Kavkazští Němci

Kavkazští Němci(německy:Kaukasiendeutsche) jsou součástíněmecké menšiny v Rusku a v SSSR. Migrovali naKavkazpřevážně v první polovině 19. století a usadili se naseverním Kavkaze, vGruzii,Ázerbájdžánu,Arméniia v oblastiKarsu(dnešní severovýchodníTurecko). V roce 1941 byla většina z nich deportována doStřední Asiea naSibiřběhemnucených přesunů obyvatel v Sovětském svazu.PoStalinověsmrti v roce 1953 a začátkuChruščovova táníse kavkazským Němcům umožnil návrat, i když jen málo z nich to využilo.Mnozí se asimilovali a po roce 1991 emigrovali doNěmecka.Ačkoli dnešní komunita je zlomkem toho, co kdysi bylo, mnoho německých budov a kostelů stále existuje, z některých se staly muzea a kulturní památky.
VítězstvíRuského impériavrusko-turecké válce v letech 1768–1774zajistiloruskou expanzi na Kavkaz. Vyvolalo to také potřebu nově dobyté země osídlit ruskými osadníky, aby se urychlil jejich průzkum a rozvoj.Na konci 18. století ruská vláda povolila rodinámPovolžských Němcůusadit se naKubáni. Slabá infrastruktura na Kavkaze a nedostatečná úřední podpora odrazovala neruské obyvatelstvo od usídlování v oblasti. Povolžští Němci byli spokojeni ve svých domovech, nechtělo se jim přesídlovat na divoký Kavkaz. V roce 1815 navštívil ruskýcarAlexandr I.rodné město své matky -Stuttgart. Poté, co byl očitým svědkem útlaku, kteří místní rolníci podstupovali pro svou náboženskou příslušnost, rozhodl se pomoci jim usadit se na Kavkaze za účelem vybudování moderních zemědělských kolonií.
Podle manifestu Alexandra I. museli němečtí kolonisté splnit přísné podmínky: museli znát vinařství, chovbource morušovéhonebo museli znát nějaké řemeslo, také museli mít nějaký majetek, ženu a děti. Německým osadníkům byly slíbeny pozemky, zaručena svoboda vyznání, osvobození od vojenské služby a 10 let neplacení všech daní.
21. září 1818 založila skupina německých kolonistů zeŠvábskaprvní německou osadu na Kavkaze - Marienfeld - nyní součást gruzínského města Sartichala ve východní Gruzii. O dva měsíce později další skupina německých osadníků založila v Gruzii na břehu řeky Asureti vesnici Elisabethtal (nyní vesnice Asureti) v jihovýchodní Gruzii.
Během následujících pěti let bylo založeno pět dalších německých osad ve východní části Gruzie:
Tři větší německé osady byly kolem roku 1820 založeny také v Abcházii:
V zimě 1818/9 dorazilo 194švábskýchrodin převážně zReutlingenudoJelizavetpolev Ázerbájdžánu. Dostaly pozemky 6 kilometrů západně od města v létě 1819 založily město Helenendorf (dnešní ázerbájdžánské městoGoygol). Další německá osada Annenfeld (dnešníŠamkir) byla založena 40 km od Helenendorfu.
Němci byli na Kavkaze velmi aktivní a rychle se integrovali. Na rozdíl od ruských náboženských menšin na Kavkaze, se německé osady nacházely na ekonomicky výhodnějších místech, v blízkosti větších měst (například poblíž Tbilisi nebo Jelizavetpole) a při větších obchodních stezkách. Během několika let se na Kavkaze stalo typické, že každé větší krajské město na Kavkaze mělo kousek od sebe prosperující německou zemědělskou vesnici. Němci se rychle stali dvojjazyční, doma mluvili německy, ale rychle se naučili ázerbájdžánsky nebogruzínsky.Ruštinase mezi nimi rozšiřovala až koncem 19. století.
Německý přírodovědec a objevitel Friedrich Parrot se během své expedice naAraratv roce 1829 setkal se švábskými osadníky poblížTiflisu, vyjmenoval jejich osady a osobně navštívil Katharinenfeld a Elisabethtal a popsal je:
Německé osady utrpěly běhemrusko-perské války v letech 1826–28. Loupeživékurdskébandy přepadávaly cíleně německé osady. Například v roce 1826 zaútočila kurdská loupežná tlupa na Katharinenfeld, povraždila 30 lidí z 85 rodin a zajala dalších 130.
Další německé kolonie byly založeny ve východnímZakavkazskuběhem druhé poloviny 19. století a na počátku 20. století. V roce 1926 žilo v této oblasti celkem 9000 Němců a to především v Alexandersdorfu (nyní část Tbilisi), Alexandershilfe, Blumethalu, Elisabetthalu, Freudenthalu, Georgsthalu,Gnadenbergu, Grünthalu, Hoffnungsthalu,Katharinenfeldu, Lindau, Marienfeldu,Marnaulu,Neudorfu, Neu Tiflisu, Petersdorfu, Steinfeldu, Trebubenbergu, Waldheimu a Wiesendorfu.
VJelizavetpolské guberniidalších šest důležitých německých osad:
Těchto šest německých osad bylo osídleno především potomky osadníků z nejstarších dvou osadHelenendorfuaAnnenfeldu. V roce 1917 žilo v těchto osadách cca 6000 Němců. Duchovním centrem pro všech těchto osm vesnic se stalHelenendorf, ve kterém byl v roce 1857 postaven nejstarší luteránský kostel v Ázerbájdžánu (Kostel sv. Jana).
Těžba ropy vBakupřitáhla do města také Němce, v roce 1903 jich jen v Baku bylo 3749 (2,5 % populace města). Většina Němců v Baku byli etničtí Němci narození již na Kavkaze. Nikolaus von der Nonne (etnický Němec narozený nedalekoPetrohradu) přišel během vojenské služby na Kavkaz, rozhodl se tam zůstat, od roku 1883 žil v Baku, kde výrazně ovlivnil architekturu a v letech 1898-1902 byl starostou Baku. V Baku se v roce 1895 narodil také slavný sovětský špionRichard Sorge, etnický Němec, který byl zadruhé světové válkypopraven vJaponsku- dostal titulHrdina Sovětského svazu.
Němci v Jelizavetpolské gubernii se zabývali stále především zemědělstvím. Od roku 1860 na významu nabývalo předevšímvinařství, kterému se věnovalo stále více kavkazských Němců. Na konci 19. století 58 % ázerbájdžánské vinařské produkce zajišťovaly dvě německé rodinné firmy zHelenendorfu- Vinařství bratří Hummelů a Vinařství bratří Vohrerů.
Porusko-turecké válce v letech 1877-1878ruská říše anektovalakarský region. Carská vláda spustila velkou osídlovací kampaň nově získaných tureckých území, které měly být zalidněny vhodnými křesťanskými národy - včetně kavkazských Němců. V roce 1891 se od Tiflisu přestěhovalo velké množství německých rodin do Karské oblasti a založili osadu Petrovka. Německá populace ale zůstávala v okolíKarsurelativně malá, v roce 1911 to bylo jen cca 200 lidí. V roce 1911 a 1914 byly založeny dvě nové německé osady v okolí Karsu - Vladikars (dnešní turecké město Kümbetli) a Estonka (dnešní turecká vesnice Karacaören). Se začátkemprvní světové válkyse otevřelaKavkazská frontaa většina kavkazských Němců z Petrovky, Vladikarsu a Estonky byla evakuována do Eichenfeldu. Samotný Karský region byl následně anektován Tureckem a dodnes je jeho součástí.
V letech 1906-1922 vydával baron Kurt von Kutschenbach německé novinyKaukasische Postv Tiflisu. Jediné noviny, které na Kavkaze vycházely pouze v němčině.
V roce 1918 vzniklaÁzerbájdžánská demokratická republika, která byla mezi německou komunitou přivítána. VHelenendorfubyly pořádány velké oslavy, spojené se stým výročím obce. Německá komunita byla také zastoupena v ázerbájdžánském parlamentu poslancem Lorenzem Kühnem, rodákem zHelenendorfu, který stál u zrodu ázerbájdžánského ropného průmyslu.
Po vítězstvíBolševikůvruské občanské válcepřišla érasovětizaceakolchozůna Kavkaze. Nová sovětská vláda chtěla ukázat svůj vstřícný přístup k multikulturalismu vNové ekonomické politice(NEP). Kulturní a jazyková práva etnických menšin byly chráněny sovětskými úřady a byly zakládány školy v jazycích menšin. V roce 1926 existovalo vÁzerbájdžánské SSR26 základních škol v němčině. V roce 1926 proběhlo první celosovětské sčítání obyvatelstva, které ukázalo, že v ruské části Kavkazu žije 93.915 Kavkazských Němců, v Ázerbájdžánu 13 149, v Gruzii 12 047 a v Arménii 104. Celkem tedy na Kavkaze žilo 119 215 Kavkazských Němců. Třicátá léta 20. století přinesla změnu v rozvoji německé kavkazské kultury. Sovětské úřady nařídily, že všechna německy znějící jména měst a vesnic musí být změněna. Násilnákolektivizaceaprvní pětiletka, přineslysovětský hladomor v letech 1932-33, který těžce zasáhl německou komunitu.
Kavkazští Němci čelili zejména v Ázerbájdžánské SSR teroru ze strany sovětských úřadů. Desítky Němců v regiony byly obviněny z protisovětských aktivit a popraveni, zatímco jiní (včetně mnoha Hummelů, kteří založiliHelenendorf) byli vyhoštěni na Sibiř.
Ponapadení SSSR Německem v červnu 1941byli Kavkazští Němci deportováni do Střední Asie a na Sibiř, aby se nepřidali k postupujícím nacistickým jednotkám, ačkoliv nezadali k tomuto přesídlení jediný důvod. Z Kavkazu bylo deportováno od září 1941 do června 1942 celkem 190.000 Němců. Deportovaným bylo dovoleno vzít si jen malá zavazadla a téměř žádné jídlo. Museli podstoupit cestu přesKaspické moředo táborů ve Střední Asii. Sovětské úřady jim oznámily, že plavba přes moře bude trvat jen několik dní, ale většina lodí se po moři pohybovala sem a tam, protože přeplněné přístavy nechtěly deportované přijmout. To mělo za následek masovou smrt hladem a podnebím, zejména mezi dětmi a staršími lidmi. Kupříkladu jen na jedné transportní lodi zemřelo 775 deportovaných Němců. Z přístavů byli Němci následně sváženi po železnici do oblasti jezeraBalchašvKazašské SSR.
Pouze německé ženy (a jejich potomci) provdané za neněmecké muže byly ušetřeny deportace z Kavkazu. PoStalinověsmrti v roce 1953 a po nástupuNikity Chruščovado sovětského vedení byl zrušen zákaz návratu většiny deportovaných národů do jejich původních domovů. Na Kavkaz se ale vrátilo jen relativně málo Němců. V roce 1979 jich na severním a jižním Kavkaze žilo pouze 46.979.
Do opuštěných německých domů v Šamkiru (Annenfeld) aGoygolu(Helenendorf) byly sestěhováváni Arméni nejen z Arménské SSR ale i z Íránu. Arméni, kteří byli přesídleni doGyogolumísto Němců, se zmocnili tamního německého hřbitova a "arménizovali" náhrobní kameny řady hrobů.
Po rozpadu SSSR se objevil zájem o německou komunitu na Kavkaze. Sčítání lidí z roku 2014 ukázalo, že v gruzínskéBolnisi(původně Katharinenfeld) žijí poslední dva Němci. Německý hřbitov v Bolnisi byl za Stalinovy vlády zcela zničen, dnes je označen pouze malým památníkem na počest německých kolonistů. V posledních letech vzrůstá v Gruzii zájem ze strany místní mládeže o hledání svého německého dědictví, hledají v rodokmenech své německé předky.
V Ázerbájdžánu jsou zbytky německé komunity soustředěny v Baku. Poslední německý obyvatelGoygolu(dříve Helenendorf) Viktor Klein zemřel v roce 2007. Goygol má dnes více než 400 budov typicky německého rázu. V roce 2015 byl rodný dům Viktora Kleina změněn na Muzem dějin Kavkazských Němců. V roce 2009 byl nefunkční chátrající luteránský kostel vŠamkiru(původně Annenfeld) zrekonstruován a přeměněn na německé muzeum. Yunis Hajiyev, narozený v roce 1928 ázerbájdžánskému otci a německé matce, a jeho potomci jsou poslední rodinou německého původu, která v roce 2018 žila v Šamkiru.
Většina obyvatel, která dohledala svůj německý původ, se po roce 1991 vystěhovala do Německa.
Poslední německý obyvatel osady Estonka (dnes vesnice Karacaören v karské provincii v Turecku), Frederik Albuk, zemřel v roce 1999 ve své rodné vesnici. Luteránský hřbitov se 150 hroby je jedinou připomínkou na Kavkazské Němce v severovýchodním Turecku.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCaucasus Germansna anglické Wikipedii.