Expedice Bergans Bajkal 2010

Expedice Bergans Bajkal 2010je název expedice, která probíhala v únoru a březnu 2010, kdyVáclav SůraaPavel Blažekuskutečnili první český přechod (na délku) zamrzlého jezeraBajkal. Přechod byl úspěšně ukončen 19. 3. 2010 ve 13.01 Irkutského času (GMT+8) po 24 dnech 6 hodinách strávených na ledě. Přechod probíhal tzv. unassisted způsobem, což znamená, že k přechodu jezera nebylo použito psů ani tažných padáků. V kategorii unassisted se jednalo o druhý nejrychlejší přechod jezeraBajkalna světě.
Expedice Bergans Bajkal vyrazila i s veškerou výbavou zPrahy21. 2. 2010. Letecky se dopravila doIrkutsku, kde proběhly poslední přípravy na přechod jezera jako například dokoupení benzínu do vařičů a konečné přebalení sledů. Samotný přechod byl zahájen 23. 2. 2010, kdy expedice poprvé vstoupila na led v nejjižnějším místě jezera poblíž vesniceKultuk. Oba členové expedice, Václav Sůra a Pavel Blažek, za sebou táhli dvoje plně naložené expediční sáně, ve kterých měli uloženou veškerou výbavu a jídlo na 35–40 dnů, které na ledě plánovali strávit. Každý v sáních za sebou táhl 108kgnákladu.
Z Kultuku směřovala expedice stále na sever a po celou dobu se držela víceméně ve středu jezera. Expedice se hned z kraje musela potýkat s nepříznivým počasím v podobě extrémně nízkých teplot (ráno v 9.00, 28. 2. byla naměřena vůbec nejnižší teplota -36°C)a vichřic, které jim na jeden den úplně znemožnily pochod. Během prvních dnů expedice čelila také problémům se stanem, které ji provázely takřka od první noci. Tyto problémy vyvrcholily 5. den expedice, kdy byla expedice nucena spojit se pomocí satelitního telefonu s kontaktní osobou v Irkutsku a požádat o stan nový. Ten měl být doručen pomocívznášedlapřímo na jezero hned následujícího dne. Kvůli špatnému počasí a nulové viditelnosti se ale nepodařilo expedici na jezeře najít a doručení proto proběhlo až v noci o den později, kdy se počasí na několik hodin zlepšilo.
Expedice zpočátku postupovala pomaleji, než předpokládala – místo plánovaných 25kmse jí dařilo urazit pouze okolo 17 km denně. Situace se ale postupně zlepšovala a spolu s postupující aklimatizací se denní ušlá vzdálenost zvyšovala na téměř 30 km denně.
14. den byla expedice přesně v polovině vzdálenosti a za celou dobu také nejblíž pevnině, přestože se stále držela takřka uprostřed jezera. Expedice se totiž přiblížila na úroveň ostrovaOlchon, který vyčnívá směrem do středu jezera, a expedice se tak octla pouhé desítky metrů od jeho břehů. Přestože spolu s časem stráveným na ledě začalo přibývat zdravotních i technických problémů, expedice si zachovala rychlé tempo postupu. Z těch vážnějších problémů, se kterými se expedice musela potýkat, to byl hlavně zánět šlach v levé noze Václava Sůry, pohmožděné paty Pavla Blažka a selhávající technika, která po více než dvou týdnech v extrémních mrazech začala vypovídat službu.
Vybavení celkově po téměř třech týdnech začínalo vykazovat známky opotřebení a i z toho důvodu se expedice pokusila zrychlit svůj postup na maximum a dokončit přechod co nejdříve. Nebyl to snadný úkol, protože právě v poslední části jezera výrazně ubylo čistých ledových ploch a naopak se objevovala rozsáhlá pole ledu pokrytého tlustou vrstvou umrzlého sněhu, přes který byl postup se sáněmi obtížnější. Předposlední den urazila expedice 36 km a přiblížila se na dohled k vesniciNižněangarsk, která leží na nejsevernějším břehu jezera. Následující den, 19. 3. 2010, byl přechod ve 13.01 Irkutského času (GMT +8) úspěšně dokončen.
JezeroBajkalse nachází v subarktickém podnebném pásu. Vzhledem k tomu, že se rozpíná takřka 650 km od jihu k severu, je nutné očekávat výrazné rozdíly v jednotlivých oblastech. Roční období jsou v oblastiBajkaluoproti středníEvropěposunutá, takže období únor/březen, kdy přechod probíhal, je vlastně prostředkem zimy. Z hlediska počasí hrály pro expedici roli dva hlavní faktory – mráz a vítr. Po celou dobu expedice teploty nevystoupily nad -10 °C a většinou se pohybovaly kolem -20 °C. Minimální naměřená teplota byla -36 °C, ale v noci teploty klesaly ještě níže. V případě větru docházelo k výraznému poklesupocitové teploty(viz anglický termín:wind chill), což je označení pro „stupeň ochlazení způsobeného kombinací větru a nízkých teplot.“Pokud je teplota vzduchu např. -20 °C a fouká vítr o rychlosti 60 km/h, je pocitová teplota -36 °C. Vítr vál téměř pořád, často byl i velice silný - přesnou rychlost ale neměla expedice možnost změřit. Takřka výhradně vál protivítr, tzn. vítr ze severu k jihu.
Expedice se po celou dobu pohybovala po ledě jezera, který v této době dosahuje šířky přes 1 m. Povrch je ale velice proměnlivý – pole hladkého ledu se střídala s poli umrzlého sněhu, navátými závějemi, občasnými prasklinami a poli rozbitého a popraskaného ledu. Led neustále pukal a praskal, i když otevřená prasklina se na jeho povrchu objevila spíše výjimečně. Naopak velice častá byla pole s rozlámanými a následně znovu přimrzlými kusy ledu. K praskání ledu docházelo také v důsledku otřesů půdy, které jsou v geologicky poměrně činné oblasti jezera Bajkal obvyklé – podle místních obyvatel tam dochází až k 2000 drobných [zemětřesení] ročně. Expedice několik drobných zemětřesení zažila.
Přechod jezera Bajkal proběhl ve směru z jihu na sever. Expedice se po celou dobu držela víceméně ve středu jezera a po celou dobu ani jednou nevstoupila na pevninu.
Přechod proběhl tzv. unassisted způsobem, což znamená, že k přechodu jezera nebylo použito psů ani tažných padáků. Expedice celou vzdálenost urazila pouze za pomoci lyží nebo bot se speciálními protiskluzovými nesmeky (návleky na boty z gumy a kovových řetízků s bodci).
Přestože expedice po celou dobu přechodu nedoplnila zásoby ani nevstoupila na pevninu, nelze přechod považovat za tzv. unsupported – bez podpory, protože expedice byla nucena v prvním týdnu vyměnit stan. Nebyla tedy splněna hlavní podmínka pro kategorii unsupported – dokončit expedici s tím, s čím byla započata a po celou dobu nejen nic nepřijmout, ale ani nevyměnit nebo nevyhodit.
Technika tvořila poměrně velkou část výbavy, protože jedním z cílů expedice bylo také zprostředkování expedičního života co největšímu počtu lidí. Z toho důvodu byly denně přímo z ledu zasílány zprávy, fotografie i videa, které byly následně zveřejňovány na expedičníchwebových stránkách.
Zpráva byla vždy napsána nalaptopuMacBook Air(128 GB, solid-state drive, 2 GB) a následně odeslána přes satelitní modem, který funguje pod satelitní sítíInmarsat, který při dobrém signálu zvládal přenosové rychlosti až 360 kb/s. V případě, že by modem selhal, bylo možné odeslat zprávu i přes satelitní telefonIridium, který jinak sloužil k telefonickým hovorům.
Veškeré fotografie byly pořízeny nadigitální fotoaparátNikon D700aobjektivy17–35 mm a 50 mm, taktéž značky Nikon. Videa byla pořizována na HD kameruPanasonicHDC-TM300 nebo na GoPro kameru, která také zvládá HD formát.
Kromě již zmíněné techniky měl každý z členů expedice s sebou ještěiPod NanoaGPSnavigaci.
Nabíjení techniky probíhalo výhradněsolární energií. Třisolární panelypo celý den nabíjely tři speciální expediční baterie, ze kterých byly následně nabíjeny ostatní přístroje. Během slunečného dne se baterie dobily obvykle na zhruba 80 %, což ale bylo dostatečné k udržení laptopu i modemu v chodu po dobu přípravy i odesílání zprávy a také k dobytí veškeré ostatní techniky.