Byzantská válečná taktika

Byzantská armádase vyvinula z armády pozdně římské. Používaným jazykem zůstalalatina, i když byla především odšestého stoletípostupně nahrazovánařečtinou, která se stala oficiálním jazykem říše. Oprotiřímskéarmádě však byla byzantská mnohem sofistikovanější z hlediska organizace, strategie i taktiky. Na rozdíl odřímských legiíbyla stěžejní složkou těžká jízda –katafraktové–, která se vyvinula z pozdně římskýchClibanarii. Pěchota byla stále používána, ale spíše jako základ, který umožňoval manévrování a útok katafraktů, nebo ve vyloženě podpůrných rolích. Páteř pěchoty tvořiliskutatoi(štítonoši), vybavení kromě štítu také těžkým brněním, kopím a sekerou nebo mečem. Později přibyla další významná složka pěchoty –kontarioi– vyzbrojení 4–5metrovým kopímkontus, které vzniklo protažením a pěchotním přizpůsobením kopí perských katafraktů. Zbytek pěchoty (lehká pěchota a pěší lučištníci) byl organizován dopsiloiatoxotai(nezahrnují se žoldáci a nepravidelné síly). Pěchota typicky dostávala výcvik srovnatelný slegionáři, ale přibyl také trénink lukostřelby.
V průběhu dlouhého a členitého vývoje bylabyzantskáarmáda mnohokrát reformována a reorganizována. Jedinou konstantu představovala vysoká úroveň profesionality a strukturovanosti. I tak se ale podle struktury dají odlišit tři základní období:východořímské,thematickéatagmatické.
Bezprostředně po pádu Západořímské říše byla východořímská armáda prostě jen východní, přeživší složka pozdní římské armády. I přes prakticky totožnou strukturu (např.limitaneiacomitatenses– hraniční a expediční sbory) se přece jen lišila v několika věcech: měla více jízdy celkově, a to především těžké jízdy, více lučištníků a méněFoederati(neřímských vojáků vázaných speciální smlouvoufoedes). Právě tyto faktory mohly přispět k přežití východní části říše. S takovým vojskem dokázali generálovéBelisariusaNarsesznovu dobýt podstatnou část bývalé Západořímské říše. Jejich úspěch byl také dílem císařeJustiniána, který revitalizoval celý systém a pod jehož vládou dosáhla Byzanc největšího územního rozsahu. Později, za císařeHerakleia, byla definitivně poraženaSassanovská Persie.
Avšak ještě za Heracliovy vlády se objevila nová, možná ještě vážnější hrozba – Saracéni (muslimovéRášidskéhoaUmajjovskéhochalífátu). Povzbuzeni novým náboženstvím (vyžadujícím podrobení světa nebo alespoň přeměnu nadár al-Islám– dům islámu)a hnáni stále silnou kmenovou válečnickou mentalitou, tito nájezdnícise rychle zmocniliněkterých nejbohatších regionů Byzance, předevšímEgypta,LevantyaSýrie.Takto ohrožená samotná existence impéria přiměla Heraclia a jeho nástupce v sedmém století k reformě armády, která měla zajistit efektivnější ochranu hlavně pro anatolskou hranici. Výsledkem byl systémthemes(1p. sg. thema) – vojensko-administrativních jednotek, v jejichž čele stál vojenský velitelStrategos.
Každá thema ve smyslu administrativního okrsku musela mít trvale k dispozici themu ve smyslu jednotky vojáků o asi 9600 mužích. Tyto jednotky nebyly stacionární a v případě potřeby se mohly přesouvat na místo nejtěžšího útoku nebo se spojit a vytvořit expediční sbor pro ofenzivní akce. Tímto systémem se Byzantská armáda definitivně oddělila od Římské a vznikla struktura úplně nová, což souvisí i se zavedením řečtiny jako oficiálního jazyka říše v rámci Heracliových reforem, i když v armádě se nadále používala i latina. Systém themes se ukázal dostatečně odolný i flexibilní a byl používán až do konce jedenáctého století. Byzanci pomohl přežít útokyAvarů,Bulharů,Slovanůi Vikingů (Varjagů/Varangianů) a některá území se podařilo získat nazpět.
Kromě themes v provinciích měla i Konstantinopol sama svou vlastní jednotku –tagmata(1.p. sg.Tagma, používáno v množném čísle). Tagmata byly nejprve soukromé jednotky císaře (např. osobní stráž) a jednotky na obranu Konstantinopole o velikosti praporu (cca 1000 mužů), s postupem času však byly rozšířeny až na cca 4000 mužů. Společně s jejich rostoucím počtem a vlivem se pojem Tagmata stal synonymní s centrální armádou.
Úpadek systému themes byl pozvolný, stejně jako zmenšující se lidské i finanční kapacity říše. V kombinaci s povstánímistrategoidošlo i k cílenému potlačování vlivu themes, protože císaři se obávali převratů a místo podpory themes posilovali roli tagmata. Posledním hřebíčkem do rakve byldebakluMantzikertua následná invazeseldžuckých Turků, kdy Byzanc přišla s Anatolií o většinu themes i další cenné zdroje.
CísařAlexios I. Komnenosrestrukturoval armádu okolo tagmat, z nichž jen některé čekalo umístění do provincií, zatímco většina se v dobách míru zdržovala vKonstantinopoli. Tímto dostala tagmata třetí význam: obecná jednotka armády. Tagmatická armáda pak sloužila až do definitivního konce v roce 1453, čímž svou dobou existence předčila mnohé celé říše. Poslední systém přežil dokonce i praktické zničení v roce 1204 běhemčtvrté křížové výpravy. Právě od dob křížových výprav se obzvláště vybavení a vnitřní fungování čím dál více blížilo standardním západním armádám spíše než jejich řeckým a římským předchůdcům.
Skutatoi nebo Skoutatoi, pojmenovaní podle velkého oválného nebo mandlovitého (kite) štítu, tvořili páteř byzantské armády. Jejich těžkou výzbroj tvořilo následující:
Lehká pěchota typicky vyzbrojená oštěpy nebo praky a lehkým štítem zůstala prakticky nezměněná od svého ustaveníAlexandrem Velikým.
Jakopeltastoi, i lučištnícitoxotaise od dob Alexandra příliš nezměnili. Zůstalo lehké brnění, kompozitní luk i důkladný výcvik, ale změnila se bojová role. Místo celýchfalanglučištníků nebo jen izolovaných skupin tvořili několik zadních řad chiliarchií, nejčastěji tři. Obvykle se rekrutovali z oblasti Trapezuntu (dnešníhoTrabzonu) nebo z jiných černomořských kolonií. Zbytek pěchoty se v průběhu času a vlivem prostředí velmi měnil a nepodléhá jednotné charakteristice s výjimkou minimální výzbroje. Ten byl označován jakopsiloi, nicméně konkrétní obsah termínu není úplně jasný a občas označoval i těžší a organizovanější typy jako toxotai a peltastoi.
Východořímské vojsko příliš neuplatňovalo konceptfoedes(viz výše neboFoederati). Místo toho se císaři snažili buď integrovat kmeny na svém území do pravidelné armády, nebo je najímat jako žoldáky. I tak se ale postupně ustavilo několik jednotek složených z cizinců a bojujících mimo standardní strukturu Byzantské armády. Nejdůležitější z nich je Varangská garda, oficiální jednotka, jejíž příslušníci byli rekrutováni z okolních kmenů. Po většinu její existence sestávala z Vikingů, Slovanů a Germánů, po roce 1066 čím dál více z Angličanů. Typickou zbraní byla velká bojovásekera, relativně běžná zbraň mezi severnějšími barbarskými kmeny a zejména pro Angličany byla přímo charakteristická.
Od dobBasileia II.se jejich hlavní úlohou stala ochrana císaře, případně role elitní jednotky nasazované v kritických situacích. Jako osobní stráž se Varangové osvědčili, neboť neměli vazby na místní vládce a byli tak méně náchylní ke vzpourám nebo palácovým převratům. Jejich loajalita tak byla vázána jen penězi, proto si císařové dávali záležet, aby Varangové dostali svou mzdu.
Hlavní operativní skupina pěchoty a zároveň typická formace Byzantské armády bylachiliarchie, podle řeckéhochilia– tisíc. Obvykle byla tvořena přibližně 650 skutatoi a 350 toxotai. První linie se nazývalakontariuspodle používaného kopí; jejím účelem bylo zadržet první útok nepřítele, zatímco další linie skutatoi se chovaly podobně jako legionáři – vojáci postupovali v těsné formaci, kryli se mohutným štítem a bodali před sebe. Zadní linie tvořili toxotai, ale jejich pozice i úloha se více měnila v závislosti na situaci, neobvyklé nebylo například předsunutí k útoku z dálky společně s peltastoi, aby se poté stáhli. V pozdějším období (750) přibyla ještě vyšší jednotka, Tagma (přibližný ekvivalentbrigády), která sestávala ze 3–4 chiliarchií.
Chiliarchie zaujímaly formace podle aktuální situace. Standard tvořila buď linie o hloubce osm mužů, nebo falangovité čtverce 8×8, ale neobvyklá nebyla ani klínovitá formace,parentaxis(čtyři řady toxotai uprostřed kryté čtyřmi řadami skutatoi zepředu i zezadu) nebofoulkon(varianta římské želvy –testudo).
Nejběžnější taktika byla založená naHannibalově, svelkým úspěchempoužité uCannae. Pěchota na středu v první fázi ustoupila, zatímco jízda (případně posílená křídla pěchoty, ale obvykle jízda) obklíčila nepřítele. I proto nebyla byzantská pěchota příliš ofenzivně orientovaná, měla především vydržet nápor nepřítele, kdežto těžká jízda měla zasadit rozhodující úder.
V případě, že nebylo možné nebo výhodné obklopit nepřítele, nebo v případě potřeby demonstrace síly proti slabšímu nepříteli, však došlo i na úder pěchoty. I v takové situaci zaujala pěchota střed bojiště se dvěma chiliarchiemi v klínové formaci, zatímco zbytek pěchoty kryl křídla a jízdní lučištníci (hippo-toxotai/equites sagittarii) podporovali čelní útok. Toxotai formaci nedrželi a útočili ještě před hlavním úderem skutatoi. Během střetu pěchot obou stran měla těžká jízda zničit nepřátelskou (za předpokladu, že nepřítel měl jízdu, např. Frankové), aby nakonec mohla rozhodnout i souboj pěchoty. Tato taktika byla úspěšně použita například proti Bulharům v roce 967.
Katafraktovébyli těžce ozbrojení jezdci s kopím nebo lukem, kteří reprezentovali sílu a moc Konstantinopole stejným způsobem, jako legionáři moc Říma.
Nepoužívané zbraně včetně kopí byly připevněny k sedlu, které od kontaktu s Avary zahrnovalo itřmeny– nejzásadnější pokrok vlastní jízdy. Oproti předchůdcům se Východořímská říše soustředila na šlechtění koní, jelikož kvalitní váleční koně byli jednou z bezpečnostních priorit.
Byzanc využívala celou škálu typů lehké jízdy k doplnění (a vyrovnání nedostatků) katafraktů, stejně jako Římská říše využívala různé typy lehké pěchoty, rekrutované tradičně z porobených národů, k doplnění legionářů (auxilia). Ovšem dlouhá předchozí zkušenost přiměla Byzanc, aby se vyvarovala závislosti na nespolehlivých žoldácích nebo momentálně spřízněných kmenech, a proto byla i lehká jízda rekrutována převážně z vlastního obyvatelstva. S tím souvisí i celkový úpadek armády okolo 11. století, kdy nastala krize doléhající především na obyčejné obyvatele, což mělo za následek větší využívání žoldáků.
Tento typ jízdy byl využíván především k průzkumu, nájezdům, šarvátkám a dorážení utíkajícího nepřítele. Jak běžící pěchota, tak protivníkova lehká jízda byly pro těžce obrněné katafrakty příliš rychlé. Oproti katafraktům trénovaným v boji s kopím, mečem i lukem, byla lehká jízda úžeji specializovaná, byť rozdílnější v používaném vybavení. Od katafrakta se očekával frontální útok s kopím, boj jezdce proti jezdci s mečem i podpora z dálky pomocí luku, zatímco jednotlivé typy lehkých jezdců cvičili jen s jednou nebo dvěma zbraněmi podle momentální dostupnosti, schopností i potřeby úkolu, jež byla variabilnější než u těžké jízdy. Běžné byly projektilové zbraně jako luky, praky nebo oštěpy, jejichž uživatelé byli nejčastěji označováni jakohippo-psiloinebolipsiloi hippeutes. Další variantou byla jízda s lehkým, snadno mrštitelným kopím, taktéž využívaná od dob Alexandra Makedonského (ve starořeckých armádách známá jakoprodromoi). Konkrétní podoba byla závislá především na místních podmínkách, kdy se vojevůdci snažili maximálně využít jak vlastností místních kmenů, tak i dostupných zbraní a schopností vojáků. PojednáníO šarvátkách(De velitatione) císařeNikefora II. Fokaseexplicitně zmiňujeexpilatores(z latiny, doslova lupič nebo plenitel), což však označuje jízdního průzkumníka. Z pravidelných jednotek jsou popisováni pouzetrapezites(podle starořeckého jménaTrapezouspro dnešní turecké městoTrabzon, později hlavní město jednoho z od Byzance odštěpených států –Trapezuntu), „Armény zvanítasinarioi“,jejichž úloha byla konstantně útočit na oddělené části nepřátelské armády a její zásobování a mimo bitvy drancovat nepřátelské území, případně shánět potravu pro vlastní armádu.
Pokud nastala zvýšená potřeba lehké jízdy, vojevůdci se často uchylovali k výcviku toxotai k jízdě na koni (hippo-toxotaineboliequites sagittarii) spíše než na rekrutování odjinud nebo najímání žoldáků nad bezpečnou úroveň. Když už však došlo na cizí jednotky, preferovaní byli jezdci stepních národů jakoSarmati,SkytovéaChazaři, později takéPečeněhovéaKumáni. Známí pro svoji jízdu byli takéArménis tasinarioi, z nichž významné množství žilo na území říše, obzvláště před seldžuckým vpádem do Anatolie.
Jako páteři i symbolu Východořímské armády, výcviku jezdců byla věnována zvláštní pozornost a i významná část strategie se odvíjela od jejich schopnosti provádět komplexní manévry, často nedostupné méně vycvičeným a disciplinovaným armádám. Přestože část katafraktů (kataphraktoi/clibanophori/clibanarii) mohla být exkluzivně lučištnická nebo kopinická, většina byla vybavena obojím. Hlavní taktická jednotka se nazývalanumerus(někdy takéarithmosnebobanda) a čítala 300–400 mužů podobně jako římské kohorty. Numeri se řadily do formací hlubokých 8–10 mužů, v boji tak připomínaly jízdní falangu. Byzantinci si uvědomovali nevýhody takové formace, například malou flexibilitu, ale považovali jak psychologický, tak i silový efekt velikosti formace za přijatelnou kompenzaci.
V pojednáníO šarvátkáchpřipisovaném císaři Nikeforovi II. (možná psané jeho bratrem Leem) je stanoveno, že jakýkoliv expediční sbor Východořímské říše musí mít minimálně 8200 jezdců plus 1000 jezdců císařovy osobní armády.Oněch 8200 jezdců má být rozděleno do 24 skupin celkem, ve čtyřech blocích po šesti numeri na každé světové straně pochodující armády.V případě nižšího počtu jezdců se nedoporučuje iniciace jakékoliv ofenzivní operace.
Při frontálním útoku na silnou pozici nepřítele se nejčastěji používala klínovitá formace specifických proporcí. První linie klínu sestávala z 25 mužů, druhá ze 30, třetí ze 35 a od 40 pak po desítkách na řadu až do 8.–10. Ještě z velké vzdálenosti (200–100 m) první řady vystřelily z luku, aby vytvořily slabší místo v nepřátelské armádě, na které pak plné rychlosti najel celý klín s dlouhými kontariony. Po takovém útoku se nepřátelská pěchota nezřídka dávala na útěk nebo bojiště převzala vlastní pěchota, což dávalo jízdě dostatek času na přeskupení nebo stažení.
Vzhledem k velkým rozdílům jak během různých období, tak mezi jednotlivými protivníky nelpěli vojevůdci na konkrétní taktice pro katafrakty na vyšší úrovni než formace. Nejběžnější však bylo postavení čtyř numeri okolo jádra pěchoty, dva po stranách a dva vzadu vlevo a vpravo, čímž zajišťovaly zároveň boční ochranu i rezervu a zadní voj.
Oproti frontálnímu útoku bylo preferovanou taktikou obklíčení, případně útok zezadu – taktika podobná Alexandrově „kladivu a kovadlině“ nebo Hannibalově u Cannae (Kann). Avšak významným pokrokem byla podpora lučištníků, jak pěších, tak i v prvních liniích každého numeru – v okamžiku oslabené pozice nepřítele vytáhli kopí a začali nabírat rychlost k útoku, zatímco další řady numeru postupně vypálily další salvy, než taktéž najely na nepřítele. Ten pak neměl žádnou „dobrou“ obranu – těsnější formace, která by pomohla proti kopiníkům, zase znevýhodňovala proti salvám lučištníků; pokud by se naopak roztáhli, katafraktové s kontariony by pak měli jen minimální námahu s vybíráním cílů po jednom. Často už začátek rozjezdu katafraktů stačil k obrácení nepřítele na útěk, a operaci potom nebylo nutné dokončit. Méně výhodné bylo nasazení katafraktů proti nepřátelské jízdě, nicméně v takové situaci se projevovalo jiným národům často nedostupné brnění a lepší výcvik.
Při střetu se silnou jízdou se však nasazoval ještě jeden typ taktiky – fingovaný ústup (v principu nijak odlišné od fingovaného ústupu pěchoty použitého u Cannae). Boční numeri projížděly okolo nepřítele a střílely z luků, dokud je nezačala pronásledovat protivníkova jízda (okopírováno odParthů). Mezitím se zadní numeri přichystaly k okrajům formace pěchoty. V okamžiku, kdy pronásledující nepřátelská jízda minula pěchotu, jí vpadly zadní numeri do týla. Pronásledovatel pak musel zastavit a čelit této nové hrozbě, zatímco původně pronásledované numeri se otočily a znovu zaútočily na nepřítele. Po nebo během nájezdu druhé skupiny se první skupina, původně schovaná za pěchotou, přesunula o něco více směrem do bojiště, čím protivník zůstal obklíčen ze všech stran mezi dvěma skupinami jízdy a hlavním tělem pěchoty.Podobnou taktikuvyužilCaesaruPharsaluv roce 48 př. n. l. proti silnějšíPompeiovějízdě, ale k dokonalosti ji pak dovedlSaladina mongolská armáda.
Proti těžce obrněné nepřátelské jízdě, která by nemusela být poražena ani předchozí cestou, nasazovali Byzantinci pěchotu. Skutatoi často představovali nejdisciplinovanější vojáky na bojišti, navíc při postupném etablování kontarionů jakožto pěchotní zbraně i typu pěchoty byla byzantská pěchota zdatným soupeřem těžké a/nebo šokové jízdy. V okamžiku, kdy se objevilo oslabené místo v protivníkových řadách, pěchota se na pokyn „aperire spatia“ (uvolnit prostor) rozestoupila a umožnila tradiční útok katafraktů. Tato taktika byla s úspěchem využívána např. protiVandalůmnebo Avarům.
Století válčení umožnila Byzantincům sestavit nespočet pojednání a manuálů o válečnictví, které zahrnovaly doporučené postupy proti prakticky všem tradičním nepřátelům.
Nejznámější z nich,TacticaLeona VI., nabízí následující instrukce:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuByzantine battle tacticsna anglické Wikipedii.