Víla

Vílajemytickáapohádkovábytost v podobě krásné ženy skouzelnoumocí zeslovanské mytologiea folklóru. Výraz víla se často používá jako překlad pro podobnou bytost z jiných kultur, zpravidla evropských, jako je anglickáfairy, francouzskáfée, řeckánymfa, norskáhulder, perskáparía další. Přes různorodost představ o těchto bytostech existuje řada motivů, které jsou jim společné, mezi nejčastější náleží následující:
Výrazvílave smyslu „ženská mytická bytost“ je v předmoderní době dostatečně doložen jen vjihoslovanských jazycích, kde se objevuje v podobáchvila/вила,samovila/самовила,diva/ди́ваnebosamodiva/самоди́ва.Je možné, že obdobný výraz používaly i další slovanské jazyky, ale podle některých názorů je slovo víla v tomto významu vzápadoslovanskýchavýchodoslovanskýchjazycích pouze přejímkou.Zestaré češtinyje slovoviladoloženo jen ve významu „blázen, šašek, špatný člověk“, který má souvislost s výrazemvilnýa odkazuje snad tak především na hříchsmilstva. V dalších slovanských jazycích se pak objevují podobné výrazy odkazující na klam, lest,čarodějnictví,hřícha bláznovství, příbuzné může být také ruskévilját’, „vrtět, kroutit, uhýbat“. Mimo slovanské jazyky navrhli lingvistéVáclav Macheka Jiří Rejzek jako příbuzné výrazy litevskévyla, „podvod, klam“,staroanglickévīl, „klam, lest“,starofrískéwiloga, „čaroděj“, Rejzek pak také navrhuje výklad zpraindoevropského*u̯ei-, „vinout, kroutit“. Oba tak chápou výraz víla jako založený na představě o klamající, lstivé, povaze této bytosti.
Existují také alternativní výklady slova víla. ArcheologZdeněk Váňauvažuje s ohledem na bulharskésamodiva, na původ ve slovědiva, které spojuje s galskou bohyníDivonou, „Bohyní“ a latinskýmdivus, „božstvo“. Kromě toho uvažuje o příbuznosti s výrazy jako jevlchvec, „čaroděj“ nebo jménem bohaVelese.Klasický filologWitold Klingernavrhoval původ v latinském výrazusybila
Anglický výrazfairyvychází zestarofrancouzskéhofaerie, „související sfae“, přičemž fae vychází z latinskéfata„osudy,Sudičky“. Vestředověké angličtiněfairy původně znamenalo „kouzlo“ nebo „kouzelná zem“, ale později se začalo užívat ve významu „víly“, ale až na počátku 15. století ve smyslu „víla“.Z latinského výrazufatavychází také výrazy pro víly v různých románských jazycích: francouzskéfée, španělskéhada, portugalskéfadaa italskéfata; taktéž němčina používá pro vílu slovoFee.
Slovanské víly jsou spojovány především s vodním živlem a objevují se nejvíce v jihoslovanském folklóru. U východních Slovanů jejich místo zaujímárusalka, v českém prostředí se namísto o vílách zpravidla hovoří ovodních pannách,lesních žínkáchadivoženkách. Jedná se o krásné dívky s průsvitným tělem, v bílém šatě, s dlouhými zlatými či rusými vlasy, v kterých se nachází jejich životní síla. Krásně zpívají a tančí na místech, která lze poznat podlečarodějného kruhuz hub, jahod či trávy. Mohou se měnit ve zvířata, především labutě, koně, sokola či vlka, na zvířatech, nejčastěji na koních či jelen také jezdí. Vyznají se vevěštěnía léčení a k lidem mají většinou blahovolný vztah, ale mohou se také mstít a vyvolávat šílenství. Některé zlé víly topí lidi, podobně jakovodník, a svádí poutníky z cesty, podobně jakobludička.
Nejstarším dokladem o vílách je nejspíše díloGótská válkabyzantského historikaProkopia z Kaisareiez poloviny 6. století, ve kterém se se uvádí že Slované aAntové„(...) Uctívají řeky, vodní víly (nymfai) a různá další božstva (daimonia), obětují jim všem a z těchto obětí vyvozují věštby.“
Dalšími prameny jsou až staroruská kázání, napříkladKázání jakéhosi milovníka Krista horlícího pro pravou víru, které nejspíše pochází z 12. či 13. století, a další. V těch se víly objevují po bokuMokoše, která bývá zpravidla vykládána jakobohyně matkanebobohyně země, kladou se jim oběti, staví se jim oltáře a zasvěcuje se jim obřadní chlébkorovaj. Také se v m nich uvádí, že jich je třikrát devět sester, v jiných případech, že třicet. V kázáních se podle slavisty Jiřího Dyndy objevily nejspíše jako důsledek zpracování bulharské a srbské látky, ve východoslovanském prostředí se na místo víl nejspíše objevovaly rusalky a snad takéberegyně. Ze 14. století pochází pak první písemné zmínky o jihoslovanských vílách.
Jihoslovanské víly žijí v lesích a na lukách, ale také na křižovatkách, hnojištích a místech, kde vychází pára, nebo sedávají na plotech. Podle některých podání mají kozí nohy, kočičí oči a nehty, rudé vlasy a bílý oděv, jezdí na krásných koních a nejí maso. Objevuje se podání, podle kterého jsou vílyAdamovydcery, které zatajil před Bohem. Pro zajištění přízně se vílám obětovalo, v Bulharsku se slavil oletnicíchjejich svátek.
Víly mají k lidem ambivalentní vztah. Ty, s kterými se spřátelí, mohou naučit moudrosti a znalosti bylin, obzvláště často se pak „posestří“ s mladými hrdinyjunáckých písní, kterým věnují svou lásku, chrání je a obdarovávají. Muži si mohou také zajistit jejich pomoc tím, že jim ukradnou odložená labutí křídla nebo kouzelnou uzdu. Jejich lidské děti vynikají moudrostí a pamětí. Člověku ale také mohou ublížit střelou z hadích kostí, a kradou apodvrhujílidské děti nebo děti jí.
Slovenské víly jsou krásné mladé dívky obývající vody a lesy, oděné v průhledných bílých šatech, a se zlatými či rusými vlasy. Zjevují se hlavně za měsíčných nocí, nasvatého Jiříči přes poledne a mladé muže mohou utancovat k smrti. Věřilo se, že ochranu proti jejich silám zajistímátanebopelyněk. Na východě Slovenska se namísto vil hovoří o rusalkách.VeSpišiaOravěbyly známé také ošklivé zlé víly, které byly označovány jakobohynkynebo divé ženy.
Ve folklóru Britských ostrovů se objevuje řada bytostí, které jsou označovány slovemfairy, přičemž nemusí jít nutně jen o ženské bytosti a jakofairylze označit bytosti, které lze přeložit slovy jakoskřítek,trpaslík,elfnebodomácí duch. V anglickém prostředí ale jde typicky o drobné a jemné krásné ženy s křídly, oděné v bílém a obývajícíFérii, zemi víl, jsou nadány magickými silami a zpravidla jsou vůči člověku blahovolné. Ve starší lidové tradici byl ale obraz vil vážnější a zlověstnější, jejich idealizovaná podoba je produktem vyškrtávání a úprav pozdějších sběratelů a autorů s ohledem na jejich představu o vhodném obsahudětské literatury.
O vílách se věřilo, že žijí mnohem déle než lidé, ale postrádajínesmrtelnou duši, a jejich říše nese rysyzemě mrtvých. Lidé, kteří navštíví jejich zemi, se nemohou vrátit, pokud zde požijí jídlo nebo nápoj, a ač mohou vstupovat do manželství s lidmi, tak takové svazky často končí tragicky. Mohou předpovídat budoucnost, především při narození jako sudičky, nebo budoucí smrt. Na ochranu před nimi slouží byliny jakotřezalkaařebříček, špatné chování vůči rostlinám jakonáprstník,hlohnebostarčekzase může vyvolat jejich hněv.
S vílami jsou spojovány nálezypazourkovýchhrotů šípů (fairy arrows),kouzelné kruhy hub(fairy rings) a různé rostliny nebo houby, například náprstník (fairy’s cap),prvosenka jarní(fairy cup) neboohnivec šarlatový(fairies’ bath).Fairy godmother„víla kmotřička“, výraz poprvé doložený z roku 1820 znamená sudička.
Především mimo Anglii je pak známo mnoho dalších druhů vil a jim podobných bytostí:
Kromě folklórních žánrů se víly objevují také v literatuře, mezi nejvýznamnější příklady patří: