Umberto Eco

Umberto Eco([umˈbɛrto ˈɛːko]IPA,5. ledna1932Alessandria–19. února2016Milán) bylitalskýsémiolog,medievista,estetik,filosofaspisovatel, jeden z nejvýznamnějších představitelůpostmoderny60. let 20. století. Během své akademické kariéry napsal řadu esejů o sémiotice, středověké estetice, lingvistice a filosofii. Roku 1971, kdy se stal profesorem, byl jedním z inspirátorů prvního kurzu nového sémiologického oboru sdružujícího studium umění, hudby a zábavy, který se vyučuje naBoloňské univerzitě.V osmdesátých letech propagoval na téže univerzitě zřízení studijního programu „Komunikační vědy“.V roce 1988 založil Katedru komunikace na Univerzitě vSan Marinua Mezinárodní centrum pro sémiotická a kognitivní studia, od roku 2008 bylemeritnímprofesorem a prezidentemScuola Superiore di Studi Umanisticipři univerzitě vBoloni.Členemitalské akademie vědv oboru etiky, historie a filosofie se stal v roce 2010.
V souvislosti se svou akademickou specializací se Eco zapojil do činnosti volného avantgardního uskupeníGruppo 63(Skupina 63), jež sdružovalo spisovatele, básníky, kritiky a teoretiky, kteří se chtěli kriticky vyrovnat s italskýmneorealismempadesátých let. Zapojen do těchto literárních diskusí, v nichž chtěl svou pozici učinit co nejvíce srozumitelnou, začal v šedesátých letech publikovat své prozaické experimenty a parodie. Poté, co ve svém spiseOpera aperta(Otevřené dílo) definoval svůj ideál literárního textu přístupného co nejširšímu spektru čtenářů, napsal svůj nejslavnější románJméno růže. Kniha se stala mezinárodním bestsellerem, byla přeložena do více než 40 jazyků a na celém světě se jí prodalo přes 50 milionů výtisků.Dočkala se takéfilmovéa seriálové adaptace.Následovaly romány:Foucaultovo kyvadlo,Ostrov včerejšího dne,Baudolino,Tajemný plamen královny Loany,Pražský hřbitovaNulté číslo, které již přes dobrou prodejnost takovéhoto úspěchu nedosáhly.
Eco přednášel na univerzitách v Itálii, Velké Británii, Francii, USA, Kanadě, Argentině a Brazílii. Byly mu uděleny významné řády a četná ocenění, např.Řád zásluh o Italskou republiku, Italská medaile za zásluhy o kultury a umění, francouzskýŘád umění a literatury, německý řádPour le Mériteza zásluhy ve vědě a umění, španělskáCena knížete z Asturie, francouzskýŘád čestné legie,Záslužný řád Spolkové republiky Německoa 41čestných doktorátů.
Umberto Eco se narodil 5. ledna 1932 jako syn trojnásobného válečného veterána Giulia Eca, účetního, a jeho ženy Giovanny Bisio, zvané Rita, vpiemontskéAlessandrii, městě, kde se vyrábějí klobouky „Borsalino“. Giovannin otec, povoláním krejčí, zemřel již roku 1918 našpanělskou chřipku. Giuliův otec byl podle Ecových slov nalezenec, který dostal podlejezuitskétradice jméno:ExCoeloOblatus(darovaný nebem). Původním povoláním byl knihtiskař a po svém penzionování knihvazač, jenž jako otec třinácti dětí rodinu sotva držel nad vodou. Zároveň byl odkázán – ač byl (podle Eca)socialistou– na podporu jednohokatolickéhobratrstva. Guilio a Giovanna se naproti tomu snažili, aby Umbertovi a jeho v roce 1935 narozené sestře Emilii, zvané Emi, obstarali materiálně bezstarostné dětství. V roce Umbertova narození bylBenito Mussolinia jeho stranaPartito nazionale fascista(PNF) na vrcholu své moci. Ecův pozdější intelektuální vývoj a jeho demokratická angažovanost je neodmyslitelně spjata s tím, že byl jako dítě do jisté míryfašismemindoktrinován. Docházka dosalesiánskéškoly byla totiž spojena s nuceným členstvím v organizaciOpera nazionale Balilla(ONB), tj. „Národní mládežnické dílo“. Byl tedy tzv. Balillou, což byli uniformovaní chlapci ve věku 8 až 14 let, kteří se zdravili „římským pozdravem“ a zpívali fašisticko-patriotické písně. Tato ideologie se odrážela také v tehdejších dětských čítankách, jak Eco vzpomíná ve svém románuTajemný plamen královny Loany, v němž tuto dětskou zkušenost literárně ztvárnil.
Určitou protiváhou těchto dobových vlivů bylo pro mladého Umberta poslouchání londýnského rozhlasu, četba knih z knihovny rodičů a rovněž jeho dětská a mladistváreligiozita. Ze zděděné dědovy knihovny ho nejvíce zaujaly knihy z 19. století, obzvláštěDumass ilustracemiMaurice Leloiraa „italskýKarl May“Emilio Salgari, dále mj.Balzac,RabelaisaDostojevskij. Z roku 1942 pocházejí jeho první literární pokusy, např. jakýsi deník kouzelníka Pirimpimpina či rodinná kronika ve formě parodie naDantovuBožskou komedií. Po makabrózním konci Mussoliniho vstoupil Umberto dokapucínskéhoklubu mládeže, později během studia vTurínupak do mezinárodní katolické organizaceGioventù Italiana di Azione Cattolica(GIAC), kde byl činný i jako publicista. V poválečných letech se po četběGramscihozačal postupně přiklánět k progresivnějším levicovým postojům, což doprovázel i jeho zájem o problémy dělníků a zemítřetího světa. Nicméně po maturitě naLiceo classico Giovanni Planav rodné Alessandrii byl zprvu rozhodnut studovatkatolickou teologii.
Třebaže se Eco na naléhání otce, který mu doporučoval studium „rozumnějších“ práv, nakonec rozhodl pro literaturu a filosofii naTurínské univerzitě, byl stále aktivní ve vedení studentského hnutíAzione Cattolica. Po získání stipendia se na univerzitě účastnil nekonečných diskusí mezi katolíky a komunisty a docházel na přednášky věnované klasickéitalské literatuřea v Itálii populárníexistencialistické filosofii. Program studia později popsal takto:„Naši profesoři se všichni domluvili, takže po čtyřech letech studia, od zkoušky ke zkoušce, jsme probrali téměř všechny klasiky filosofie, odPlatónaaž poHeideggera. V průběhu let se mohlo přihodit, že jste se kupříkladu minuli sHegelem, ale zase jste museli nastudovatSpinozu,LockaaKanta(a o všech napsat kritické studie), a když jste se procvičili na autorech takového kalibru, byli jste pak schopni sami číst i ty autory, se kterými jste se minuli.“Tradičně vysokou úroveň měla např. výukalatiny, při níž, jak vzpomíná Eco, bylo od studentů vyžadováno překládat spatra celéhoVergiliaa celéhoHoratia.V samotném středu jeho fascinace katolickou vírou byl ovšemTomáš Akvinský, a zvláště jeho pojemkrásy, který nabízel bohaté interpretační možnosti, neboť ostředověkuse dlouho soudilo, že valný smysl pro krásu neměl. Aby se o tuto rekonstrukci mohl pokusit, musel se seznámit s nejrůznějšímihermeneutickýmiteoriemi i s moderními koncepty středověkéestetiky, které braly v úvahu např. podobu tehdejšího oblečení, šperků, zbraní nebo architektury. Toto téma Eca tak zaujalo, že se rozhodl věnovat mu svoutesi di laurea, tedy italskou doktorskou práci, vedenou filosofem a estetikem Luigim Pareysonem. Po jedné názorové kontroverzi opustil Eco roku 1954 GIAC a nadále si již od katolické církve udržoval kritickou distanci. Během studia se potom s katolicismem rozešel i v duchovní rovině, což později komentoval ironickou poznámkou:„Dá se říci, že mě Tomáš Akvinský zázračně uzdravil z víry.“V roce 1956 svou rozšířenou doktorskou práci vydal pod titulemIl problema estetico in San Tommaso(Estetický problém u Tomáše Akvinského).
V roce 1954 se Eco zúčastnil konkurzu pořádaného veřejnoprávní stanicíRadio audizione italiana(RAI), jehož cílem bylo nabrat specialisty pro první pravidelné televizní vysílání. Vítězové konkurzu byli později označováni jako „korzáři“, protože absolvovali speciální výcvik a podle záměrů manažera Filiberta Gualy měli program „omladit“. Tito mladí intelektuálové skutečně inovovali tehdejší televizní tvorbu a zasloužili se také o upevnění centrální role RAI v italském mediálním prostředí.Eco se zde detailně seznámil s vysílací technikou, mediálními strategiemi i novinářskou prací. Tuto zkušenost potom zúročil ve svém díleOpera aperta(Otevřené dílo), které je věnováno estetické výchově širokého publika a částečně také tzv.recepční estetice, která se zabývá „vnímatelem“ uměleckého díla, nikoli uměleckým dílem samým.Po roce 1958 byl nucen absolvovat vojenskou službu vMiláně, kde se roku 1959 seznámil s německou grafičkou Renate Ramge, pozdější docentkou v oboru komunikace adesign, která mu připomínalagotickousochu Uty z Naumburgu. Roku 1961 se Eco v Turíněhabilitovaljako soukromý docent v estetice. V roce 1962 se s Renate oženil, o rok později se narodil jejich první syn Stefano. V letech 1962–1964 Eco učil na Fakultě architektury Milánské univerzity a zároveň intenzivně studoval díloJamese Joycea jehopoetiku, což vedlo k dalšímu prohlubování jeho vazeb na italskou literárníavantgardu.
Reakce veškerého italského tisku na knihyOpera aperta(Otevřené dílo) aApocalittici e integrati(Skeptikové a těšitelé) způsobily, že tyto texty získávaly status jakýchsi avantgardníchmanifestů. To Eca povzbudilo k tomu, aby se pod joyceovskýmpseudonymem„Dedalus“ zapojil do soudobého literárního života jako autor dílkaFilosofi in libertà(Filosofové na svobodě), v němž se pokusil v klasickýchstrofáchztvárnit komicky pojaté dějiny filosofie. Mnozí italští školáci po léta užívali tento text k přípravě na maturitu, což Eca neobyčejně těšilo. Zapojen do literárních diskusí, v nichž chtěl učinit svou pozici co nejvíce srozumitelnou, přispíval v šedesátých letech do avantgardních časopisůIl MenabòaIl Veri. Jedním z jeho příspěvků byla např. parodie na známouLolituodVladimira Nabokova, jíž nazvalNonita, což znamená stařena či babička.
Během šedesátých let se Eco zapojoval do činnosti volného avantgardního uskupeníGruppo 63(Skupina 63), které vzniklo v roce 1963 v Palermu jako italská verze německé skupinyGruppe 47. Toto společenství spisovatelů, básníků, kritiků a teoretiků se angažovalo za rozšíření obsahů i forem italské literatury padesátých let, kterou kritizovali jako příliš „elitářskou“. Ve svém manifestuI Novissimise pak vypořádali s tehdy stále aktuálnímneorealismem. Eco, který zde nalezl řadu blízkých přátel, nazval své vrstevníky „neptunskougenerací“, jejímž úkolem má být postupná infiltrace nakladatelství, redakcí novin a časopisů, rádia, televize a akademického prostředí. Italské uskupení, které mj. zavrhovalo estetický kánonsocrealismu, neusilovalo ani tak o změnu politického systému jako spíš o určité revoluční gesto či revoltu. Mezitím však v květnu 1968 došlo kbouřlivým událostem v Paříži, jež se vzhledem k dlouhodobým problémům ve školství odrazily v italském studentském hnutí.Skupina 63 se v malém měřítku k této vlně připojila, ale někteří členové byli stejně jako Eco, jenž byl od roku 1966 docentem vizuální komunikace na Fakultě architekturyUniverzity ve Florencii, se studentskými aktivitami přímo konfrontováni.
Když byl Eco pozván na konferenci, která se konala v srpnu 1968 veVaršavě,rozhodl se z cesty udělat kulturní výlet s manželkou a dvěma kamarády a cestou do Varšavy navštívit také tehdejší Československo.Spolu se podívali nejprve do Mariánských Lázní a Karových Varů, poté přijeli 19. srpna do Prahy, kde se Eco chtěl setkat s přáteli spisovateli. Bydleli vLibnia 21. srpna byli svědkytehdejších událostí. Prvotní reakcí byl strach, skupina chtěla ihned ujet, neměli však dostatek benzínu. Umberto Eco se vydal do centra města a viděl při tom první hodiny okupace, kolony tanků, diskuze Pražanů a okupantů, zlobu Pražanů i zmatenost řadových okupačních vojáků. Odpoledne se na Malé Straně v kavárně setkal se svým zdrceným českým přítelem. Po návratu zjistil, že jeho přátelé již sehnali benzín a další den skupina odjela do Rakouska,protože hranice s Polskem již byly uzavřené.Potom co na vlastní oči viděl, jak sovětské tanky válcujípražské jaro, rozhodl se využít svého práva se studenty v Itálii v řadě věcí nesouhlasit, zvláště když se diskuse od literatury a kultury posunula kMolotovovým koktejlům. Skupina 63 zanikla v roce 1969.
Jako člověk, který se živě zajímal o politické dění, měl Eco vyhraněné názory na soudobýžurnalismus, od něhož žádal zvěstovaní „objektivních pravd“ a boj proti indoktrinaci, popř. produkci „falešných přesvědčení“. Úkolem novináře má tedy být pokusit se přesvědčit čtenáře, že mu sděluje „pravdu“, třebaže existují různé názory a možné alternativy. Těmto svým „osvícenským“ principům se Eco nikdy neodcizil, a to ani v literatuře pro děti, jak je patrno např. z textuLettera a mio figlio(Dopis mému synovi). Zde se pomocí rafinovaných literárních provokací snaží dítěti vysvětlit, v čem tkví nebezpečnost atomové bomby a proč je třeba odmítat rasismus.
Po rozpuštění Skupiny 63 byl Eco v Itálii známý a ceněný nakladatelský lektor, angažovaný komentátor politických zvyklostí, mediální kritik, ale také autor parodií, satiry, dětských knih, literární kritik a teoretik. Poté, co se seznámil se všemi klasickými teoriemi interpretace od Kanta, Hegela aGoethakegestaltismu,fenomenologii, a především k ruskému apražskému formalismu, přiklonil se k tehdy převládajícímustrukturalismu. Protože zakladatel strukturalismuFerdinand de Saussurepodpořil již v roce 1916 založenísémiologie, vedla Ecova cesta k promýšlení tohoto vědního oboru o jazykových a jakýkoliv jinýchznacích. Ve schématu literární komunikace „autor ⇒ text ⇒ čtenář“ prosazoval centrální úlohu textu, čímž navazoval na dědictvíliterárněvědnéhostrukturalismu. V sedmdesátých letech si však Eco uvědomil, že koncepce různých moderních strukturalistů si v mnohém protiřečí a že strukturalisté často žonglují s prázdnými pojmy. To ho vedlo k odvratu od tohoto myšlenkového proudu a od té doby pokládal strukturalistické koncepce za pouhé předběžné definice ofunkcionálníchsouvislostech v reálném objektu. Po publikaci textůLa struttura assente(Chybějící struktura),Le forme del contenuto(Formy obsahu),Il segno(Znaky) aA Theory of Semioticsse Eco definitivně přiřadil k mezinárodním autoritám v oblasti sémiologie. Již v roce 1969 patřil v Paříži spolu sBarthesem,Émile Benvenistou,Greimasem,Jakobsonem,Julií Kristevou,Jurijem Lotmanem,Thomasem A. Sebeokema dalšími k zakládajícím členůmInternational Association for Semiotics Studies, jejímž generálním sekretářem se stal roku 1972.
Důkladně a všestranně připraven rozhodl se Eco otestovat platnost svých teoretickýchpostulátův roliprozaika. V březnu 1978 začal s redakcí románuIl nome della rosa(Jméno růže), který vyšel v říjnu 1980 a učinil již známého sémiologa celosvětově proslulým. Tento historický román navazuje naManzonihodíloSnoubencia na anglickou krimi ve styluArthura Conana Doyla.Protagonistyjsou asi padesátiletýfrantiškána bývalýinkvizitorVilém z Baskervillu a jeho pomocník, stále naivní rakouskýbenediktýnAdso, kteří pátrají po příčinách záhadných událostí v jistémopatství, přičemž jde zároveň o hledání podstaty a smyslu středověké kultury. Za vnějším tvarem této historické detektivky se tají další hlubší významové vrstvy odkazující pomocí symbolů opatství jako scenérie hrůzy a knihovny-labyrintu, který vede k poznání labyrintu světa. Okamžitý zájem italského tisku doprovázely spekulace, zda jde v textu o „alegoriisoučasné Itálie“, jaká postava je skrytou narážkou na tu či onu známou osobnost apod. ZnámýmedievistaBernhard Schimmelpfennig poznamenal, že „Jméno růžepůsobí jako věrohodný fiktivní obraz 14. století, který dělá středověké dějiny znovu „živými“.“Zde je třeba dodat, že ačkoliv jde ofikci, většina dobových okolností, jako je např. sporrealistů s nominalisty, fiktivní není, a čtenář se tak dozvídá o myšlenkové brilanci této doby. Jedním z nejdůležitějších témat románu je bohatství klášterní knihovny, které tehdy nebylo žádnou všeobecně přístupnou samozřejmostí, neboť, jak v roce 1961 uvedl Eco ke vznikuknihtisku:„Moderní civilizace se zrodila z experimentů několika tiskařů, kteří mysleli jen na to, jak vyřešit technický problém, ve skutečnosti však ve své době uspokojili naléhavé potřeby, jak šířit slova a ideje.“
Druhý Ecův román nesoucí názevIl pendolo di Foucault(Foucaultovo kyvadlo) vyšel poprvé italsky v roce 1988, tedy osm let po nevídaném úspěchuJména růže. Z Ecových próz je zdaleka nejobsáhlejší a nejpestřejší svou obsahovou stránkou, kdy na pozadí vyprávění ospiknutís cílem ovládnout svět pomocíokultníchvěd přináší širokou oblast kulturních a historických informací, které doplňuje přes sto citátů z velice různorodé škály knih. Příběh odehrávající se po roce 1970 udržuje čtenáře ve stálé nejistotě, zda je skutečný či zcela fiktivní, přičemž je mu ponechána volba, ke které možnosti se přikloní. Název románu odkazuje na známýkyvadlový experiment, kterým francouzský fyzikLéon Foucaultv roce 1851 demonstroval laikůmrotaci Země. Stejně je to i s četbou Ecova románu, v němž jako u kyvadla záleží na tom, kde je zavěšeno, neboť pevný bod je teoreticky všude. Protagonista Belbo (Ecovoalter ego) se to pokouší vysvětlit slovy:„Uctívat kyvadlo tam, kde zrovna je, totiž nestačí, je třeba rozhodovat se pokaždé znova, hledat lepší a lepší bod.“Pro čtenářeFoucaultova kyvadlaplatí to samé, je třeba stále hledat lepší úhel, ze kterého se na tento příběh zahlcený samýmikonspiracemiafalzydívat. Stejně jako v případěJména růžejde o románpostmoderní, který se vyznačujeintertextualitousázející na autorův konceptmodelového čtenáře. Příběh, jenž je jako u většiny Ecových románů obvykle zaostřen na knihy, má vést čtenáře k zamyšlení, jakým způsobem nás mohou ovlivňovat texty a jejich sdělení.
Na počátku a uprostřed poloviny 90. let proběhlo v Itálii rozsáhlé soudní vyšetřování, které odhalilokorupci, zneužívání úřadů a nezákonné financování politických stran. Akcemani pulite(čisté ruce) vedla ke konci tzv. První republiky a k zhroucení politických stran, jako bylaDemocrazia CristianaaPartirto socialista italiano, k níž se Eco hlásil. V roce 1994 se k moci dostalSilvio Berlusconise svým hnutímForza Italia, jehožideologiev italském spisovateli vyvolala vzpomínky na Mussoliniho fašismus. Ve svém esejiUr-Fascismo(Věčný fašismus) Eco vypočítává jeho typické rysy, které se v nejrůznějších podobách a převlecích stále vracejí do politické diskuse. Jsou to např.:tradicionalistickéči okultní elementy, strach z modernity, nenávist k vědě,strach z odlišnostía glorifikace pouhé příslušnosti k nějakému národu. Jedinou obranou myšlení je podle Eca neustálá ostražitost.
V roce 1993 a 1994 vyšly jako produkty paralelní práce studieLa ricerca della lingua perfetta nella cultura europea(Hledání dokonalého jazyka) a třetí románLʼisola del giorno prima(Ostrov včerejšího dne). Děj se tentokrát odehrává v 17. století, kdy moře zanese ztroskotaného protagonistu Roberta k jiné lodi, na níž nenachází žádnou posádku. Brzy si ale uvědomí, že na lodi zcela sám asi nebude a objeví jezuitu, otce Caspara, jenž se před ním ze strachu skrýval. Postavawürzburskéhojezuity Caspara Wanderdrossela v mnohém podobnábaroknímupřírodovědciAthanasiovi Kircherovizasvětí Roberta do svých z dnešního pohledu neuvěřitelnýchhypotéz. Příběh, jenž ukazujetraumata,neurózyaobsesebarokní doby, je typemhistorického románu, který vychází z kulturních dějin této epochy a pokouší se popsat jejímentalitu, zejména pak střetávání racionálních a iracionálních sil.
Na konci devadesátých let získal Eco, jenž stále vyslovoval své kritické názory na katolickou církev a neschopnost politiků, nejen v Itálii pozici jakési politicko-morální instance, k čemuž jen přispívala řada významných ocenění a čestných doktorátů z celého světa.V roce 2000 po dvaatřiceti letech opět zavítal do Prahy, kde v Obecním domě převzalCenu Nadace Dagmar a Václava Havlových Vize 97. Při setkání s novináři vzpomínal nasrpen 68:„Nejvíc mi utkvěli v paměti lidé, kteří na ulicích živě diskutovali jako v Hyde Parku. A zažil jsem také, jak otáčeli značky, aby zmátli ruské tanky.“V témže roce, kdy se mu rovněž narodila první vnučka Emanuele, publikoval svůj čtvrtý, Emanuele věnovaný románBaudolino, jenž se odehrává za časůFridricha Barbarossy(1122–1190). Hlavním protagonistou je asi čtrnáctiletý rošťák a lhář Baudolino z piemontské Alessandrie, jehož si na svých cestách po Itálii všiml sám císař Fridrich Barbarossa a učinil z něj svého dvořana, šaška i rádce. Baudolino vypráví svůj příběh plný výmyslů a podvodů, které sám přiznává, a toto „vymýšlení“ reality či alternativní historie je jedním z hlavních témat románu. Dalším je pak téma „otce“ – Baudolino nachází svého druhého otce v císaři, což se vztahuje i na středověkou Itálii, jejíž města jsou sice ve vzpouře proti císaři, ovšem jeho role otce kárajícího neposlušná dítka je zde nezastupitelná. Svět 12. století je v díle nahlížen a ukazován jako centrum univerza. Téma falšování potom testujearistotelskoupředstavu, že dějepisectví a básnictví jsou dva odlišné myšlenkové procesy.
Roku 2004 byl vydán Ecův pátý románLa fiamma misteriosa della regina Loana(Tajemný plamen královny Loany), jehož hlavní postavou je antikvář Giambattista Bodoni řečený Yambo. Příběh začíná probuzením zkómatu, kdy po těžké autonehodě zjišťuje, že má něco v nepořádku s pamětí. Jeho rozsáhlé encyklopedické znalosti mu zůstaly, ale všechny paměťové stopy spojené s jeho soukromím a emocemi jsou nedostupné. V centrální části románu se Yambo zotavuje na rodinném vesnickém statku a pomocí knih, časopisů a hraček uložených na půdě se pokouší rekonstruovat své dětství a dospívání. Přestože úkolem Ecova hrdiny je tato rekonstrukce vlastních vzpomínek, mnohem více místa je věnováno kolektivní paměti, v níž je uložena italská zkušenost s fašismem a podoba oficiálního tisku, dětských knih a komiksů v první polovině 20. století.
Již v letech 1995–1996 vedl Eco na stránkách časopisuliberaldialog s milánským kardinálemCarlem Mariou Martinim, v němž vyslovil svůj nesouhlas s vyvolávánímapokalyptickýchnálad a podivoval se nad církevním zákazempotratůa nad tím, že ženy v katolické církvi nemohou získatkněžské svěcení, přestože v Bibli pro to nenalézal žádné důvody. Roku 2007 vytklencykliceBenedikta XVI.Spe salvi facti sumus(V naději jsme spaseni), která pojednává mj. osekularismu,že nacisté křičeli „Bůh s námi“ a v žádném případě neusilovali o nějaké ateistické poznání světa, ale praktikovali spíše jakousipohanskoureligiozitu. Když se roku 2008 s požehnáním papeže utvořila konzervativně-neofašistická koalice označovaná dokonce zaPopolo della Libertà(Lid svobody), vyslovil Eco svou podporu středolevému protestnímu uskupeníLibertà e Giustizia(Svoboda a spravedlnost).
Po pěti letech práce vyšel v říjnu 2010 šestý románIl cimitero di Praga(Pražský hřbitov), který je opět portrétem jedné epochy, v tomto případě 19. století. V této době se po ztroskotání rozumu, vzdělání, vědy a svobod oslavovanýchosvícenstvímneobyčejně dařilonacionalismu,antisemitismuikonspiračním teoriím, které přežívají dodnes. Román je rozsáhlou přehlídkou všech událostí a postav, které konspirační teorie spustily nebo se staly jejich oběťmi. Spojovacím prvkem je smyšlená postava falzifikátora, dvojitého agenta, falešného opata a vraha Simona Simoniniho, který prochází mnoha prostředími a městy (Turín, Palermo, Paříž) a v pravý okamžik se ocitá u klíčových událostí. Hlavním referenčním textem jsou zde neblaze prosluléProtokoly sionských mudrců, což je známé antisemitské falzum, které významně ovlivnilo dějiny 20. století. Eco, který oPražském hřbitověv jednom rozhovoru řekl:„Ze svých šesti románů jsem právě tenhle psal s nejmenším potěšením.“,zde nastoluje otázku, čemu všemu jsou lidé na počátku 21. století schopni věřit.
Umberto Eco byl od roku 1985 pravidelnýmsloupkařemv listěLʼEspresso, kde se v rubrice „La bustina di Minerva“ (Poznámky na krabičkách od sirek) zamýšlel nad problémy současného světa, italské a západní společnosti, tisku nebo budoucnosti knih v době internetu. Do novinářského prostředí, které důvěrně znal, je zasazen jeho poslední a nejironičtější románNumero zero(Nulté číslo), vydaný roku 2015. Jedná se satiru na poměry v novinových redakcích a na způsob, jakým média manipulují veřejným míněním, napsanou tentokrát přístupnějším jazykem, jenž odráží povrchnost a fráze užívané v současných médiích. Hlavním tématem je tedy moc jazyka a cenzury v kontextu italského žurnalismu 90. let 20. století.
Vzhledem k věkovým omezením ukončil Eco již roku 2007 svou univerzitní kariéru a střídavě pobýval ve svém milánském bytě s výhledem na rozlehlý hradCastello Sforzescoa ve svém venkovském domě v Monte Cerignone poblížUrbina. Jako vášnivýbibliofilvlastnil dvě knihovny, které dohromady obsahovaly asi 50 000 titulů, z toho 1200 vzácných starých tisků.Dlouholetý náruživý kuřák, milovník dobrého jídla, whiskey a hodinek značkyPaneraitrpěl postupným zhoršováním krátkodobé paměti, na což si postěžoval v jednom rozhovoru slovy:„Jdu podél těchhle velkých regálů s knihami do pracovny pro pero a během těch dvaceti metrů zapomenu, co k čertu v té kanceláři pohledávám.“Když mu byla roku 2015 diagnostikovánarakovina slinivky, dopsal ještě ve spěchu svůj poslední román.
Umberto Eco zemřel ve svém milánském bytě 19. února 2016.Sekulární pohřeb se konal na hradě Sforzesco, kde se s ním rozloučily tisíce lidí. Naviole da gambaacembalubyly provedeny dvě skladby: Couplets de folies (Les folies d'Espagne) ze Suite n. 1 D dur zahrnuté vPièces de viole, Livre II(1701) odMarina Maraisea La Folia ze Sonáty pro housle a basso continuo d moll, op. 5 n. 12 (1700) odArcangela Corelliho.Spisovatelovo tělo bylo zpopelněno, jeho rodina odmítla uložení v Civico Mausoleo Garbin v Miláně s pozůstatky slavných osobností a plánuje stavbu vlastní hrobky.Eco ve své závěti rodinu požádal, aby po dobu deseti let po jeho smrti neschválila ani nepropagovala žádný seminář nebo konferenci věnovanou jeho životu a dílu.V roce 2021 se rodina dohodla s italským ministerstvem kultury na zapůjčení Ecova archivu a knihovny na 90 let Boloňské univerzitě, kde spisovatel po většinu svého života učil. Jeho sbírku starých tisků sestávající z přibližně 1200 svazků, s názvem „Bibliotheca semiologica Curiosa, lunatica, magica et pneumatica“, bude uchovávat Biblioteca di Brera v Miláně. Italský stát má přitom zaručit uchování tohoto pozoruhodného dědictví a zpřístupnit je studentům a vědcům.
Přestože je Umberto Eco známým spisovatelem literárních děl, nijak to neumenšuje jeho filosofickýimpaktv oblastifilosofie jazykaasémiotiky. Patří mezi zakladatele moderní sémiologie a byl rovněž svébytným historikem filosofie. Ecovy myšlenky zteorie poznání, filosofie jazyka a estetiky se dotýkajířecké filosofické tradice, z níž převzal své klasické pojetíznaku,filosofie středověké, zejménatomismu, a všech hlavních směrů moderního myšlení. V jeho uvažování je stále patrný vlivCharlese Sanderse Peirce, jenž souvisí s Ecovým pojetímpravdya porozumění a proniká do jeho teorieinterpretacena vrcholu jeho sémiotického období, v němž si utvořil svou vlastní představu o procesu, v jakém fungují znaky. Další význačnou součástí jeho filosofie je propracovanáteorie překladu. Bez ohledu na Ecovo tvrzení, že psaní románu poprvé prožil jako dovolenou od akademického psaní, se jeho romány staly podstatnou součástí jeho filosofického myšlení, třebaže rozdíly mezi teoretickou prací a vyprávěním jsou značné. Obrat k psaní románů byl podle jeho vlastních slov řešením otázek, na něž filosofie „nemohla odpovědět“. Ecovy koncepty otevřeného díla, modelového čtenáře, autorské intence i jeho představy o negativním realismu čipostmodernífikci, neodhalují pouze významného sémiologa, ale také osobitého filosofa se zájmem o problémy konečnosti a svobody.
Jako literární teoretik používá Eco ve svých studiích několik termínů a témat, které posléze aplikuje ve svých románech. Tyto postupy jsou obvykle dávány do souvislosti s postmodernou, třebaže sám Eco tvrdil, že vlastně pořádně neví, co postmoderno je. Z těchto postmoderních prvků lze uvést např.metanarativitu,double coding, dialogismus aintertextovouironii.V neposlední řadě jde v jehoprozaickýchtextech o téma interpretace textu a roli čtenáře v ní. Metanarativitu lze vysvětlit jako strategii vypravěče, který vyzývá čtenáře k tomu, aby přemýšlel o tom, co se vypráví tehdy, když např. autor vloží do textu rukopis, nad nímž jako vypravěč uvažuje. Tento fenomén „rukopisu“ je nejpatrnější v románechJméno růžeaOstrov včerejšího dne. Další formou takovéhoto dialogu s čtenářem je citace,parafrázeči napodobení textu jiného autora. Ve svém souboru esejůO literatuřeEco dále zmiňuje pojemdouble coding, což je způsob kódování, které může být čteno a rozluštěno několika způsoby. Termín intertextuální ironie je forma ironických narážek na různá další díla, která ve čtenáři může vyvolat pocit jakéhosi spiklenectví s autorem či naladění na stejnou vlnu. Jak Eco uvádí ve svých esejích, čtenář může tuto hru odmítnout nebo ji naopak přijme a libuje si ve střídání obtížnosti a přívětivosti. Ve svém pojednání o recepci literatury rozlišuje italský spisovatel „modelového čtenáře“, jenž záměr autora pochopí, a „čtenářesémantického“, který je díky postmoderním prvkům detektivky a dobrodružnosti schopen si četbu užít stejnou měrou, i když je z Ecova hlediska o mnoho ochuzen. Přes tento „demokratický princip“ Eco přiznává, že „nezve všechny čtenáře na stejný večírek.“
Jako akademik, který studoval filosofii, sémiotiku a teorii kultury, byl Eco někdy kritizován za přílišné zjednodušování, marnivost či posedlost podrobnostmi, naopak jeho próza kritiky ohromovala svou současnou složitostí a popularitou.Roger Scrutonve své recenzi Ecova spisuRole čtenářeútočí na jehoesoterickétendence.Historik umění Nicholas Penny zase Eca obviňuje z podbízení se čtenáři.Na druhém konci spektra byl Eco oceňován za svou lehkost a encyklopedičnost, která mu umožnila zpřístupnit obtížná akademická témata. V kriticeJména růžez roku 1980 literární kritik a literární vědecFrank Kermode, který EcovuTeorii sémiotikyoznačuje za „životné, ale obtížné pojednání“, píše, že tento román je „úžasně zajímavou knihou – velmi zvláštní věcí, z níž se rodí vášeň pro středověk a pro sémiotiku, a současně velmi moderní zábavou.“Gilles Deleuzecituje Ecovu knihuOtevřené dílove svém klíčovém textuRozdíl a opakování(Différence et Répétition) z roku 1968 a dodává, že se jí inspiroval také filosofJacques Derrida.V nekrologu filosofa a literárního kritika Carlina Romana je uvedeno, že Umberto Eco „se má v průběhu času stát kritickým svědomím ve středu italskéhumanistickékultury a spojovat malé světy jako nikdo před ním.“
Dílo amerického spisovatele thrillerůDana Browna, jenž po roce 2003 proslul svým bestselleremŠifra mistra Leonarda, bývá někdy dáváno do souvislosti s Ecovými romány, zejména sFoucaultovým kyvadlem, přestože jde o texty, která náležejí k různým literárním rovinám. BrownovaŠifra mistra Leonardase vyznačuje důrazem na napínavý děj, schematičností postav a jasným rozdělením na postavy kladné a záporné. VeFoucaultovu kyvadluje struktura vyprávění složitější a postavy jsou psychologicky propracované. Jediným společným rysem je tematická podobnost, která patrně souvisí s tím, že se Brown Ecovými romány inspiroval. Když byl italský spisovatel dotázán na podobnost mezi oběma knihami, odpověděl takto:„Vynalezl jsem Dana Browna. Je jednou z groteskních postav mého románu, která bere spoustu okultního materiálu vážně.“
Po vydáníJména růžev roce 1980 získal Ecocenu Strega, což je nejprestižnější italská literární cena; ve stejném roce obdržel cenu Anghiari. Následující rok získal cenu Mendicis a v roce 1985 cenu McLuhan Teleglobe.V roce 2005 byl Eco spolu s Rogerem Angellem za své literární dílo oceněn cenou Kenyon Review Award.Roku 2010 byl Eco přizván doAccademia dei Lincei.Dne 9. ledna 1996 získal EcoŘád zásluh o Italskou republiku,dne 13. ledna 1997 italskou Zlatou medaili za zásluhy o kultury a umění.Následoval německý řádPour le Mériteza vědu a umění (1999),španělskáCena knížete z Asturie za komunikaci a humanitní vědy(2000),francouzskýŘád čestné legies hodností důstojníka (2003),Záslužný řád Spolkové republiky Německo(2009)aŘád čestné legies hodností velitele (2012).Je také držitelem velké řadyčestných doktorátů.
V České republice Eco 5. října 2000 obdrželCenu VIZE 97, kterou si osobně převzal.V roce 2013 byl Ústavem filosofie a religionistikyFFUKnavržen na udělení čestného doktorátuUniverzity Karlovy, pro jeho udělení však hlasovala jen menšina vědecké rady. Důvodem tohoto rozhodnutí měl být jen malý vztah Eca k univerzitě, popřípadě to, že spisovatel před deseti lety nereagoval na nabídnutí medaile Karla IV.