Polynésie

Polynésie(zřeckéhoπολύpoly„mnoho“ a νῆσοιnésoi„ostrovy“) jegeografickýakulturnísubregionvOceánii, tvořený více než tisícovkouostrovůstředního a jižníhoPacifiku. Pokrývá téměř 50 milionůčtverečních kilometrůoceánu, z toho asi 294 000 kmzabírá ostrovnípevnina.
Mezi četné ostrovy a souostroví Polynésie se řadí napříkladHavaj,Nový Zéland,Samoa,TonganeboSpolečenské ostrovy.
V Polynésii žije na 6 milionů lidí, z toho asi milion tvoří potomci původní obyvatel. Ti se nazývajíPolynésané, patří do rozsáhlé rodinyAustronésanůa i přes roztroušenost po velkém území sdílejí příbuznéjazyky,kulturuináboženství. Jde také o velmi zručnémořeplavce, kteří již v dávné době využívali účinné technikynavigace, napříkladastronomiia znalostmořských proudů.
Dalšími dvěma významnými subregiony Oceánie, sousedícími s Polynésií na západě, jsouMikronésieaMelanésie.
SlovoPolynésie(řecky"mnohoostrovů") použil jako prvníCharles de Brosses,francouzskýspisovatel aencyklopedista, v roce1756, tímto výrazem však původně označil všechny ostrovyTichomoří. S návrhem na užší vymezení tzv.polynéského trojúhelníkupřišel až roku1831do geografického spolku vPařížimořeplaveca objevitelJules Dumont d'Urville, přičemž načrtl i termínyMikronésie(řecky "malé ostrovy") aMelanésie("černé ostrovy"). Toto rozděleníOceánie, založené nakulturních,etnickýchijazykovýchodlišnostech jednotlivých oblastí, se používá dodnes.
Polynésie je obecně definována jako ostrovy uvnitř tzv.polynéského trojúhelníku, tedy oblasti rozkládající se meziHavajskými ostrovyna severu,Novým Zélandemna jihozápadě aVelikonočním ostrovemna jihovýchodě. Mezi další významné skupiny ostrovů uvnitř patří napříkladSamoa,Tonga,Cookovy ostrovy,Tuvalu,Tokelau,Niue,Wallis a Futuna,Společenské ostrovy,MarkézyčiTuamotu.
Některé ostrovy obývané obyvatelstvem polynéského původu ovšem leží i mimo toto ohraničení. Malá polynéská osídlení se nacházejí i naVanuatu,Karolínách,Šalomounových ostrovecha dokonce naNové Guineji. Jiným místem jeRotumana severumelanéskéhoFidži; zdejší obyvatelstvo dodržuje mnohé polynéské zvyky a obyčeje, ač nemluvípolynéským jazykem. Dále některé ostrovyLauna jihozápadě Fidži jsou historicky a kulturně úzce spjaty sTongou.
Polynésie se rozkládá na více než 50 milionechčtverečních kilometrůTichého oceánu, jednotlivá souostroví jsou tak od sebe vzdálena často na tisíce kilometrů. Samotné ostrovy bývají poměrně malých rozměrů; výjimkou jeNový Zéland, jemuž náleží 270 534 kmz celkových zhruba 294 000 kmpolynésképevniny. Příkladem většího ostrova může být s rozlohou 10 458 kmtakéHavajvestejnojmenném souostroví; většina ostrovů však měří jen několik stovek čtverečních kilometrů, a v oblasti se nachází i spousta maličkýchatolů, z nichž mnohé nemají ani 10 km.
Polynésie je jedním ze tří subregionůOceánie, zbylými dvěma jsouMikronésieaMelanésie. StudieDNAdokázaly, že původní obyvateléTichomořípřipluli před tisíci let zTchaj-wanua posléze se rozdělili do zmíněných tří kulturně odlišných skupin.
Valná většina polynéských ostrovů a souostroví, včetně např.Havajských ostrovůneboSamoy, jesopečnéhopůvodu. NaopakNový Zéland,NorfolkaOuvéajsou nadmořskými částmi ponořeného kontinentuZélandiea odtrhly se před miliony let odAntarktidy. Nejstaršíhorninynalezené na Novém Zélandu jsou staré zhruba 510 milionů let, mimo Zélandii jsou nejstarší minerály ty havajské, vzniklé asi před 80 miliony let.
Polynésie je hojná nakorálové útesyaatoly. Ty vznikají často pouhých pármetrůnad hladinou moře, jejich obyvatelnost je proto omezena a zvláště v poslední době ohrožována díkyglobálnímu oteplovánía stoupání hladiny světových vod. Dalším nebezpečím pro nízké polynéské ostrůvky jekontaminacea znehodnocení půdslanou vodou, jež se do vnitrozemí dostává zejména přibouřích. Jsou proto namístě obavy, že v nedaleké budoucnosti budou některé z těchto atolů opuštěny, protože tamní podmínky už nebudou vhodné pro lidské osídlení.
I mnohé větší polynéské ostrovy vznikly – podobně jakoatoly– na podmořských sopkách, ponořených často velmi hluboko. Známá je vyhaslá sopkaMauna Kea, nejvyšší horaHavajských ostrovů, která sice ční pouze 4025mnad hladinu, vyrůstá však ze dna 6 km hlubokého oceánu, a i s podvodní částí je tak vysoká přes 10 000 m, což z ní činíde factonejvyšší horu na Zemi, která při měření od samotné báze překonává iMount Everest.
Polynésii protíná takzvanýrovníkový protiproud, plynoucí odzápadunavýchodzhruba porovníku. Vzniká přibližně na 130°východní zeměpisné délkya směřuje až keGalapágám, kde se střetává s proudemPeruánským. O něco dále na sever a na jih od protiproudu protékají Polynésii dva další "rovníkové" proudy, ty však tečou opačným směrem, odAmerikyk břehůmAsie.Severní rovníkový proudvzniká z prouduKalifornského, omýváHavajské ostrovya pak se u pobřežíFilipínstáčí severním směrem a dosahuje kJaponsku.Jižní rovníkový proudvzniká z proudu Peruánského a západně od Polynésie se rozděluje do několika ramen, z nichž největší uhýbá okolo východního pobřežíAustráliek jihu a jiná se dostávají mezi ostrovyjihozápadní Asie.
Polynésanése naučili využívat mořských proudů k účinnějšímořeplavběa znalost proudů patřila mezi základy jejich bezpřístrojovénavigace(vizníže).
Následuje výčet ostrovů a souostroví (ať už samostatných států, nebo závislých území), na kterých je rozšířena polynéská kultura, nebo alespoň v minulosti prokazatelně byla.
Dále sem patří některémenší odlehlé ostrovy Spojených států americkýchaAucklandovy ostrovy, jež jsou vůbec nejjižnějším místem, které Polynésané (konkrétně národMoriori) osídlili.
Polynéskávegetacemá stejně jako obyvatelstvo původ v oblastiJihovýchodní Asie;semenaasijských rostlin jakokokosovníkunebopřesličníkuse na daleké ostrovy Tichomoří rozšířila po moři díkyvětruaptactvu. Spousty druhů však do Polynésie přinesli až lidští osadníci (viz níže).
Na rozmanitost vegetace má velký vliv velikost a převýšení konkrétních ostrovů a atolů. Na rozlehlých členitých ostrovech vznikají v údolích i rozsáhlédeštné lesy, ovšem na nízkých ostrovech se daří pouze odolným rostlinám jakokokosovníkůmapandánům, na některých maličkýchatolechpak chudá půda a nepříznivé podmínky často neumožňují rozšíření více než několika desítek rostlinných druhů.
Vlagunáchmnoha polynéských ostrovů se také vyskytujímangrovy.
Stejně jako rostlinstvo, i živočichové Polynésie pocházejí z Asie. Nejvíce se na ostrovech daříptákům, pozemní fauna je mnohem chudší a tvoří ji předevšímplazia dále četnéhmyzídruhy.
Za rozšíření mnohých rostlin i živočišných druhů vděčí polynéská příroda lidským osadníkům – ti si s sebou na cesty přes moře brávali domácí plodiny a uměle je zaváděli na nové ostrovy, které osídlili. Například naHavajské ostrovypřivezli plodiny jakotaro,chlebovník,batáty,banányčicukrovou třtinu. Celkově je dosud známo na 72 rostlin, které se do Polynésie rozšířily vlivem člověka.
Ke změnám v původní vegetaci ostrovů patří i mohutnéodlesňování, které osadníci prováděli pro získání zemědělské půdy adřeva. Extrémním případem byloRapa Nui, jehož obyvatelům se kolem roku 1600 podařilo úplně vymýtit veškeréstromyna ostrově, což vedlo k rozsáhléerozia spolu s jinými faktory také khladomorua celkovému kolapsu zdejší civilizace.
Osadníci také ovlivnili polynéskou faunu – přivezli hospodářská zvířataslepice,prasataapsya takékrysy, vmaorštinězvanékiore, díky kterým však na ostrovech vymřelo několik konkurenčních původních druhů. V průběhu dějin pak vyhubili Polynésané různá zvířata nadměrným lovem – především se jednalo onelétavé ptáky, ale někdy i velképlazy, například naNové Kaledoniivymřel krátce po příchodu lidí (tedy asi před 4000 lety)krokodýlídruhMekosuchus inexpectatus. Velmi špatně dopadl i již zmiňovanýVelikonoční ostrov, kde byly během několika století po připlutí prvních osadníků vybity úplně všechny druhy pozemních ptáků i několik dalších živočišných druhů, napříkladhlemýždi.
Polynésanéjsou pro svéjazykyagenetikupovažováni za potomkyAustronésanů. Původním domovem této rozsáhlé rodiny je ostrovTchaj-wan, na nějž dorazili první osadníci zhruba před 8000 lety z jižníČíny. (Nebyli to ovšemChanové, ti se stali hlavní kulturou ostrova až v17. století– šlo o vzdálené příbuznéAustrálců.) Mezi léty 3000 a 1000 př. n. l. se obyvatelé tohoto ostrova začali rozšiřovat po moři – přesFilipínyse dostali do oblastiMalajsieaIndonésiea odtud oceánem daleko na západ (až k ostrovuMadagaskar) i na východ (doOceánie).
Přesný průběhu a časová posloupnost oceánské migrace není znám. O tom, jak přesně probíhalo osídlování Melanésie, Mikronésie a Polynésie, pojednává mnoho teorií, založených především nalingvistickýchagenetickýchdůkazech.
Předpokládá se, že okolo roku 1400 př. n. l. se naBismarckově souostrovív severozápadní Melanésii vyvinula z austronéského základu tzv.lapitská kultura.Ta se již přizpůsobila novým podmínkám, které se od těch na Tchaj-wanu značně lišily. Lidé se například vzdali pěstovánírýžea začali kultivovatchlebovníkzNové Guineje, který byl pro tropické podnebí vhodnější. Mořeplavci lapitské kultury dosáhli během pouhých čtyř nebo pěti století vzdálenosti až 6000 kilometrů na východ, a tak asi okolo roku 1000 př. n. l. osídliliFidži,TonguaSamou, jak se usuzuje ze zdejších nálezů lapitskékeramiky.
Na východ od Fidži, tedy na Tonze a Samoi, se pak začala pomalu vyvíjet nová, odlišná kultura. Ta se rychle rozšířila do celé západní Polynésie, ovšem k objevování a osídlování východnějších souostroví (Společenských ostrovůa odtud později iHavaječiNového Zélandu) docházelo mnohem později, již v době našeho letopočtu. O přesných datech osídlení jednotlivých souostroví se stále vedou spekulace. Nejnovějšímetaanalýzaz roku2010naznačila, že kolonizace východní Polynésie probíhala ve dvou vlnách, a sice zhruba v letech 1025–1120 a později 1190–1290 n. l., přičemž napříkladVelikonoční ostrovměl být osídlen asi roku 1200.Různé starší archeologické výzkumy z minulých desetiletí ovšem odhadovaly dobu osídlení tohoto ostrova na léta 300, 500 nebo 800 n. l. (poslední údaj podporoval například americký vědecJared Diamond), a podobné nejasnosti lze najít u mnoha ostrovů.
NorskýetnologaarcheologThor Heyerdahlvyslovil názor, že Polynésie byla dost možná osídlena z východu, zAmeriky.Případní mořeplavci mohli využítHumboldtova proudu, který plyne Tichým oceánem podél západních břehů Jižní Ameriky a na západ k Oceánii. V roce1947uskutečnil Heyerdahl úspěšnouexperimentálníplavbu z Ameriky do Polynésie na dobovém člunu, svou teorii však nepodložil žádnýmiantropologickýminebogenetickýmidůkazy, proto je většina vědců k jeho názorům skeptická. Vážněji se ale spekuluje o tom, že kontakt mohl proběhnout opačně, tedy že Polynésané zVelikonočního ostrovamohli doplout do Ameriky (viz níže).
Polynésie nikdy nevytvořila jednotný stát, existovala pouze menší království zahrnující nanejvýš několik blízkých souostroví. Výjimkou bylaTuʻi Tonžská říše, která po dlouho dobu zaujímala rolihegemonazápadní Polynésie i částíMelanésieaMikronésie. Na svém vrcholu v12.až15. stoletímměl tento státní útvar vliv sahající až k dalekým ostrovůmNiuena východě aTikopiauSanta Cruzna západě.
Ovšem souostroví východní Polynésie zpravidla neměly jediného vládce, nýbrž několik soupeříchklanů, jako tomu bylo naTahiti,Havaji,Novém ZélanduneboVelikonočním ostrově. K vytvoření centralizované vlády docházelo obvykle až v době příchoduEvropanů, tedy teprve koncem18. století, jako na zmiňovaném Tahiti, kde onou dobou sjednotil náčelníkPomarélokální kmeny a založildynastii, která nakonec ovládla celéSpolečenské ostrovy,Australové ostrovyiTuamotu. Do stejného období spadá i sjednocováníHavajských ostrovů, které jeden po druhém dobyl na přelomu18.a19. stoletínáčelníkKamehamehaa založilHavajské království. To vydrželo až do roku1894, kdy byla vyhlášenarepublika, začleněná o čtyři později jakožto 50. stát doUSA.
Když Evropané začali prozkoumávatTichý oceán, našli na ostrovech sladké brambory nebolibatáty, vmaorštinězvanékūmara. Ty jsou ovšem původní plodinouAmeriky.Radiokarbonovýrozbor zbytků brambor nalezených naCookových ostrovechukázal, že tato rostlina mohla být do Polynésie zavezena již v roce 700 n. l. Je tedy pravděpodobné, že polynéští mořeplavci dopluli až do Jižní Ameriky, kde plodinu získali, a vrátili se s ní zpět.Tuto teorii podporují ilingvistickédůkazy: polynéské slovokumara(v různýchpolynéských jazycíchlehce zkomolené) se totiž nápadně podobá výrazůmk’umarak’umarazkečuánštinyaajmarštiny, jazyků užívaných původními obyvateli Jižní Ameriky, kteří sladké brambory pěstovali. Výraz pro batáty ovšem není jediným jazykovým prvkem, které američtí indiáni a jejich možní hosté z Polynésie sdílejí; slovotoki, výraz prosekeru, se totiž užívá jak naRapa Nui, tak v jazyceMapučů.
VAraukániivChile, kde zmiňovaní Mapučové žijí, byly dokonce nalezenykuřecíkosti. Kur ovšem nepatří do původní americké fauny, musel být dovezen. Vědci datovali kosti zhruba mezi léta 1300–1420, ovšemŠpanělése do oblasti dostali až v16. století, takže je nasnadě, že prvními návštěvníky z cizího kontinentu byli opravdu Polynésané.
GenetikErik Thorsby a kol. zveřejnili ve vědeckém časopiseTissue Antigensdvě studie, které poukazovaly na stopyindiánskýchgenů v populaci Velikonočního ostrova, a naznačili, že k tomuto obohacení původního polynéskéhoDNAzřejmě došlo ještě před příchodem Evropanů.
V prosinci2007bylo na ostrověMochav Jižní Americe dokonce nalezeno několik starýchlebek. Dnešními obyvateli ostrova jsou Mapučové, ovšem profesorka Lisa Matisoo-Smith zotažské univerzitya José Miguel Ramírez Aliagas z univerzity veValparaísuuvedli, že nalezené lebky vykazují polynéské rysy.
Zastáncem teorií o styku původních Polynésanů sIndiánybyl i norskýexperimentální archeologThor Heyerdahl. Poukazoval zejména na fakt, že případní mořeplavci mohli využítmořských proudůa díky nim překonat i bezkolumbovskýchnavigačních přístrojů a složitě konstruovaných plavidel obrovské vzdálenosti. V roce1947uskutečnil Heyerdahl úspěšnou plavbu z Ameriky do Polynésie na repliceinckéhovoruzbalzového dřevaKon-Tiki; za 101 dní se dostal zPeruaž na 6880 km vzdálený polynéský atolRaroiav souostrovíTuamotu.
Dnešní žije v Polynésii okolo šestimilionůlidí, z nichž ovšem pouhý milion tvoří potomci původních obyvatel. V rámcievropskéaamerickékolonizacepolynéských krajin v19.a počátkem20. stoletídošlo k velkém přílivu zahraničních osadníků, migrujících dělníků iotrokůz mnoha různých zemí, což vedlo k dnešnímu velmi rozmanitému složení populace. Na některých místech je podíl původního obyvatelstva až extrémně nízký – například naHavajitvoří Polynésané jen 6,5 % – ovšem na mnoha ostrovech si prvotní obyvatelé stále zachovávají většinu – třeba naTonzetvoří 98 % populace. Většina příchozích obyvatel pochází zAsie(Číny,Japonska,Indie,Filipínaj.), zbytek je především evropského a amerického původu.
S výjimkouNového Zélandučerpá většina nezávislých států Polynésie své příjmy ze zahraniční pomoci a převodů peněz obyvatel cizích zemí. Někde, například naVelikonočním ostrově, tvoří nemalou část příjmůcestovní ruch. Zajímavý doplněk zisku máTuvalu, které vytěžilo z prodeje svéinternetové domény.tv, neboCookovy ostrovy, jež vydělávaly na prodejiznámek.
Přestože některé ostrovy Polynésie jsou od sebe vzdáleny na tisíce kilometrů a vzájemný kontakt mezi nimi byl často přerušen na celá staletí, na všech polynéských ostrovech najdeme do jisté míry příbuznou kulturu; všude lze vystopovat společný základ pro vývojjazyků,náboženství, ale i podobnosti v praktikáchzemědělství,řemesel,architektury, lodnídopravyapod. přece jen se však jednotlivé ostrovní skupiny po určité době více či méně odchýlily od původní společné kultury. K prohloubení rozdílů v rozvoji jednotlivých oblastí docházelo jednak přirozeně postupem času, pro roztroušenost ostrovů po rozsáhlém území, ale i díky příchoduEvropanův18.a19. stoletía následnékolonizaci. Dnes můžeme v Polynésii najít jak vysoce vyspělé regiony, které z velké části převzalyzápadníkulturní,hospodářskýavzdělávacísystém, tak i zaostalejší oblasti, kde se dosud udržujíspolečensképraktiky staré stovky i tisíce let. Každopádně v poslední době dochází v celé Polynésii – stejně jako na mnoha jiných místech v minulosti kolonizovaných cizí civilizací – ke snaze o obrození a oživení původní kultury a návratu k původním hodnotám a způsobu myšlení, který byl mnohdy pod vlivem cizí nadvlády anáboženstvívykořeňován.
Nejzákladnějším rozdělením na dvě odlišné historické kulturní skupiny je rozdělení na Polynésiizápadníavýchodní. V kultuře západní Polynésie, která zahrnuje předevšímTongu,Niue,Samoua atolyTuvalu, se odráží vysoký početobyvatel– díky hustší populaci je zde rozvinutějšíprávo, systémsňatků,peněžnictvíiobchodu. Naproti tomu kultura východní Polynésie, kam patří napříkladCookovy ostrovy,Tahiti,Tuamotu,Markézy,HavajčiRapa Nui, je přizpůsobena menším rozměrům ostrůvků a atolů.Nový Zéland, ačkoliv se zeměpisně nachází na samém západním okrajipolynéského trojúhelníku, se též řadí k východní kultuře, neboť bylkolonizovánosadníky z východní Polynésie. Kultura zdejšího národaMaorůje však dosti specifická, uzpůsobená zdejším ostrovům, které jsou mnohem rozsáhlejší než jakákoli jiná pevnina v jádru Polynésie a také nemajítropické podnebí.
Obyvatelstvo bylo v Polynésii roztříděno do pevnýchsociálních tříd. Ben R. Finney a Erik M. Jones napsali:"Na Tahiti žilo v době příjezduEvropanůna 35 000 lidí, a ti byli rozděleni na dvě skupiny: na ty s vysokým postavením, jež měli plný přístup kpotravinámi jiným zdrojům, a na ty nízko postavené, s pravomocemi značně omezenými."Dělení na vrstvy podporovala zejména v západní Polynésii i dosti přísnásňatkovápolitika, naopak v řidčeji obydlené východní Polynésii býval společenský systém o něco volnější a propustnější.
Polynéská společnost měla velmi bojovný charakter, často docházelo kválkám, vedeným zpravidla s velkou krutostí. Výjimkou nebylylidské obětianikanibalismus.
Na vrcholu každé polynéské společnosti stála šlechta. Právě ta určovalanáčelníkapopř.krále. Nároky šlechticů namocvycházely z jejich původu; nejvýše stáli v hierarchii nějakého ostrova často přímí potomci prvních vůdců a osadníků, kteří ostrov kolonizovali. Šlechtici byli dokonce považováni za potomkybohů, neboť dávní objevitelé nových ostrovů byli pozdějším obyvatelstvem posmrtně uctíváni a prohlašováni za bohy.Genealogievůbec hrála v sociálním uspořádání velkou roli a mnozí se proto snažili přiženit nebo být adoptováni do urozené rodiny. Polynésané si však cenili i opravdových lidských skutků, a i prostý neurozený válečník nebo námořník si tak mohl vybudovat silné společenské postavení, prokázal-li svou odvahu, zručnost či moudrost velikým činem.
Typy vlád se v různých kulturách lišily, ale obecně to byla právě skupina urozených šlechticů, kdo organizoval celé společenství, rozhodoval o využitíobčinya začínal a ukončovalválky.
Role prostých lidí se též lišila od ostrova k ostrovu. Zatímco někde měli nezcizitelná práva a mohli dokonce mluvit do vedení společnosti a stěžovat si, jinde, například naHavaji, neměl obyčejný člověk takřka žádný hlas. Musel se podřídit příkazům šlechty, jinak byl krutě potrestán, a vykonával podle potřeby různé jednoduché práce pod dohledem nadřízených odborníků – obdělával pole, pomáhal na stavbách či tvořil posádkukánoepřirybolovu. V některých polynéských společnostech existovaly i nižší sociální třídy než prostý lid, práva takových skupin pak někdy hraničila až sotroctvím; obvykle se jednalo o válečné zajatce a potomky cizích, podmaněných kmenů.
Polynéská společnost měla ostřepatriarchálnírysy, jasně zde dominovalimuži. Ženy měly jen malá práva; u mnoha kmenů jim byl zakázáno jíst některé potraviny (např.maso), stejně tak mnohdy nemohly navštěvovat určitá posvátná místa, nesměly posedávat u jídla spolu s muži, často nesměly vstoupit na palubuloděa někdy je dokonce za porušování zákonů stíhaly krutější tresty než muže. Ženy se ale i těšily veliké úctě jakožto specialistky na určitářemesla, napříkladtkanía barvení látek, a také hrály významnou roli v řízenídomácnosti.
Dost odlišná odzápadníchzvyků byla polynéskásňatková politika. Mužům bylo (v závislosti na jejich vlastním sociálním postavení) povoleno mít vícemanželek, jiným způsobem se ovšem nahlíželo i na další související problémy – například předmanželskýsexse nebral jako nic pohoršujícího, bylo dokonce obvyklé, že muž a žena měli před sňatkem oba i několik jiných sexuálních partnerů, a přípustné byly inemanželské děti.
Důležitou roli hráli v polynéské společnosti "odborníci", vhavajštinězvaníkāhuna(singulárkahuna),maorskytohunga. Obvykle to byli rádci šlechticů a šlo o velmi vzdělané muže, kteří se dobře vyznali vnáboženství,lékařství,řemeslechiumění. Váženými kahuny byli zkušeníkněží,mořeplavci, stavitelélodí, stavitelédomů,léčitelé, jednoduše lidé, kteří dosáhli v nějaké činnosti mistrovství. Polynésané však neznali žádný jednotnývzdělávacísystém, veškeré znalosti se předávaly ústně, od mistrů k učedníkům. A jelikož hlubokým znalostem jakéhokoli oboru se přisuzovala veliká cena, mohli se u mistrů učit jen žáci z dobrých rodin nebo s mimořádnýmnadáním.
Pro existenci mnoha různých oborů byli kahunové tříděni do různých kategorií. Například naHavajise dělili v zásadě na dvě části; na "řemeslníky", kterými byl např.kālai waʻa(odborník na stavbukánoí) nebohoʻokele(odborník namořeplavbu), a na "kouzelníky". Těch bylo asi deset druhů, napříkladkilokilo(ten, kdo dokáže předvídat budoucí události,prorok),nānāuli(ten, kdo zkoumá projevy přírody, jakomraky,déšťavítr), ale i třebahoʻounāunā(který na někoho pošle zlé duchy, kteří způsobínemoc) nebohoʻopiʻopiʻo(který se dotýká vlastního těla a jinému člověku tak na stejných částech těla způsobuje zranění – podobný koncept jako vhaitskémvúdú).
Je pravdou, že respekt mnohých polynéských šamanů se zakládal spíše na víře v jejich schopnost škodit než pomáhat. CestovatelJan Havlasav roce1915o těchtahitskýchpoznamenal:"Na oné pověrčivosti někdejších Tahiťanů spočívala též nadvláda pohanských kněží před příchodem Evropanů. Dovedli oni namluviti věřícím, cokoli se jim zlíbilo; a když někoho stihli svou kletbou, prokletý obyčejně uchřadl prapouhou hrůzou."
Na Havaji se člověk, který dosáhl mistrovství ve všech kouzelnických oborech, nazývalKahuna Nui("Velký kahuna"). Takovými se obklopovali významní náčelníci, vlastního osobního Kahunu Nui měl například iKamehameha I.
To, v jakém oboru je člověk mistrem, se v mnoha společnostech dávalo najevo specifickýmtetováním.
Polynésané žili buďto v maličkých osadách o několika staveních, nebo ve větších vesnicích s až třiceti budovami. To, zda byli obyvatelé ostrova soustředěni spíše na jednom místě v jedné vesnici, nebo roztroušeni v osadách po větších plochách, záviselo na velikosti a typu ostrova. Například velkésopečnéostrovy měly rozsáhlé lány úrodné půdy a lidé tedy žili rozprostřeni na mnoha místech, aby pokryli co největšízemědělskouplochu. Každá z osad, které se skládaly ze čtyř nebo pěti domů sezahradami, pak měla vymezenu určitou část země. Naopak shlukování mnoha obyvatel do velkých vesnic, které už často mívaly obrannévalyapalisádyze dřeva a kamene, bylo výhodné pouze na pobřeží menších ostrovů.
Nový Zélandse tomuto obvyklému uspořádání vymykal; i ve vulkanickém vnitrozemí zde vznikaly lidnaté vesnice, obvykle položené na kopcích a obehnané palisádou a obrannýmiterasami. Vmaorštiněse tato sídla nazývajípāa jejich zbytky lze na Novém Zélandu nalézt dodnes.
Polynéský jídelníček tvořily četné ostrovnírostlinya takéryby, jež byly hlavním zdrojembílkovin. Kultivované rostliny si s sebou Polynésané brali na cesty a uměle je tak rozšiřovali do nových prostředí – například na netknutéHavajské ostrovysi pro svou obživu přivezli plodiny jakotaro,chlebovník,batáty,banányčicukrovou třtinu.
Na některých polynéských ostrovech se i chovala domácí zvířata, zejménaslepice, v určitých oblastech západní Polynésie iprasata; jednalo se ale spíše výjimky. Polynésané dávali předchovempřednostrybolovu, neboť už na samotný chov je třeba vynaložit část zdrojů potravy kvůli krmení, a to si farmáři na stísněných ostrovech ne vždy mohli dovolit. Už v obdobílapitské kulturyse do Oceánie rozšířilakrysa, což dokazují nálezy velkého množství krysíchkostív odpadních jámách. Je možné, že člověk zavlekl na ostrovy krysy záměrně, jako další zdroj potravy pro sebe či pro zvířata. Každopádně díky krysám vymizelo z ostrovů mnoho jiných živočišných druhů.
Stálou hrozbou bylo pro Polynésiisucho. Na nízkých ostrovech (mnohé atoly nestoupají více než pár metrů nad hladinu oceánu) mohlo též dojít k takové pohromě, kdy byla zemědělská půda v důsledkubouřezaplavena a znehodnocenasolí.
Polynésané se přirozeně naučili základním dovednostem z oblasti medicíny – dokázali ošetřovatzlomeninyi otevřené rány a hojně také využívali léčivých ostrovníchbylin. Při léčbě se spoléhalo jak na světské, tak i duchovní a magické postupy. Lékaři se dělili do úzce vymezených oborů (nešlo tedy o žádné univerzální "medicinmany"), přičemž znalosti a vědomosti z jednotlivých specializací se obvykle dědily z generace na generaci.
Jakkoli však byla vyspělá, nestačila polynéská medicína na vlnuinfekčníchnemocí, které na ostrovy v18. stoletízavezliEvropané, a neznámé choroby tak způsobily původní populaci obrovské ztráty.
Již před příchodem Evropanů se v Polynésii rozvinul sport v podobězápasuči cvičného souboje a takézávoděnínakánoích.Samuel Wallisse stal naTahitiasi prvním evropským svědkemsurfingu; pozdější zmínky o tomto sportu pak přicházely zejména zHavajských ostrovů, kde je tento sport velmi populární dodnes.
Dnes se v Polynésii provozují obvykléevropskésporty, mimo jinéfotbalaragby– v něm vynikátým Nového Zélandu, který se mnohokrát umístil i namistrovství světa, to poslední (v roce2011) dokonce vyhrál.
Uměnízapracovávali Polynésané takřka do všech svých výrobků. I primitivní nástroje jakoháčkyna rybaření byly bohatě zdobeny, stejně jakozbraně, neboť se věřilo, že čím je zbraň pečlivěji vyrobena a ozdobena, tím bude silnější. Také samotná obydlí Polynésanů bývala prodchnuta odznaky zručnosti, i nejobyčejnějšítrámydomů často zdobilařezba. Na některých ostrovech mělo hlubokou tradici a pevné místo v kultuřetkaní, zejména látka zvanétapa, která se vyráběla (a dodnes na některých místech vyrábí) zkůrystromů.Šperkařstvínebylo na nijak zvláštní úrovni, Polynésie je ovšem známatetováním.
Velké oblibě se v Polynésii těšilyhudbaatanec. Ty se hojně provozují dodnes a například naHavajia veFrancouzské Polynésiijsou velkými lákadly proturisty, zatímcoNový Zélandzase proslul svým výše zmíněným národním týmemragbistů, kteří před každým zápasem předvádí tradičnímaorskýtanechaka.
Mnoho uměleckých výtvorů původních Polynésanů, zejména v oblastisochařstvíaarchitektury, bylo nenávratně ztraceno v důsledku připlutíEvropanů. V mnohém se o to přičinilikřesťanštímisionáři, kteří systematicky strhávali původní "pohanské"chrámya ničili takřka všechno, co mělo pro domorodce jakoukoli náboženskou hodnotu.
Potlačování polynéského kulturního bohatství se týkalo i např. hudby a tance, pohanské písně a rituály byly často v rámci misijní činnosti zakazovány. Mnoho prastarých příběhů a písní, které se předávaly pouze v ústním podání, je tak dnes už navždy pryč.
Přesto ale evropská kultura nepůsobila na tu polynéskou jen zhoubně, ale také ji v určitých oblastech obohatila – známým příkladem jehavajskýdrnkací nástrojukulele, který se na ostrovech vyvinul koncem19. stoletíz dováženýchportugalskýchkytara stal se pevnou součástí zdejší hudby.
Polynéskénáboženstvícharakterizují praktiky jakoanimismus,totemismus, víra vmagiičiuctívání předků. Náboženství bylo pro Polynésany neodmyslitelné, ovlivňovalo všechno od umění a řemesel po společenské uspořádání; nadpřirozeno, kouzla abohyse bralo jako něco zcela přirozeného a stejně reálného jako fyzický svět, čemuž nasvědčuje i fakt, že v polynéských řečech v podstatě neexistuje žádný výraz pro pojem "náboženství".
Přestože základní náboženské představy a přesvědčení sdílí přes roztroušenost po obrovském území všichni Polynésané, mnohé prvky, jako konkrétníbožstvaneborituály, se již v jednotlivých oblastech Polynésie přirozeně liší. NapříkladnovozélandštíMaorovéuctívali odlišné bohy a vyprávěli si jinémýtynež jejich vzdálení příbuzní zTahitineboHavaje. Stejně jako třeba jazyky, i božstva jednotlivých polynéských národů mají všechna společné kořeny, výsledná podoba náboženství se ale na různých ostrovech již více či méně liší, neboť jeho vývoj ovlivňovaly lokální podmínky.
Všichni Polynésané sdílejí představu ostvoření světa,mýtuexistujícím v nějaké podobě ostatně snad v každé lidské kultuře. Součástí tohoto mýtu je i vznik prvních bohů, kteří pak rozšiřovali své řady prostým lidským způsobem. Polynéské panteony měly spletitougenealogii, v rámci níž často božský rodokmen v určitém místě plynule přecházel na lidi, objevoval se tedy jev opět hojný v mnoha světových kulturách, že lidé (často jen někteří, napříkladpanovníci) byli považováni za přímé potomky bohů. K této víře patřilo i zbožšťování dávných historických postav – příkladem může být pověst oHotu Matu'ovi, bájném prapředkovi, kterým si lidé zRapa Nuizpodobňovali první osadníky ostrova.
Mýty, příběhy o bozích a bájných hrdinech a jejich skutcích, se dědí již po tisíce letústně, pro Polynésii typicky často ve forměepickýchpísnía živéhodramatickéhovyobrazování. Polynéská mytologie je tak velmi pestrá a díky nejednotnosti a regionálním rozdílům také velmi složitá a nejasná, proto není dosud prozkoumaná natolik, jako kultury jiných národů.
Cestovatel Jan Havlasa se o polynéském božstvu naTahitivyjádřil prostě:"Tito bohové byli obyčejně kusy dřeva hrubě osekané a ověšené peřím hlavněfaetonta, krásného ptáka tropického; ale když někdy takový pámbíček byl o něco prošen a prosby nevyplnil, Tahiťané ho jednoduše stáhli soltáře, rozmlátili a udělali si jiného."
Jedním z ústředních prvků tradiční polynéské víry je takzvaná "mana". Toto slovo ve svém základním významu neznamená o mnoho více než prostě "moc", přitom má však velmi komplexní význam. Jedná se o jakousi duchovní sílu, nebo přímo podstatu všeho jsoucího – manu má každý člověk, ale i každé zvíře, každá rostlina, každý kámen. Manu však nemají jen tyto jednotlivé subjekty, ale i celá společenství na vyšší úrovni – manu má jako jedna entita i les, útes nebo celý ostrov; obyvateléHavajenapříklad věřili, že zvláště hodně many oproti ostatním má ostrovMolokai. A mana sahá i na "onen svět", je i podstatou božstev a duchů, je to jednoduše všudypřítomná energie, ovlivňující všechny záležitosti duchovní i světské (mezi nimiž, jak už bylo řečeno, nevidí polynéské náboženství žádnou hranici).
Víra v koncept many starým Polynésanům velmi ovlivňovala způsob nahlížení na svět. Věřilo se, že "tok" many je tím silnější, čím je člověk blíže bohům, a právě z víry v manu vycházely mocenské nároky mnohých šlechticů, kteří se považovali za potomky bohů a kteří tedy měli být z božské krve obdařeni nadprůměrným množstvím many. Ale šlo tomu i naopak: prostému člověku, který při zvláštních příležitostech prokázal velkou duchovní sílu, mohlo být příbuzenství s bohy dodatečně přiřknuto. Proto byli objevitelé nových ostrovů a zakladatelé nových kolonií často svými následovníky s odstupem času zbožšťováni, zveličováni a opřádáni bájemi, a stávali se tak stavebními kameny pro novou kulturu a mytologii, kterou si osadníci nějaké nového ostrova začali postupně vytvářet, když ztratili fyzická i duchovní pojítka na původní domovinu.
Výrazemtabučitapuse v tradiční polynéské společnosti označoval bezpodmínečný společenský zákaz – zákaz vstupu na určitá posvátná místa, zákaz kontaktu či manipulace s nějakými posvátnými předměty, zvířaty či osobami, přičemž onou "posvátností" se myslel právě velký výskyt duchovní energie, výše popsané many. Prohřeškem nemusel být dokonce jenom přímý kontakt, ale mnohdy už pouhý výrok nebo zmínka o něčem posvátném. Mnohá tabu ale nebyla zákazy platícími na každého člověka a za každých okolností; některá místa mohla být například jakožto posvátné duchovní stánky smrtelníkům zapovězena, ale v určitých obdobích se zpřístupňovala lidem z vyšších náboženských vrstev, aby zde mohly být konány obřady a rituály.
Některá tabu ale měla i velmi praktický význam: například na hojně navštěvované oblastirybolovunebo sběru plodin se v určitých ročních obdobích uvaloval zákaz vstupu, aby se příroda mohla zregenerovat a nebyla přílišným využíváním trvale poškozena. Omezování dovoleného množství snědené potravy zase sloužilo jako prevence protipřelidnění. Jiná tabu se nám však z dnešního pohledu mohou zdát téměř nesmyslná: v mnoha polynéských společnostech bylo například výhradněženámzakázáno jístmasonebo určité druhy vzácnéhoovoce. Někde společenská tabu dokonce nařizovala, že člověk z nižší společenské vrstvy nesmí šlápnout nastínčlověka výše postaveného nebo nesmí chodit tak, aby měločive stejné výšce jako někdo jemu nadřízený.
V různých polynéských kulturách nalezneme nejrůznější možná tabu, která též napomáhala k odlišnému společenskému ahospodářskémuvývoji různých oblastí. Každopádně všude byla tabu velmi ctěna a jejich porušení krutě postihováno – v mnohých případech se uděloval itrest smrti, i když někdy se potrestání lišilo pro různé osoby (například rozdílné postihy proženyamuže), a tak zatímco pro někoho mohl být nějaký čin hrdelním zločinem, jiný se třeba mohl vykoupit a ospravedlnit vykonáním určitého očistnéhorituálu).
Proti mnohdy až absurdním starobylým zákazům se někdy přirozeně konaly vzpoury. K velkému prolamování tabu došlo po smrti králeKamehamehy I.v roce1819naHavajských ostrovech; ženám se dovolovalo jíst dříve zakázané pokrmy a posedávat s muži,kněžíuž neprovádělilidské oběti, přísná omezení obklopující vysoce postavené náčelníky byla zrušena. Úpadek starého náboženství byl pak o několik měsíců později završen příjezdemkřesťanskýchmisionářů.Toto období zvolňování mravů se nazýváʻAi Noa,havajskydoslova "svobodné stravování".
Samotné slovotabupochází ztonžštinynebofidžijštiny, stejnýetymologickýzáklad mají i slovatapuvmaorštiněnebokapuvhavajštině. Doangličtinyjej zavedl roku1777britský mořeplavecJames Cookprávě poté, co navštívilTongu. Slovo mu překládali jako "něco svatého, nedotknutelného, zakázaného, nečistého nebo prokletého". Při popisování tonžské kultury Cook o tabu zmínil:"Nikdo z nich si nesedl ani nevzal sousto čehokoliv… Vyjádřil jsem své překvapení, řekli, že jsou všichni pod tabu; kteréžto slovo má velmi komplexní význam, ale obecně znamená, že je nějaká věc zakázána. … Když je zakázáno něco jíst nebo něco používat, pak říkají, že je to tabu."
Jan Havlasa napsal v roce1915oTahiti:"Někdechlebovníkse tyčí, náhodou tam vypučelý, a na jeho větvi s rozeklanými, lesklými listy kolébá se věchet nebo nápis »tapu« (nedotknutelno, posvátno), jenž zakazuje cizím otrhávání plodu. »Tabů«, jak obyčejně se u nás píše to slovo, bylo druhdy mocným slovíčkem v Polynesii: kněží i soukromníci mohli je prohlásiti nad čímkoli, a kdo »tabů« porušil, sám se odsoudil k smrti."
Jako výraz pro striktní sociální zákaz nějaké činnosti nebo zákaz mluvení či vůbec uvažování o něčem převzala od Polynésanů slovotabuiZápadní kultura.
Po příjezduEvropanůse na ostrovech objevilo spoustu soupeřícíchmisionářskýchsekt, díky nimž mnoho Polynésanů konvertovalo kekřesťanství. Po kontaktu původní mytologie s křesťanstvím také vzniklo několikkultů, které dvě náboženství často spojovaly – napříkladmaorskáhnutíRātana,Pai Mārirenebo Ringatū. Tytocírkvezakládali domorodíproroci, jejich víra uznávásvatou trojiciaBibli, ovšem zahrnuje často i vlastní texty (např. písně) v maorštině a někdy přenášížidovskéaizraelskéreálie na Maory a Nový Zéland. Některá tato hnutí se angažují i vpolitice. Většinou se jedná o mírumilovné organizace, ovšem v případě církve Pai Mārire založené roku1863šlo vyloženě o násilné hnutí, které svým výkladem Bible slibovalo maorskému lidu vysvobození od Evropanů a svedlo několik krvavých bitev sbritskýmimístodržícími, než bylo nakonec deset let po svém vzniku rozbito.
Polynésané byli velmi zruční mořeplavci, kteří dokázali nalodíchz nejjednodušších materiálů a bez mechanickýchnavigačníchpřístrojů překonat tisíce kilometrů oceánu. Mezi malými ostrovy cestovali pouze s pomocí vlastních smyslů, intuice a znalostí. Ačkoli neznalikompasanisextant, dokázali překonávat neomylně obrovské vzdálenosti. Také se vyznali v bezpřístrojovémpředpovídání počasí.
Aby mohli určovat směry v různých denních dobách iročních obdobích, naučili se navigátoři z východní Polynésie číst cenné údaje z pohybuslunceahvězd. Dále pozorovalipočasíazvířata– například sledovali hejnaptáků, která táhla směrem k neznámým končinám a zavedla mořeplavce k dosud neobjeveným ostrovům. Také využívalimořských proudůči poznatku, žeoblačnostse obvykle utváří nadpevninou.
Jelikož Polynésané neznali písmo, musely být všechny složité poznatky a techniky navigování předávány ústně, často ve forměpísnía různýchmnemotechnických pomůcek. Znalosti navigování ovšem byly, stejně jako metody stavby tradičních dvoutrupýchkánoí, udržovány v přísné tajnosti jakocechovnítajemství. Mořeplavci se těšili veliké vážnosti, neboť právě na nich ostrovní život závisel. V dobáchhladomorua jiných těžkostí to byli oni, kdo mohl na svých lodích přivést pomoc neboevakuovatohrožené obyvatelstvo na sousední ostrovy.
NaMarshallových ostrovechbyly užívány zvláštníhůlkové mapy, mřížky, kde hůlky ukazovaly proudy a směry a na nich připevněnémušlenebo kousky skořápek představovaly ostrovy. Materiálu na takovéto mapy se našlo na ostrovech dost a jejich výroba byla poměrně snadná, i když správné pochopení jejich systému si vyžadovalo léta učení.
James Cookpřijal nasvé první cestědo službyraiatejskéhonámořníkaTupaiu, který dovedl zpaměti nakreslitmapuostrovů až do vzdálenosti 3200 kilometrů severním a západním směrem od své domoviny. Na mapu dokázal zanést polohu 130 ostrovů a 74 z nich pojmenovat. Předtím přitom navštívil Tupaia na krátkých plavbách pouze 13 ostrovů a ani jednou se nepodíval do západních oblastí Polynésie, neboť od časů jeho prarodičů se Raiateané zaměřovali výhradně na plavby východním směrem. Přesto měl Tupaia od svých předků velmi přesné údaje o hlavních ostrovech na západě –Fidži,SamoiaTonze– i informace o tom, jak a kudy se do těchto končin dostat.Cookovšem Tupaiovy znalosti ostrovů a schopnosti navigace nemohl zcela využít, neboť byl admiralitou pověřen úkolem plavit se na neprobádaný jih a hledat bájný"velký jižní světadíl".
Všechny polynéské kultury mají jeden společný znak: nikdy nevyvinuly vlastnípísmo. Veškeré znalosti a dějiny ostrovů se dochovaly pouze v ústním podání, často prostřednictvím příběhů a písní mívajících i na tisíceveršů. Výjimkou jeVelikonoční ostrov, kde byly v19. stoletínalezeny tabulky s dosud nerozluštěným psacím systémemrongorongo.
Polynésané také neuměli zpracovávat a využívatkovy. Přestože ale první evropští průzkumníci považovali Polynésany za "primitivy", nakonec musela vědecká obec uznat, že zdejší ostrovní kultura je velmi vyspělá a navzdory relativně nízkému vědeckému pokroku velmi dobře přizpůsobená obtížnému životu v oceánském prostředí.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůPolynesienna německé Wikipedii aPolynesiana anglické Wikipedii.