Jozef Kočiš

Jozef Kočiš(23. ledna1928Hurbanovo–4. ledna2013Beluša) bylslovenskýhistorika archivář. Patří mezi uznávané teoretikyarchivistikyjako vědy. Rozpracoval metodiku zpracování a zpřístupňování archivních fondů historickýchžupod 16. do 20. století.
Vystudoval historii a archivnictví na Filozofické fakultě vBratislavě. Vybudoval archív vBytči. Začátkem května 1955 se stal ředitelem Štátneho archívu vBytči, který byl jeho celoživotním působištěm až do odchodu do důchodu v roce 1990.
Mimo Státní archív v Bytči, působil také v centrálních archívních orgánech, které existovaly v rámci Slovenské archivní správy. V letech 1971 – 1992 byl členem Vědecké archivní rady vBratislavěa od roku 1978 také členem redakční rady časopisuSlovenská archivistika.
Akademický titul doktor filozofie získal v roce 1970.
V roce 1977 po obhájení kandidátské práce na téma „Stoličná správa na Orave a v období feudalizmu“ mu udělilo Vědecké kolégium Slovenské akademie věd (SAV) pro vědu o společnosti titul kandidát historických věd.
J. Kočiš pracoval v poradních orgánech a komisích Historického ústavu SAV vBratislavě, byl členem Slovenské historické společnosti (SHS). Působil jako člen Vlastivědného sborníku Považí, v redakční radě sborníku StředníSlovenskoa v hodnotící komisi odboru archivnictví.
Po ukončení vysokoškolského studia pracoval jako vědecký pracovník v Slovenském ústředním archívu vBratislavě. O rok později bylo publikované vládní nařízení o vzniku státních archívů v jednotlivých krajích. Slovenská archivní správa, jako nový celoslovenský řídící orgán pro archívy v rámciPovereníctva vnútra, získala pro účely Státního archívu vŽilinskémkraji zámek vBytčis velkými prostory. Tady se v roce 1955 stal ředitelem nově založeného státního archívu, který byl jeho celoživotním působištěm až do odchodu do důchodu v roce 1990 a přivedl jej mezi přední slovenské archivní instituce.
Jozef Kočiš je autorem několika syntetických a analytických archivních pomůcek – průvodců, katalogů a archivních inventářů a průkopníkem při přípravě edicí pramenů k dějinám slovenského národního hnutí v 19. století. V rámci svého vědeckého a odborného působení publikoval v časopisuSlovenská archivistika. Rozšířil prameny k slovenským dějinám o výsledky výzkumů archivních dokumentů vMaďarsku,Polsku,Jugoslávii,Rakousku,FranciiaItálii.
Jako sestavovatel publikace „Sprievodca po archívnych fondoch Štátneho archívu“ vBytčipomáhal zpřístupnit archivní dokumenty historických žup, soudů a služebních úřadu a dalších institucí z území Liptova, Oravy a Turca. Jeho největším zájmem byla inventarizace korespondence bytčanských Thurzovců v letech 1541 – 1626 a inventář oravského župního archivu z období feudalizmu z let 1584 – 1849.
Spolupracoval na přípravě publikaceBytča1378 – 1978, která byla vydaná k šestistému výročí města. Napsal monografii pod názvemBytčiansky zámok.
Největší pozornost vzbudil populárně-naučnými díly. V publikaciAlžběta Báthoryová a jej obete, lze najít plastický obraz zákulisí případuAlžběty Báthoryové, kde na základě autentických dokumentů autor zasáhl do rozšířených nepřesných představ o činnosti a smrti čachtické paní, některých jejích přisluhovaček a také o postupupalatínaThurzu při souzení jejích zločinů.
Výsledkem dlouhodobé práce je i odborná publikace „NeznámýJánošík“, ve které J. Kočiš přináší netradiční a skutečně neznámý portrét bývalého kuruce, císařského vojáka a pak také „hôrneho chlapca“Juraja Jánošíka. Slovenskou literaturu faktu obohatila i jeho další úspěšná publikace o hradech středního Považí „OdČachticpoStrečno“. V roce 1993 J. Kočiš vydává publikaci o nevšední ženě, manželce, matce, spravedlivé a milosrdné šlechtičně –Žofii Bošňákové.
O svých pracích také přednášel v Domě slovenské kultury vPraze. O spolupráci ho požádala japonská televizní společnost „Stream“ při přípravě a natáčení dokumentárního filmu oAlžbětě Báthoryové.
Své odborné poznatky poskytl i zahraničním spisovatelům, např.Michaelovi Farin(Heroine des Grauens – Elisabeth Báthory– 1989),Raymondovi T. McNally(Dracula Was a Woman– 1994) aTonymu Thorne(Countess Dracula– 1997).
Po odchodu do důchodu pracoval na publikacích o obci Beluša.
Za svou práci byl několikrát oceněn. V roce 2004 získalPribinov kríž III. stupňaza kulturní rozvojSlovenské republiky.
Čerpáno z diplomové práce Aleny Halamové.