Charles Bukowski

Charles Bukowski(16. srpna1920,Andernach,Německo–9. března1994,Los Angeles,Kalifornie,USA), celým jménemHenry Charles Bukowski, přezdívaný Hank nebo Buk, původním německým jménemHeinrich Karl Bukowski, byl původem německýbásníkaspisovatel, který se proslavil nekonvenčními autobiografickýmiprózamiavulgárnímstylem. Vzhledem ke svému stylu bývá často přiřazován ke spisovatelům skupinybeat generation, kam patří zejménaJack Kerouac,William Seward BurroughsneboAllen Ginsberg. Osobně se však tomuto zařazení vždy velmi silně bránil.
Historky o tom, že byl nechtěným nemanželským dítětem, které o sobě sám šířil, nejsou pravdivé. Narodil se 16. 8. 1920 v německémAndernachu. Jeho otec Heinrich Bukowski tam po skončení 1. světové války sloužil v místní posádce americké armády, zamiloval se do osmnáctileté švadleny Kathariny Fett a vzal si ji. V roce1924se rodina přestěhovala doLos Angeles, kde Charles Bukowski strávil bezmála 50 let života.
Český překladatel jeho dílaRobert Hýsekv pořaduSchůzky s literaturou, který vysílala staniceČRo Vltavav neděli 15. května 2016 („Charles Bukowski, starý chachar ostravski“), tvrdí, že se Bukowski narodil ve vesniciPazdernanaFrýdecko-Místeckua po emigraci do Spojených států svou skutečnou identitu úspěšně zatajil.
Nemluvil dobřeanglickya pro svůj německý původ byl často terčem posměchu ostatních dětí, trávil čas většinou o samotě.
V mládí díky své izolaci navštěvoval knihovnu a hodně četl.John Fante,Sherwood Anderson,Ernest Hemingway,Robinson Jeffers,Edward Estlin Cummings,James Thurber,Ezra Pound,D. H. Lawrence,Fjodor Michajlovič Dostojevskij,Ivan Sergejevič Turgeněv,Louis-Ferdinand Céline,Antonin Artaud,Knut Hamsun,Franz Kafka,Albert Camusa další, to byli autoři, kteří jej významně ovlivnili.V roce 1936 nastoupil na vyšší střední školu, kam chodili potomci rodičů, kteří netrpěli finanční nouzí, i proto špatně nesl svou chudobu. VAmericeprobíhalahospodářská krize, odstartovaná pádem burzy. Respekt si však dokázal částečně zjednat svými pěstmi a rvačky se s ním dál táhly po celý život. Navazuje první přátelství s podobně sociálně vyloučenými chlapci a seznamuje se s alkoholem, kterého se již nikdy nevzdá. Má dojem, že je to jediná věc, která dokáže alespoň trochu přebít každodenní zmar a zoufalství.
S dívkami v mládí nehovořil, neuměl dát záminku ke sblížení, a přestože se mu líbily, pohrdal jimi. Jeho izolaci napomohlo i ohyzdné akné (acne vulgaris), které mu vyrazilo na hlavě a trupu. Nebyly to pouhé uhry, ale celá ložiska obrovských vředů. Ani doma se necítil dobře: otec byl přísný a krutě ho trestal za sebemenší maličkost. Matka se jej nedokázala před otcem zastat. Mladý Charlesautoriturodičů nepřijímal, naprosto k nim ztratil úctu a začal jenenávidět.
Poté se přihlásil na vysokou školu – Los Angeles City College, kde 2 roky studovalliteraturuadivadlo. Měl neurčitou představu, že by se mohl státnovinářem. Tady se – ve snaze odlišit se od svých spolužáků – začal angažovat proHitleraafašismusa zveřejňoval své extremistické názory. Bukowskéhopolitikav podstatě vůbec nezajímala, ale rád dělal věci, které pohoršovaly a šokovaly ostatní. Považoval se za Němce, měl přirozenou loajalitu k vlasti a nelíbil se mu médii vykreslovaný obraz a zesměšňování německého národa. A také: jeho otec byl proamerický, jeho učitelé byli protiněmečtí, takže on byl proněmecký.
Když otec zjistil, že na psacím stroji, který mu koupil kvůli psaní prací do školy, píše kontroverzní povídky, vyhodil mu je i se strojem a oblečením před dům. Bukowski si vzal nějaképenízeod matky a odstěhoval se do podnájmu. V červnu 1941 skončil s vysokou školou.
V jednadvaceti odjel doNew Orleans, následovalaAtlantavGeorgiia pozdějiSan Francisco(zde pracoval několik týdnů jako řidičČerveného kříže– jedno z mála přijatelných zaměstnání, která vykonával). Cítil se být vyděděným, časem si na tento pocit zvykl a svým způsobem si v něm začal libovat.
22.6.1944 byl Bukowski, kterému bylo 24 let, veFiladelfiizadrženFBIpro podezření z vyhýbání se vojenskému odvodu. 17 dní strávil v místním vězení Moyamensing, pak byl propuštěn a shledán neschopným pro vojenskou službu.
Ve stejném roce Charles Bukowski literárně debutuje, Whit Burnett a Martha Foleyová mu otisknou povídkuDůsledky málo strohého odmítnutí(angl.Aftermath of a Lengthy Rejection Slip) v prestižním časopiseStory. V roce 1946 mu Caresse Crosbyová, která s manželem vlastnila nakladatelství Black Sun Press publikovala povídku20 tanků z Kasseldownu(angl.20 Tanks from Kasseldown) v časopisePortfolioo muži čekajícím na popravu.
Poté se mu už výrazněji nedařilo se literárně prosadit, následuje útlum v tvorbě a začíná období toulání, rvaček, nezřízeného pití, střídání žen, podnájmů a podřadných zaměstnání, období, které sám autor označuje jako „desetiletý flám“. Na chvíli se vrátil doLos Angelesk rodičům, ale když se dozvěděl o otcově povýšení v zaměstnání (dělal hlídače v muzeu) díky tomu, že se vydával za autora jeho otištěné povídky (podvod mu usnadnilo to, že oba měli stejné jméno), znechutilo jej to natolik, že se odstěhoval do centraměstablízko Alvarado Street.
V baru Glenview potkal Jane Cooney Bakerovou, svou první vážnou známost. Jane byla o deset let starší alkoholička a stala se inspirací pro mnoho jeho nejlepších děl. Objevuje se v básnické sbírceThe Days Run Away Like Wild Horses Over the Hills, v románuPoštovní úřadvystupuje pod jménem Betty, v románuFaktótumje to Laura. Ve filmuŠtamgastrežiséraBarbeta Schroederaji představuje Wanda, hlavní ženská postava v podání herečkyFaye Dunawayové.
Bukowski se do Jane zamiloval, byla to první žena, která mu věnovala pozornost a také zjistil, že mají mnoho společného, zejména negativní vnímání společnosti. Jane vzala Charlese na dostihy a ukázala mu systém sázek, tak vznikla jeho celoživotní vášeň k dostihovým závodům.
Prožili společně spoustu pitek, hádek, rozchodů a návratů. Střídali podnájmy a často nemělipenízeani na jídlo. Sousedé je nenáviděli kvůli ustavičnému hluku, rvačkám a nočnímu křiku. Vzhledem k tomu, že Jane měla velmi uvolněnou morálku a nedělalo jí problém nechat se pozvat kýmkoli na panáka, Bukowski silně žárlil a po rozchodu s ní měl oženáchvelmi špatné mínění. Pravděpodobně si přivydělávala na alkohol i příležitostnouprostitucí.
Toto období bylo výživným podhoubím nejlepších portrétů Bukowského na dně společnosti, právě nyní sbírá velké množství zážitků a spoustu materiálu, jenž pak dokáže přenést do své tvorby.
Roku 1950 vstupuje Charles Bukowski do služeb americké pošty, ale po necelých třech letech odchází. V roce 1955 odvezli Bukowského na chudinské oddělení místní nemocnice s krvácejícím žaludečním vředem, který si přivodil nadměrnou konzumací alkoholu. Potřebovaltransfuzi, ale jelikož předtím nikdy neuložil do nemocnicekrev, byla mu odepřena. Jak ležel na vozíku neschopen pohybu, myslel si, že tam zemře. Ironií osudu jediný člen rodiny, který měl krevní kredit, byl jeho otec a právě díky tomu nakonec transfuzi dostal. Tuto životní zkušenost promítl do povídkyŽivot a smrt na sociálním oddělení(angl.Life and Death in the Charity Wardve sbírceNejkrásnější ženská ve městě, angl.The most Beautiful Woman in Town & Other Stories). Přežil, i když měl namále, ale s pitím přes varování lékařů přestat nedokázal. Od té doby se opět věnoval psaní, začal psát převážněpoezii.
4. prosince 1958 mu zemřel otec na infarkt (matka již o dva roky dříve). Jestliže nedokázal příliš truchlit nad smrtí matky, skon otce byl pro něj důvod k oslavě. „...díky bohu, je po něm po něm po něm,“ napsal. Po pohřbu rozdal většinu majetku rodičů, obrazy, příbory, koberce atd. jejich přátelům a známým (scénku popisuje v povídceSmrt mého otce 2ve sbírceTěžký časy, angl.Hot Water Music).
Ačkoli Bukowski tvrdil, že celédědictví, které činilo 15 000 dolarů, propil a prohrál, nebylo tomu tak. Jeho přátelé vzpomínají, že měl nemalé úspory vbanceještě několik let po otcově smrti. Pravda je tedy taková, že od tohoto okamžiku začal být napenízevelmi opatrný – přes všechny své publikované deklarace.
Roku 1957 se oženil s mladou 23letou básnířkou Barbarou Frye z maléhotexaskéhoměstečka Wheeler, ale manželství trvalo necelé 2 roky. Bukowski ke svatbě připojuje tuto historku: Barbara Frye, editorka časopisuHarlequin, vyhlásila, že přijímá básně od začínajících autorů. Bukowski nelenil a poslal jí hromadu svých věcí a podařilo se mu ji zaujmout natolik, že je otiskla. Brzy si začali dopisovat a Barbara se mu svěřila, že je svobodná a že má lehkou tělesnou vadu, kvůli níž má strach, že se neprovdá. Bukowski s ní soucítil, vliv mělo i to, že na něj byla vdopisechmilá a odepsal jí, že si ji vezme. Barbaře chyběly dva krční obratle a díky tomu vypadala, jako by neustále hrbila ramena. Nemohla ani otočit hlavu. Bukowskému to nakonec nepřipadlo nijak zvlášť omezující pro vztah.
Nicméně tento příběh je částečnou fikcí, neboť autorova poezie vyšla v Harlequinu až poté, co se Bukowski stal spoluvydavatelem časopisu, a to bylo po svatbě. Zbytek je pravdivý, intimní korespondence mezi nimi probíhala, přičemž došlo i na výměnu fotografií a on jí opravdu nabídl sňatek i přes její handicap.
Novomanželé žili vTexasupouze několik týdnů, pak se přestěhovali do L. A. do kopcovité čtvrti Echo Park ležící mezi West Lake a Elysian Parkem. Už jako spoluvydavatelHarlequinuse Bukowski pustil do všechbásníků, které neměl rád a vydavatelů, kteří jej dříve odmítli. Rovněž začal v roce 1956 psát svůj první románMísto, kde se dá přespat, ten ale vydán nebyl.
Rodina Barbary netrpěla finanční nouzí, nicméně během vztahu Barbara nedisponovala větší sumou peněz, neboť členové rodiny svatbu neschvalovali.
Barbara byla umělecky založená a kromě psanípoezie(kterou Bukowski pokládal za „dost dobrou“) se pokoušela malovat. Zapsala se do kurzu výtvarného umění a Hank ji tam chodil navštěvovat. Jednou ho lektor vyzval, aby jen tak neseděl v rohu, připojil se k nim a zkusil také něco namalovat. Bukowski výzvu přijal, v rychlosti vytvořil obrázek vázy a odešel nakávu, zatímco ostatní ještě pracovali. Když se vrátil, učitel vzal jeho obraz a vystavil ho s pochvalnými slovy před celou třídou. Bukowski pak namaloval ještě několik obrazů, které chtěl učitel použít na zamýšlené výstavě. Barbara se cítila nedoceněná a špatně to nesla.
Manželství pokračovalo sestupnou křivkou. Bukowski Barbaru nemiloval a jako manžel jí toho mohl nabídnout velice málo. Brzy jí začal vadit jeho povalečský způsob života – lenošení, popíjenípivaa studování dostihových programů. Pokud pracoval, bylo to špatně placené zaměstnání, včetně návratu do služeb pošty. Charlese zase dráždila její faleš a měl ji rád čím dál méně.Rozvodproběhl 18. března1958. Po něm se autor přestěhoval do svého osvědčeného prostředí staromládeneckých podnájmů, neměl potřebu zůstávat v domě se zahradou. Jeho novou adresou se stal omšelý pokoj ve čtvrté etáži činžáku ve východním Hollywoodu na North Mariposa Avenue v oblasti meziHollywood BoulevardaSunset Boulevard.
I Barbaře věnoval autor několik básní a v próze se nejvýrazněji objevuje jako postava Joyce vrománuPoštovní úřad.
Rok 1962 byl pro spisovatele traumatizující, 22. ledna zemřela totiž Jane Cooney Bakerová, jeho prvníláskaa studnice inspirace. Měl pocit, že ztratil někoho blízkého, jediného člověka, který mu rozuměl. Bukowski toto těžké období přetavil do mnoha básní apovídek. Psaní a pití byly jediné věci, které ho držely při životě, přesto ho myšlenky na sebevraždu neopouštěly. Posílal stovky příspěvků do všemožných časopisů po celé zemi, mj. i novináři Johnu Bryanovi, jenž mu vydal několik básní v časopiseRenaissance. Tou dobou měl autor i časté spory se sousedy, neboť psal až do noci apsací strojdělal velký rámus.
Zhruba rok poté (jaro 1963) se seznámil s Frances Smithovou (rozenou Frances Elizabeth Deanovou, později si změnila jméno naFrancEyE). Začali se vídat pravidelně a FrancEyE se přestěhovala do L.A., aby mu byla nablízku. Vzpomíná, že Bukowski během týdne, kdy musel do práce, měl pití jakžtakž pod kontrolou, ale o víkendech flámoval tak intenzivně, že často skončil na záchytce či ve vězení. Zpočátku to bylaláska, ale později mu FrancEyE začala být lhostejná. Ve své tvorbě jí nevěnoval příliš prostoru, nejvíce se o ní zmiňuje vBásni pro křivozubou bábunapsanou několik let po rozchodu.
Nicméně to byla podpora FrancEyE a přátelství lidí jako Sam Cherry a Jon a Gypsy Lou Webbovi, která ho dostala z dlouhého obdobídepresí. Ty ovšem byly se spisovatelovým životem nerozlučně spjaty. Psaní mu také pomáhalo, nejen tvorba, ale i korespondence s lidmi, kterým v dopisech líčil nebezpečné stavy svépsychiky.Sebevražednétendence jej ničily, na druhou stranu ho přítomnostsmrtivzrušovala. Proto ležel v době oběda v uličce za barem veFiladelfii, neboť existovala možnost, že jej přejede couvající náklaďák, proto měl vytipovanou silnici v L.A. bez pouličního osvětlení, kam uléhal v opilosti.Toto nejlépe postihuje jehoambivalentnícitát: „Nejlíp mi bylo, když jsem se cítil nejhůř.“
Také mu pomohlo vydání básnické sbírkyChytá mé srdce do dlaní(angl.It Catches My Heart in Its Hands), jejíž titul je převzat zveršebásně odRobinsona Jefferse. Nakladatelství manželů Webbových Loujon Press ji vydalo jako luxusní edici na drahém papíře a v korkové vazbě. Bukowski navíc podepsal každý výtisk (v jedné povídce popisuje, že stránek bylo tolik, až začal svůj podpis nenávidět).
V roce 1964 se jim narodila dcera Marina Louise Bukowski. Jméno Marina vybrala FrancEyE podle jedné kurtizány, o níž zrovna četla a Louise dostala na počest Gypsy Lou Webbové. Marina byla jediným dítětem Charlese Bukowského a ten jí dokázal věnovat velkou péči. Jak později Marina vzpomíná, vždy se mohla na svého otce obrátit s jistotou, že ji neodmítne a postará se. Dával jí najevo, že ji má rád, a díky tomuto pocitu nezažila podobnou hrůzu, kterou si prošel její otec.
Charles požádal matku své dcery o ruku, ale ta ho se zdůvodněním, že si už nechce nikoho brát, odmítla. Domluvili se, že budou žít jako rodina a Bukowski bude platit účty. Jejich vztah se nevyvíjel. Bukowski opovrhoval přáteli Frances z básnického semináře, dost pil a navíc jeho noční směny narušovaly soužití. Na konci roku 1965 se rozešli, Bukowski pomohl sehnat podnájem a do budoucna pomáhal i finančně.
Johnu Martinovi Bukowskéhopoeziedoslova změnila život. Se svojí ženou Barbarou založilinakladatelstvíBlack Sparrow Press a začali tisknout opomíjenéspisovatele, Bukowského obzvlášť. Pro Johna Martina byl snad nejoriginálnějším básníkem, neboť jeho verše byly zcela jasné a přímočaré, na rozdíl od některýchsymbolistůčisurrealistů, které také vydával. Navíc věděl, že Bukowski rád kreslí, takže jehoilustracemidoplňoval básnické knížečky, což je zhodnocovalo. První knihou vydanou vBlack Sparrow Pressbyla sbírkaAt Terror Street and Agony Way.
Bukowski prodělal v roce 1966 operacihemoroidů, kterou popsal v povídceVšechny řitě světa i ta má(angl.All the Assholes in the World and Mine). V roce 1966 se zmínil Dougu Blazekovi, že pracuje na románuJak milují mrtví, jehož časovou osu tvoří období z počátku padesátých let, kdy bydlel v jednom zchátralémhotelu. Obsažená témata nebyla překvapující – hladovění, opíjení se, souložení a vždypřítomné šílenství. Román nevyšel a většinu materiálu Bukowski použil jinde.
Pro undergroundové novinyOpen Cityzaložené Johnem Bryanem psal každý týden sloupek, který se jmenovalZápisky starého prasáka(později vyšlo knižně). Dostal v něm absolutní volnost a záhy se Zápisky staly velmi oblíbenými po celém městě. DíkyOpen Cityse seznámil i s řadoubeatniků, přičemž nejvíc na něj zapůsobilNeal Cassady.
Open Cityzaniklo poté, co byl John Bryan zatčen pro obvinění z obscénnosti kvůli zveřejnění povídky Jacka MichelineaKostnatej Dynamit(angl.Skinny Dynamite) o sexuálních radovánkách nezletilé holčičky; povídka vyšla v literární příloze editované právě Bukowským. Obvinění bylo nakonec staženo, ale zániku už nešlo zabránit. Bukowski tomu navíc nasadil korunu, když o konci novin napsal nevybíravouparodii, kterou otiskl časopisEvergreen(parodie má názevZrod, život a smrt undergroundového plátku, angl.The Birth, Life and Death of an Underground Newspapera lze ji nalézt ve sbírceNejkrásnější ženská ve městě, angl.The most Beautiful Woman in Town & Other Stories).
John Bryan k tomu později napsal: „Nejvíc mě zranilo, že jsem Bukowského pokládal za přítele v době, kdy jsem bojoval o svůj život, a to, s čím jsem se mu s nejvyšší důvěrou svěřil, byla ta nejstrašnější tajemství a mé nejčernější noční můry. Potřeboval jsem pomoc. Byl jsem na pokraji sebezničení. Bukowski se smál a poškleboval a vytroubil to do světa.“ Dospěl k závěru, že „Bukowski byl vynikající spisovatel, ale všivá lidská bytost.“
Charles Bukowski měl zkrátka talent na likvidování přátelství, který ve spojení s jeho literárními schopnostmi z něj často dělal nepřístupného a mstivého člověka. Kvůli své minimálníempatickéschopnosti nechápal, proč se to lidí tolik dotýká, když píše podobné věci i o sobě. Absolutně si neuvědomoval, co pro ně znamená soukromí.
Skutečně velký úspěch mu zaručil až první román napsaný během 20 dní –Poštovní úřado zážitcích z protivného zaměstnání, který se dočkal příznivého ohlasu. Předcházela mu dohoda s Johnem Martinem, vydavatelemBlack Sparrow Press, že mu bude vyplácet měsíčně 100dolarů, které pokryjí Bukowského náklady na živobytí a on pro něj bude psát. S rostoucí prodejností jeho knih tento honorář stoupal.
Bukowského verze byla, že z pošty odešel sám (k 1. 1. 1970), nicméně podle poštovních záznamů mu hrozila výpověď kvůli častým absencím. Jisté je, že od tohoto okamžiku se začal živit psaním, tedy konečně dosáhl toho, po čem toužil.
Poštovní úřad je napsán přímým stylem (po vzoruFantehoaHemingwaye), ale na rozdíl od Hemingwayových knih je okořeněn i humorem, díky němuž dokáže autor zlehčit vážnou situaci. To na čtenáře platilo, jak dokazují úspěchy tohoto i dalších románů.
Básník a zakladatelCity Lights PressLawrence Ferlinghettiměl také zájem vydávat Bukowského knihy. Chystal se Bukowského oslovit právě ve chvíli, kdy do hry vstoupil John Martin a jehoBlack Sparrow Press. Ovšem Johnu Martinovi se některé příliš provokativní texty nezamlouvaly, a tak zůstalo i něco pro City Lights. Sám autor k tomu poznamenává: „Všechny moje knížky patří Black Sparrow Press, jenom občas, když Martin ztratí soudnost, usměje se štěstí na City Lights.“
V r. 1972 vyšla vCity Lights Pressrozsáhlá kniha povídekErection, Ejaculation, Exhibition and General Tales of Ordinary Madness(později byla rozdělena do dvou titulů – viz kapitola Dílo – Povídkové sbírky). Ferlinghetti pozval v r. 1973 Bukowského na čtení poezie doSan Francisca.
Bukowski začíná s recitací poezie nauniverzitácha klubech po celé Americe, což mu také vynáší peníze. Zpočátku býval velmi nervózní a zakoktával se, tuto trému zaháněl jak jinak než posílením se alkoholem před vystoupením.
Také psalpornograficképovídky pro erotické časopisyAdam, Screw, Fling, Hustler, ale ty většinou neměly valnou kvalitu, přestože občas některá vyčnívala. Nejzvrácenějšípovídkase jmenujeÚchyl(angl.The Fiend) o znásilnění malé holčičky (vyšla ve sbírceNejkrásnější ženská ve městě, angl.The most Beautiful Woman in Town & Other Stories).
Po Jane Cooney Bakerové se stala Bukowského další velkou láskou sochařka a příležitostná básnířka Linda Kingová, s níž se seznámil v roce 1970. I když ji zpočátku nepřitahoval, z občasných schůzek se postupně vyvinul vztah.
Linda věnovala Charlesovibustu, což neopomněl zmínit v některé ze svých povídek. Linda jej přinutila omezit pití, přestat užívatvalium(které bral na uklidnění, neboť v noci nemohl spát) a zavedla mudietua pravidelné cvičení. Bukowski po této kúře zhubnul ze 110 kg až na 72 kg, nechal si narůst vousy a delší vlasy, jak bylo v módě, a koupil si lepší oblečení. Během této přeměny Linda vzpomíná, že se do ní spisovatel intenzivně zamiloval, byla to údajně až posedlost. S šílenou láskou se dostavila samozřejmě ižárlivost, nedokázal se vyrovnat s koketerií své mladé přítelkyně, což zavdávalo časté záminky k vulgárním hádkám a častým rozchodům. Sám však nebyl svatý, neodmítal nabídky jiných žen, kterým imponovala spíše jeho rostoucí sláva. Byla to ale Linda, která jej zasvětila do tajů milování a naučila jej spoustu věcí v posteli. Přesto v Bukowském zůstalo něco z puritánství, což ovšem nebylo vysloveně špatné.
Linda Kingová jej obviňovala, že mezi nimi schválně vytváří zlou krev, aby měl náměty pro své psaní. Podle ní si vždycky něco našel, aby mohl být nespokojený, i kdyby se měl jako v bavlnce. Přestože ji miloval, byla v tom zároveň i nenávist. Nedokázal ve své podezřívavosti rozpoznat, zda jsou její city upřímné. Zažil už tolik zklamání, že se jen stěží dokázal otevřít naplno a snažil se za každou cenu bránit se dalšímu citovému zranění. Linda dále vypovídá, že Bukowski byl zpočátku za střízliva zdrženlivý až téměř plachý člověk, ale jakmile si vypil, stalo se z něj zvíře. Byl absolutně nepříčetný a nejednou zdemoloval interiér domu, ve kterém se zrovna nacházel.
Lindu Kingovou popsal Bukowski jako Lýdii Vanceovou v románuŽeny. Uvádí zde věčné hádky a spory pramenící z její impulzivity a výměnu jeho busty mezi nimi po každém rozchodu.
V té době si Bukowski dopisoval s Williamem Wantlingem, bývalým příslušníkemnámořní pěchoty. Wantling učilangličtinunaIllinoiskéuniverzitě, dříve psal také poezii (kterou Bukowski uznával) a byl závislý na drogách. Jeho strohé básně vypovídaly o mnohem těžším životě, než jaký Bukowski zakusil – o prodáváníheroinu, oválce v Korejia rozbíjenílebek, atd. a když se mu podařilo odrazit se ode dna a dostal nabídku učit poezii na univerzitě, Bukowski jej obvinil (jak měl v povaze), že se zaprodává. To by se dalo nazvatpokrytectvím, pokud vezmeme v potaz Bukowského rozčilené reakce na čtenáře, kteří jej žádali, aby psal nadále o kurvách a o barech poté, co tento způsob života opustil.
Bill Wantling neprožíval zrovna šťastné chvilky, rozpadalo se mumanželství, kvůli své závislosti měl problémy s policií a byl nervově labilní. Zorganizoval pro Bukowského čtení na univerzitě a těšil se na setkání se svým oblíbeným autorem. Bukowski přiletěl, ale vystoupení skončilo fiaskem, básník byl dost opilý a s Wantlingem se skoro nebavil. Po návratu do L. A. sedl ke stroji, a jak měl ve zvyku, napsal jedovatý článek o svém výletu, ve kterém Wantlinga (ačkoliv použilpseudonym) sepsul.
William Wantling byl hluboce zklamaný, začal intenzivně pít a propukla u nějpsychóza. A.D. Winansovi, regionálnímu nakladateli, se svěřil, že se touží upít ksmrti, což se mu také podařilo. Pil celé dny a noci, až dostalinfarkta zemřel. Bukowski se sice cítil provinile, ale ne natolik, aby se nepokusil svést vdovu Ruth Wantlingovou. Pro ni to byl otřesný zážitek. Zde se Bukowski projevil jako nechutnýmizogyna toto stanovisko sdílela většina lidí včetně některých jeho přátel.
William a Ruth Wantlingovi vystupují v románuŽenypod pseudonymy Bill a Cecílie Keesingovi. Bukowski se neobtěžoval uvést okolnosti Wantlingovy smrti.
S Lizou Williamsovou se začal stýkat krátce poté, co se na delší dobu rozešel s Lindou Kingovou. Znali se z doby, kdy společně psali pro Bryanovy undergroundové novinyOpen City. Liza byla zhruba stejně stará jako Bukowski a on věděl, že na ni Linda žárlí.
Liza pracovala ve vedení nahrávací společnosti Island Records. Společně s Bukowskim odletěli na výlet na ostrov Santa Catalina u pobřežíKalifornie, kde se ubytovali v hotelu Monterey v přístavním městě Avalon. Ale ani tady se nedokázal Bukowski rozptýlit, seděl vhotelovémpokoji, chlastal pivo a víno a semtam napsal báseň, zatímco Liza chodila se známými po nákupech.Dokonce mu koupilakanárav kleci, aby se na pokoji necítil tak sám.
Po návratu do L.A. začal Bukowski trávit hodně času v jejím domě na Tuxedo Terrace. Chodili spolu na rockové koncerty, večeře, doma pořádala Liza večírky, na nichž se Charles seznámil s mnoha zajímavými hudebníky, malíři a televizními tvůrci, např. s Robertem Crumbem, který později ilustroval jeho sbírkuBring Me Your Lovea deníkKapitán odešel na oběd a námořníci převzali velení(angl.The Captain Is Out to Lunch and the Sailors Have Taken Over the Ship) a Taylorem Hackfordem, jenž o Bukowském natočil dokument pro místní stanici KCET. Liza se do Bukowského záhy zamilovala, nicméně on stále myslel na Lindu Kingovou a po častýchtelefonátechse s ní zase dal dohromady a Lizu opustil. Stále pokračovaly hádky na ostří nože a poté, co Linda Kingová otěhotněla (a následně potratila), se rozhodla, že to s ním definitivně ukončí.
Liza Williamsová je ztvárněna v postavě Dee Dee Bronsonové v románuŽeny.
S Pamelou Millerovou se Bukowski seznámil, když jí bylo 23 let (jemu samotnému bylo dávno přes padesát). Jednou v noci mu Pamela zavolala a zeptala se jej, zda by jej mohla navštívit i se svou kamarádkou, která je obdivovatelkou jeho díla a právě slaví třicátiny. Bukowski souhlasil pod podmínkou, že s sebou vezmou nějakápiva. Obě dívky se za chvíli dostavily i s pivem a zdrogované. Oslavenkyně, štíhlá brunetka, se jmenovala Georgia Peckhamová-Krellnerová, je zachycená na nezapomenutelnéfotografii, jak pózuje s Bukowskim před ledničkou a drží jej kolem krku.
Pamela Millerová byla zrzka s bujným poprsím, přesně ten typ, za nímž se otočí každý chlap – a Bukowski nebyl výjimkou. Bláznivě se do ní zamiloval, ale Pamela byla příliš mladá a nedokázala jeho city opětovat, navíc byla závislá na drogách. Jak sama přiznává, nebrala jeho city vážně, protože byla v té době bezstarostnou nestálou holkou, která dovádí chlapy k šílenství.
Charles Bukowski brával svou atraktivní přítelkyni na čtenípoezie, na dostihy, kupoval jí dárky a věnoval jí mnoho básní (např. sbírkaScarletje celá o Pamele). Svých záletů se však nehodlal vzdát. Přijímal své fanynky a neodmítal ani ženy, které měly odvahu mu zavolat či napsat dopis.
Pamela si začala se studentem zubního lékařství a nenamáhala se ani rozloučit. Bukowski měl opět pocítit nevýslovné utrpení nešťastnélásky.
Pamela Millerová se objevuje v románuŽenyjako Tammie.
S Lindou Lee Beighle (narozená roku 1943), majitelkourestauracese zdravou výživou a stoupenkyníMeher Baby,indickéhonáboženského vůdce se Charles Bukowski seznámil na čtení poezie v roce 1976. Linda Lee se mu po přednášce představila a získala jeho telefonní číslo. Pamela Millerová byla soustavně mimo dosah, tak se Charles vypravil do Lindiny restaurace Dew Drop Inn a tak začal jejich vztah.
Linda Lee k němu začala pociťovat více než náklonnost a přestože Bukowski pokračoval v „průzkumu ženských duší“, začala s ním trávit čas. Starala se o jeho životosprávu, hlídala jeho pití a brzy šedesátiletý muž si začínal uvědomovat, že si s ní výborně rozumí a dokážou se společně bavit. Byl připraven změnit své návyky a začít nový život. Linda Lee k tomu dodává: „Potom dokončil knihu (Ženy), skončil s nimi a já zůstala. Já byla jediná, která měla dost odvahy, kuráže a humoru zůstat.“
Linda Lee věděla, že spolu nebudou mít děti. Bukowski neměl chuť projít si po šedesátce otcovstvím. Musela se rozhodnout – buď si jej vezme bez šance na potomka, nebo odejde. Rozhodla se zůstat.
Začali žít usedlým životem. Linda Lee tolerovala jeho zažité zvyky – psaní do noci, pozdní vstávání, odpoledne trávená na dostizích, ale jakmile sama začala navštěvovat své přátele, v Bukowském se ihned vznítilažárlivost. Opět se v něm probudil vypěstovaný mizogyn,vulgárněji urážel a dokonce ji fyzicky napadl během filmování dokumentuThe Charles Bukowski Tapes. V tomto snímku se odhalují všechny jeho pokřivenépatriarchálníhodnoty, jež zdědil po svém otci. Jeho družka však po tolika letech již věděla, co na něj platí.
Další krizí si prošli v letech 1982–1983, kdy se Linda Lee dokonce na čas od partnera odstěhovala.
Vzali se v neděli 18. srpna 1985 v evangelickém kostele v Los Feliz (východně odHollywoodu), a přestože jejich soužití nebylo zdaleka bezproblémové, vydrželo až do Bukowského smrti. Bukowski několikrát měnil závěť, až nakonec po sňatku přenechal všechno Lindě Lee, aniž by informoval svou dceru Marinu.
Jejich dům v San Pedru prodělal několik změn, postavil se nový plot, koupelna na zahradě a přístavek pro Lindinu matku Honoru Beighlovou. Bukowski cítil, že dokud bude stará žena nechápavě kroutit hlavou nad jeho básněmi a prózou, je s jeho tvorbou všechno v pořádku.
Linda Lee Beighle se mu stala předlohou k postavě Sáry v románechŽenyaHollywood.
V květnu 1978 navštívil Bukowski s Lindou LeeEvropu(zde byl autor o poznání populárnější než vUSA). Spolu s fotografem Michaelem Montfortem jej doprovázel i Carl Weissner – jeho přítel a německýpřekladatel.
Vhamburskémzastřešeném tržišti Markthalle se konalo čtení poezie, kterého se zúčastnil obrovský počet lidí, a odezva byla pozitivní, Bukowski už se vypracoval ve zkušeného recitátora a své přednesy obohacoval různými vtípky a poznámkami. Lidem se to líbilo.
Po čtení navštívil spisovatel své rodné městoAndernach, kde se setkal se svým devadesátiletým strýcem Heinrichem Fettem, s nímž si dopisoval. Bylo to dojemné setkání, starý pán vzal svého synovce na procházku, aby mu ukázal rodný dům. Hanka Bukowského potěšilo, když se dozvěděl, že donedávna v domě sídlil nevěstinec.
Večer se Charles odebral do hotelového baru, kde s ním popíjel i Thomas Schmitt, filmový režisér. Zábava pokračovala v hotelovém pokoji a nakonec se neobešla bez výtržností. Všechny tyto události jsou popsané vcestopiseShakespeare Never Did Thisdoplněné fotografiemi od Michaela Montforta.
Příští cestu podnikl Charles Bukowski doPaříže, kam byl pozván Bernardem Pivotem, moderátorem populárního pořaduApostrophe, v němž svým nevybíravým chováním způsobilfaux pas. Hosty pořadu byli kromě něj význačnýpsychiatr, jenž kdysi léčilAntonina Artauda, a atraktivní spisovatelka. Bukowski byl namol a pletl se mu jazyk. Krátce poté, co se moderátor věnoval rozhovoru s přítomnou spisovatelkou, je přerušil s tím, že by rád viděl více z jejích nohou. Pivot ho zpražil pohledem, ale Bukowski pokračoval, nazval jej „fucking son of a fucking bitch asshole“ v živém vysílání, strhl si z ucha překladatelské sluchátko a odvrávoral, přičemž se musel přidržet o hlavu hosta, aby se udržel na nohou. Publikum se válelo smíchy.
Hank se svým početným hulvátským doprovodem odcházel, a když u dveří zaregistroval ozbrojenou ochranku, vytasil na ni komicky nůž. Ochranka jej rutinně vyhodila na ulici. Nešetřilo sefotografiemia Bukowski se stal veFranciipřes noc slavným. Lidem se líbilo, že Hank narušil elitářskou atmosféru pořaduApostrophe.
Další den byla jeho díla vyprodána ve většině francouzských knihkupectvích.
Charles Bukowski se sešel i se svým idolem Johnem Fantem, jehož knihy v mládí tolik obdivoval.John Fanteuž řadu let trpělcukrovkoua v roce 1978 (ve věku 69 let) oslepl. Prodělal i amputaci obou nohou, přesto v sobě ještě dokázal najít sílu bojovat se životem. Tuto nezdolnost Bukowski velmi oceňoval a zařídil Fantemu nová vydání jeho knih u svého vydavatele Black Sparrow Press. Mezi oběma spisovateli vzniklo silné přátelské pouto.
V roce 1978 se s Lindou Lee Bukowski přestěhoval do staršího dvouposchoďového domu v San Pedru, přístavním městě na konci megapoleLos Angelesa koupil si bazén a nový automobil, černéBMW. Definitivně opustil svět chudých, který mu zajistil mezinárodní proslulost.
Tou dobou jej kontaktoval francouzský filmový režiséríránskéhopůvoduBarbet Schroeder, jenž chtěl natočitfilmna námět některé z jeho povídek. Nakonec Bukowski souhlasil s napsáním scénáře k filmuŠtamgast. Snímku předcházel Schroederův dokumentární film (240 min.)The Charles Bukowski Tapeso spisovateli hovořícím o svém životě a práci.
V Evropě získal práva na několik povídekitalskýrežisér Marco Ferreri a natočil filmErekce, ejakulace, exhibice a další příběhy obyčejného šílenství(angl.Tales of Ordinary Madness), jenž čerpá především z povídkyNejkrásnější ženská ve městě(angl.The most Beautiful Woman in Town) o prostitutce, která se zohaví a později spáchásebevraždu.
Dalším evropským filmem těžícím z Bukowského povídek byl snímekCrazy Love(jiný názevLove Is a Dog From Hell) belgického režiséra Dominiqua Deruddera, jenž spisovatel považoval za nejzdařilejší adaptaci svého díla.
Vychází sbírky básníHrej opile na piano/ jak na bicí/ dokud ti z prstů neucákne krev(angl.Play the Piano Drunk/ Like a Percussion Instrument/ Until the Fingers Begin to Bleed a Bit) aVálka bez konce(angl.War All the Time), autobiografický román o špatném dětstvíŠunkový nářez(angl.Ham on rye), sbírka povídekTěžký časy(angl.Hot Water Music) a další.
Bukowski má spoustu času na svou tvorbu, jediné, co jej dokáže od ní odtrhnout, jsou oblíbené dostihové závody. Po uvedení filmuŠtamgastse seznámil i shollywoodskoufilmovou garniturou, mezi své přátele řadilSeanna PennaiMickeyho Rourka, který hrál ve filmu postavuHenryho Chinaskiho.
Sám Bukowski nemělkinematografiipříliš v oblibě, mezi několik málo filmů, které dokázal ocenit, patříKdo se bojí Virginie Woolfové?,Na západní frontě klida zejménaMazací hlava.
Když v létě 1983 Bukowski na jednom zhollywoodskýchvečírků, kde popíjel s Gundolfem Freyermuthem, spatřil v centru děníArnolda Schwarzeneggeras jeho nevěstou Marií Shriverovou, zvedl se ze židle a zamířil k jejich stolu. Spustil: „Ty blbečku! Co si o sobě myslíš s tím svým připitomělým tlustým doutníkem? Na tobě přece není nic výjimečnýho jenom proto, že točíš ty ubohoučký filmečky...“. Schwarzenegger se nenechal vytočit a zůstal v klidu. Bukowski zřejmě netušil, že Arnold – bývalý Mr. Universe – byl přítelemHarolda Norsehoa také náruživým čtenářem moderní poezie.
V roce 1988 se Bukowskému začal zhoršovat zdravotní stav. Zjistilo se, že máTBC. Musel brátantibiotikaa hodně ztratil na váze. Díky nemoci však zjistil, že se dokáže obejít bez alkoholu.
V tomto období se snažil psát co nejsevřenější texty, s minimemfabulace. Od manželky Lindy Lee a dcery Mariny dostal k Vánocůmpočítač, a jakmile si na něj zvykl, nemohl si jej vynachválit. Díky němu byl schopen znásobit svou literární produktivitu.
Vznikly rományHollywoodaŠkvár(jejž dokončil těsně před svou smrtí), kniha básní a povídekSedmdesátiletý guláš(angl.Septuagenarian Stew), deníkKapitán odešel na oběd a námořníci převzali velení(angl.The Captain Is Out to Lunch and the Sailors Have Taken Over the Ship) a mnoho básní vydaných v různých sbírkách.
Popularitaměla i svou stinnou stránku, už neměl zájem přijímat návštěvy a fanoušky a pořádat divoké mejdany jako dřív. Jediné, po čem toužil, byl klid. Ve stáří se jeho potřeby přirozeně změnily. Stále zůstával existencialistou a pozorovatelem života, stále se cítil jako „ztuhlý muž“, ale přítomnost konce dodávala jeho tvorbě nádech filozofična a čehosi nepostižitelného, jemných nuancí, které bychom dříve marně hledali.
Na jaře 1993 opět onemocněl – tentokrát myelogenníleukémií. Podstoupilchemoterapiia nemoc trochu ustoupila. Na podzim 1993 se vrátila a sebrala Bukowskému sílu dále tvořit. Chemoterapie, která bojovala s narušenými krvinkami, působila zhoubně i na jehoimunitní systém.
Charles Bukowski umírá ve středu 9. 3. 1994 v San Pedru v kalifornském Los Angeles ve věku 73 let.Pohřebproběhl dne 14. 3. 1994 na hřbitově Green Hills Memorial Park.
Nápis na jeho náhrobku sděluje: „Nesnaž se(Don't Try)“. Tohle motto použil v jedné básni a objasňuje jej Johnu Williamu Corringtonovi v dopise. Týká seinspiracepři psaní. Bukowski tvrdí: „Nemůžeš se pokoušet. Je to důležité, nesnažit se, ale čekat. A když se nic neděje, čekej dál. Je to jako štěnice vysoko na stěně. Čekáš, až přijde k tobě. A když se přiblíží dost blízko, plácneš rukou a máš ji.“
Charles Bukowski tvořil raději básně nežprózu(„Proč psát román, když můžu vyjádřit, co cítím, pár slovy“).
Měl blízký vztah kvážné hudbě. V době svých toulek Amerikou bydlel chvíli vSan Franciscu, kde mu milá osmdesátiletá paní domácí věnovala starýgramofonznačky Victrola a tak mladý Bukowski objevil svět nádherných melodií v podáníL. van Beethovena,J. Brahmsea dalších.V pozdějším věku mu stačilo k tvorbě zatáhnout rolety v pokojíku, otevřít pivo, zapálit si a naladit FM stanici s klasickou hudbou a slova si sama nacházela cestu na papír.
Kromě psaní a vážné hudby milovaldostihy,kočkya rád si zašel do své oblíbené restauraceThe Musso & Frank Grill, staréhohollywoodskéhopodniku – jak Bukowski občas zdůrazňoval „staršího než on sám“.
Charles Bukowski byl natolik plodnýmautorem, že dodnes neexistuje uspokojivá kompletníbibliografiejeho díla. Uvést většinu toho, co Bukowski napsal ve všech formátech, by vydalo na celou knihu. Několik pokusů zde bylo, např.A Bibliography of Charles Bukowskiod Sandorfa Dorbina. Část spisovatelovy tvorby je roztroušena po mnoha téměř neznámých publikacích a část je ztracena, neboť Bukowski rozesílal ve svém raném literárním období své příspěvky do časopisů, aniž by si dělal kopie, a většina se mu nevrátila.
V Bukowského prozaických dílech často vystupuje postava jménemHenry Chinaski, hlavní spisovatelovoalter ego.
Black Sparrow Press dále publikuje dosud nevydané básně a prózu.
Existuje spousta kuriozit, např. všelijakáilustrovanávydání v omezeném nákladu. Je-liknihanavíc podepsanáautorem, její cena jde do tisícůdolarů.
Bukowski byl vášnivým dopisovatelem, stále zbývá dost nevydané korespondence.
Existuje celá řadatelevizních dokumentůo Ch. Bukowském a několik celovečerníchfilmů, které vznikly známětůjeho knih. Sám Bukowski napsalscénářpouze k filmuŠtamgast(angl.Barfly).