zvíře.Nutkovéz ostrovaVancouveraBritské Kolumbienosili při obřadech vlčí masky a věřili, že se jejichmedicinmanidokáží proměnit ve vlky.Irokézovétvrdí, že vlk je ze všech zvířat nejbližší člověku, zejména pro svůj rodinný život, podobný indiánskému klanovému systému. ProLakoty,Šajenya jiné prérijní indiány byl vlk symbolem zvěda, někdy se zvědové přímo označovali jako vlci. Indiánskýpiktogrampro zvěda je znázorněn jako člověk s vlčí hlavou. Důležitou úlohu hrají vlci také vsibiřskémšamanismu, například uJukagirůčiAltajcůbyl vlk často ochranným duchem (zvířecí matkou) šamana. Domorodí Sibiřané vlka spojovali s nebeským světem, válečnictím, lovem, větrem nebo bouří.
S vlky souvisí i představy ovlkodlacích, rozšířené v celé Evropě: uSlovanů,Rumunů,Germánů,Baltů,KeltůiUgrofinů.
Nejstarší zmínky o vlkodlacích pocházejí z antiky. JižHérodotosv 5. stol. př. n. l. psal o skythském kmeniNeurů, jehož příslušníci se v noci měnili ve vlky. PodleOvidiovýchProměnbyl ve vlka proměněn arkádský král Lykaón poté, co se dopustil kanibalismu. O vlkodlaku se zmiňuje i římský spisovatelPetroniusv románuSatyricon.
Pro Balty (staréLitevce,LotyšeaPrusy) nebyl vlkodlak negativní bytostí. Mohl pomáhat člověku, který ho nakrmil. Podle Baltů se lidé mohli proměnit ve vlkodlaka tak, že za úplňku prolezli mezi kořeny určitých stromů. U Germánů byli známiulfhetmar, bojovníci ve vlčí kůži, kteří v bojovém šílenství projevovali vlčí zuřivost. Byli obdobou známějšíchberserkrů, asociovaných smedvědem. Podobné představy měli vlčí bojovníci ustarých Maďarův předkřesťanském období, ale ještě za vládyMatyáše Korvínapoužívali maďarští bojovníci při útoku bojový pokřikfarkas(vlk). U Slovanů a Rumunů byl vlkodlak pokládán za nemrtvou bytost, škodící lidem. Nejstarší zmínka o vlkodlacích ve slovanském prostředí se nachází veSlově o pluku Igorověze 12. stol. a týká se knížete Vseslava, který se v noci měnil ve vlka. Vseverní Itáliiexistovala v 15. stol. sektabenandantů, jejíž příslušníci se údajně měnili ve vlky a bojovali protičarodějnicím.Podobné představy měli iSlovinci, podle nichž se někteří lidé zvaníkrsnikměnili v bílé vlky, aby bojovali proti upírům a čarodějům. Jedna rumunská pověst vypráví o vzniku vlkodlaků toto:Vlad III. Tepesna jednom válečném tažení zničil i jeden z klášterů a všechny lidi v něm ukryté nechal povraždit. Opat ho za to před smrtí proklel. Když se o tři dny později Dracula změněný na upíra poprvé napil lidské krve, vstali prý lidé v klášteře z mrtvých a stali se vlkodlaky, neúnavně bojujícími proti upírům. Za vlkodlaka byl někdy pokládán i Draculův úhlavní nepřítel, uherský vojevůdceJános Hunyadi.
V doběčarodějnických procesův 15.–17. stol. byli především na území Francie, Německa a Švýcarska mnozí lidé souzeni a popraveni jako údajní vlkodlaci. Jedním z nich byl např.Peter Stumpp. Na českém venkově bývali zlykantropiea spolčování s vlky podezříváni obecnípastýři. Pastýři používali magické prostředky na ochranu ovcí a dalších zvířat před vlky (vlk měl být oslovován jako "kmotr Štěpán", obětovalo se mu nejslabší jehně ze stáda),tvrdilo se, že umí s vlky komunikovat nebo se v ně proměňují.
Od 19. století se vlkodlaci vedle duchů a upírů stali nejčastějšími hrdiny knižních a později i filmovýchhororů.
Vlci se objevují v obrovském množství povídek, románů, filmů, divadelních her a písní. Například v díle britského spisovateleRudyarda KiplingaKnihy džunglíhraje vlčí smečka vedená samcem Akélou zásadní úlohu při výchově lidského chlapceMauglího, jehož zachrání před tygrem Šer Chánem.Kladnou roli hraje vlk i ve fantasy sériiLetopisy z hlubin věkůbritské autorkyMichelle Paverové, kde figuruje v roli zvířecího dvojníka hlavního hrdiny Toraka.
Vlci jsou zmíněni v mnoha známých přirovnáních, citátech a příslovích, často antického či biblického původu, i když obvykle v negativní roli. Například: „Mám hlad jako vlk“; „My o vlku a vlk za humny“; „Kdo chce s vlky žíti, musí s nimi výti“; „Je to vlk v rouše beránčím“; „Člověk člověku vlkem“, "Co vlk zchvátí, nerad vrátí", "S lidmi po lidsku, s vlky po vlčím", "Tak dlouho vlk ovce vláčí, až ho odvlečou", "Vlka živí nohy". S vlkem jsou v češtině spojeny i různéidiomy, např. "chytit vlka", "mořský vlk", "vlčí mlha", "vlčí mák", "vlčí bob" a mnoho dalších.
Od názvu vlka je odvozeno mnohovlastních jmen, zejménagermánskéhopůvodu, např. Wolfgang, Wolfhart, Ranulf, Adolf, Rudolf, Isengrim, ale takéjihoslovanskájména Vuk, Vukan či Vukašin nebo staročeské Vlkoš.
Útoky nadobytekpředstavují zřejmě hlavní důvod, proč vlk byl a na mnoha místech stále je lidmi pronásledován. Zatím se nenašel jiný dostatečně účinný způsob, jak tomu zabránit, než zabíjení vlků. Avšak přítomnost lidí a psů dokáže útokům většinou předejít. Vlci napadají chovná domácí zvířata především kvůli nedostatku jejich přirozené divoce žijící kořisti. Nicméně, když zjistí, že zabít dobytek je podstatně snazší, než nahánět divokou zvěř, mohou se na tuto kořist začít specializovat. Jejich obětí se mohou státkoně,skot,krocani, domestikovanísobia předevšímovceakozy.Mnohé státy chovatelům hradí škody vlky způsobené.
Vlci napadajípsyze tří hlavních důvodů: potírají je jako předpokládanou potravní konkurenci, jako obránce své kořisti (dobytek) a někde je to pro ně zdroj potravy. Umí zabít i velká psíplemena. Důvodem jsou jejich relativně mohutnější čelisti a „zákeřnější“ způsob boje. Lépe spolupracují ve smečce a útočí i na nohy a hřbet, na rozdíl od většiny psů, kteří se snaží zakousnout výhradně do krku a hlavy. Vlci dokáží vlákat psy do pasti, kdy například jeden „pronásledovaný“ vlk nažene psa k ostatním. Někteří psi chránící dobytek dostávají od lidí „protivlčí“ obojky, nicméně vlci se umějí naučit zabít i takto vybavené psy. Pro boj s vlky byla již od starověku používána obzvláště velká a statná psí plemena, jako jevlkodavnebomastif. Přes výše řečené, dokáží velcí ovčáčtí psi většinou vlky odradit od útoků na dobytek, neboť snadnou kořist mění na rizikovou.
Vlci nejsou pro lidi nebezpeční, pokud jsou alespoň zčásti splněny tyto podmínky: je jich relativně málo, mají dostatek kořisti, nedostávají se do častého kontaktu s lidmi, jsou v malém množství loveni a nejsou nakaženivzteklinou.Nicméně nastanou i situace, kdy se vlk stává pro člověka hrozbou. Záznamy o útocích vlků existují z většiny míst, kde se tato zvířata vyskytují nebo vyskytovala. Naprostá většina útoků neovlivněných vzteklinou směřovala a směřuje na děti, velmi málo na ženy a zcela vzácně jsou oběťmi i dospělí muži. Pokud nejsou vyrušeni, vlci své oběti obvykle konzumují.
Vlci nebývají zdrojem vztekliny, ale mohou se jí nakazit od jiných psovitých šelem. Stávají se poté velmi agresivními a mohou pokousat mnoho obětí. Například v roce 1973 v Indii pokousal jeden vzteklý vlk za 12 hodin dvanáct lidí, dvě prasata, tři býky a jednoho psa. Proběhl při tom šesti vesnicemi a urazil nejméně 23 km.Až do zavedení očkování, bylo pokousání téměř vždy smrtelné a i dnes může být velmi nebezpečné. VEvropěaSeverní Americese v současnosti vzteklí vlci vyskytují jen zcela výjimečně, ale například naStředním východěje zaznamenáno každoročně minimálně několik případů. Útoky vzteklinou nakažených zvířat se vyznačují tím, že probíhají jen jeden či dva dny (nakažené zvíře poměrně brzy uhyne), oběti nejsou nikdy konzumovány a pokousaných může být dosti velké množství.
V historických záznamech z různých států Evropy jsou doloženy tisíce případů útoků vlků na lidi. V zimě roku1450zabila přímo vPařížismečka vedená samcem jménem Courtaud asi 40 lidí. V celéFrancii, která byla na vlčí útoky „nejbohatší“, bylo mezi léty1580–18303 069 lidí zabito vlky, z toho 1 857 ne kvůli vzteklině. Asi nejznámějším řáděním „vlka“ (jestli šlo skutečně o vlka, není dodnes zcela jasné) v Evropě se staly útoky tzv.gévaudanské bestiev letech1764–1767, jež si v jižní Francii vyžádaly asi 113 životů.
V údolí řekyPádvItáliije mezi 15. a 19. stoletím uváděno 440 mrtvých v důsledku útoků vlků. VeSkandináviipřišlo v 16.–19. století o život 92 dětí mladších 12 let. V carskémRuskubylo v letech1840–1861zabito 169 dětí a 7 dospělých a jen v roce1871bylo zabito dalších 161 lidí. V následujících letech zemřely v Rusku další stovky lidí.Útoky vlků sílily během válečných konfliktů nebo epidemií. Během1. světové válkyv zimě 1916/1917 napadalo na východní frontě velké množství vlků v důsledku zoufalého nedostatku jiné potravy ruské a německé vojáky.V letech1944–1954vKirovské oblastiSSSRzardousili vlci 22 dětí starých 3–17 let a několik dalších zranili. V současnosti jsou vlčí útoky v Evropě velmi vzácné. V západní a střední Evropě k nim nedochází téměř vůbec, v ostatních částech výjimečně.
VAsiibyly a na některých místech stále jsou útoky vlků relativně běžné. Je to dané početností a životním stylem lidské populace, rozlehlostí území a dřívějším poměrně hojným rozšířením vlků na území tohoto kontinentu. Například v polovině 18. století došlo k několika útokům vzteklých vlků vJaponsku, následkem čehož byla smrt nejméně 10 lidí. Největší množství vlčích útoků je zaznamenáno vIndii. Důvodů existuje několik – subkontinent je hustě zalidněn s mnoha lidmi žijícími na venkově, byla zde početná vlčí populace a přispělo k tomu i to, že podle hinduistické tradice by prolití vlčí krve znamenalo neúrodu a tak ani lidožraví vlci někdy nebyli pronásledováni. Výsledkem této kombinace bylo, že jen v letech1875a1878zde zardousili lidožraví vlci 721 a 624 lidí.V letech1993–1997zabili vlci v indických státechBiháraUttarpradéšdohromady okolo 120 dětí.Není však jisté, zda se ve všech případech jednalo o vlky obecné, v některých případech mohl být útočníkem takédhoul, označovaný dříve jako vlk rudý. NaStřednímaBlízkém východějsou útoky také poměrně časté avšak s nesrovnatelně menším počtem obětí než je tomu v Indii. Nicméně mnohdy chybějí data, tudíž mnoho případů zřejmě zůstává nepodchyceno. Naprostá většina incidentů z této oblasti jde na vrub vzteklině. Podle dostupných informací bylo v rekordním roce1996pokousáno vzteklými vlky jen vÍránu329 lidí. Írán byl prvním státem, kde zavedlaSvětová zdravotnická organizace(WHO) v roce1955novou metodu ošetřování nakažených vzteklinou, čímž se výrazně snížila úmrtnost. VAfghánistánuporanil vzteklý vlk v roce197118 rolníků spících na poli – všichni později zemřeli.
VKanaděaUSAjsou útoky vlků vzácné, ale velmi dobře zdokumentované. Ve 20. století došlo jen k několika desítkám útoků a incidentů a smrtí člověka skončilo velmi málo z nich.Mnoho z těchto případů bylo způsobeno tím, že vlci původně napadli psy, kteří lidi doprovázeli. Z 19. století je známo několik incidentů, kdy vzteklí vlci pokousali lidi, kteří následně zemřeli. Počty obětí byly v porovnání s jinými místy světa malé.
Lidé loví vlky přinejmenším od doby vzniku zemědělství adomestikacedobytka. Není to však jen kvůli ochraně dobytka, ale i ze sportu a dobrodružství, ziskutrofeje, „ochraně“ volně žijící zvěřea v neposlední řadě kvůli bezpečí lidí.Lov na vlky je velmi obtížný, neboť jsou to chytrá, přizpůsobivá, vytrvalá a nebezpečná zvířata. V minulosti bylo používáno mnoho způsobů, jak je zabít. Velmi účinnou metodou bylo vyhledávání jejich doupat a zabíjení malých vlčat. Pokud se k lovu používali psi, ukázala se nejlepší kombinacechrtů,bloodhoundů(či jiných velkých a silných plemen) afoxhoundů. Metody tichého pronásledování, přepadů ze zálohy či stopování se příliš neosvědčily kvůli vlčí opatrnosti a vynikajícímu sluchu. Používánístrychninemotrávených návnad se dříve také praktikovalo, ale upustilo se od něj, neboť zabíjí mnoho dalších druhů zvířat a vlci (či kojoti) jsou schopni se naučit jed v návnadě rozpoznat. Navíc jed znehodnocuje kožešinu. Jed je účinný především vůči mláďatům a mladým nezkušeným jedincům. Nášlapné pasti jsou efektivní tehdy, pokud na nich neulpí lidský pach. Americké indiánské kmeny upřednostňovaly padací pasti. Co se různých nástrah týče, velmi záleží na schopnostech vlčího jedince past odhalit a vyhnout se jí. Mistrem ve vyhýbání se nástrahám všeho druhu byl samecLobo, jehož se koncem 19. století pokoušel lovitErnest Thompson Seton. Lovecké skrýše a posedy dokáží být účinné, ale nepoužívají se příliš často, neboť tato metoda je extrémně náročná na čas a trpělivost. VRuskuje populární nahnat vlky na určité území pomocí kolíků a provazů natažených asi metr nad zemí a ověšených různobarevnými látkami. Většina vlků se těchto ohradníků bojí a neproběhne jimi.Je možné, že to má souvislost s lidským pachem, který na látkách ulpěl. Někteří lovci lákají vlky na vytí, což může být účinné hlavně v době páření. VKazachstánuaMongolskuse používali k lovu na vlky orli. Tato metoda je však již velmi vzácná, neboť zkušených sokolníků ubývá.Moderní účinnou a velmi kontroverzní metodou je střílení těchto šelem z vrtulníků a letadel. V těchto případech mají vlci šanci uniknout pouze v zalesněném nebo členitém terénu.
Období nejintenzivnějšího lovu vlků je možno ohraničit zhruba léty1850–1970. V tomto období museli vlci čelit všem nejmodernějším vymoženostem lidské likvidační technologie – ocelovým pastem, jedům, opakovacím puškám a poté i letadlům či vrtulníkům. Z lovu vlků se stal v podstatě sport a zábava. Výsledkem byly stovky tisíc zabitých vlků především v USA a Rusku (SSSR). Na mnoha místech světa byl vlk vyhuben a několik poddruhů nenávratně ztraceno.
Přestože vlci byli pronásledováni takřka všude a v současné době jsou na mnoha místech stále loveni, daří se jim stále přežívat. Je to jedna z ukázek jejich výjimečných schopností.Výše uvedené důvody, proč tyto šelmy lovit, jsou však velmi diskutabilní. Například tvrzení, že se tím údajně chrání populace jelenů a další vlčí kořisti, kterou údajně vlci decimují, bylo již dávno vyvráceno.
Chov vlků jako domácích zvířat je populární především vUSA. Ačkoli vlci jsou předkydomácích psů, v zajetí existují poměrně velké rozdíly mezi jednotlivými šelmami. Vlčata musejí být odejmuta matkám nejlépe po 14 dnech, nejpozději však do 21 dnů, jinak je socializace extrémně obtížná. Mléčné náhražky používané pro štěňata musejí být pro vlčata opatřena přídavkemaminokyselinyarginin, jinak hrozí oční problémy. Čím jsou vlci chovaní v zajetí starší, tím jsou obvykle nepředvídatelnější. To se týká především samců. Zvláště děti se mohou stát objektem agresivního chování „ochočených“ vlků, neboť v přírodě jsou lidské děti jednou z jejich kořistí.
Vlci mají silnéinstinktypro život ve smečce (alfa až omega status)a může se stát, že budou soupeřit o „vylepšení“ svého postavení, pokud to uznají za vhodné. Tím mohou být ohroženi i jejich dospělí chovatelé. Ochočení vlci jsou vázáni na svou „smečku“ tak silně, že ostatní lidi obvykle ignorují a vyhýbají se zcela kontaktu nebo je mohou napadnout jako vetřelce. Psí žrádlo je pro vlky nevhodné, je třeba krmit je částmi zvířecích těl (maso, kosti, vnitřnosti, kůže). Výcvik vlků je náročnější než psů a obvykle se naučí méně povelů. Při výcviku se mohou začít nudit a přestanou se o povely zajímat. Jsou méně kontrolovatelní. Na rozdíl od psů reagují lépe na pohybové signály než na hlas. Na druhou stranu jsou vynalézavější a dokáží se sami naučit např. otevírat různé západkové mechanismy u kotců. Jejich poslušnost je tedy menší, aleinteligencevyšší než inteligence domestikovaných psů,a to už u mláďat.Vlci chápou také lépe příčinu a následek.Vlci, kteří po ochočení utekli do volné přírody, se mohou stát nebezpečnější pro dobytek a lidi než divocí vlci, neboť postrádají strach z lidí. Jako pracovní zvířata (tažní, policejní, hlídací vlci atd.) jsou využitelní jen obtížně.
Vlci putují na dlouhé vzdálenosti a mohou se tak stát přenašeči různých nemocí. Infekční choroby roznášené vlky jsoubrucelóza,tularémie,listeriózaaanthrax. Vlci se mohou rovněž nakazitvzteklinou, především naBlízkém východěa v centrálníAsii, nicméně nejsou jejími hlavními přenašeči. VKanaděa naAljašcetrpípsinkou. Příčinou střevních potíží je virusCanine coronavirus. Vlci mohou být hostiteli asi 50 různýchparazitů. Jedná se oklíšťata,roztoče(svrab-prašivina),vši,blechy, červy (škrkavka),hlístice(svalovec),tasemniceaj. Vlčí smečky jsou poměrně odolné vůči šíření infekčních nemocí, mj. proto, že zvíře, které začne jevit známky choroby, smečku obvykle opouští.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůGray wolfna anglické Wikipedii,List of grey wolf populations by countryna anglické Wikipedii,Wolf attacks on humansna anglické Wikipedii aWolves as pets and working animalsna anglické Wikipedii.