Menachem Begin

Menachem Begin(hebrejsky:מנחם בגין,polskyMieczysław Biegun,ruskyМенахем Вольфович Бегин,Menachem Volfovič Begin;16. srpna1913,Brest–9. března1992,Tel Aviv) bylizraelskýpolitika zakladatel politických stran a aliancíCherut,GachalaLikud. V letech1977až1983se stal vůbec prvnímizraelským premiéremz řadpravice, čímž ukončil téměř třicetiletouhegemoniilevicových stran.
Narodil se vcarském Rusku, vyrůstal vPolskua již od mládí byl horlivýmsionistou. Během univerzitních studií se stal následovníkem zakladatelerevizionistického sionismuVladimira Žabotinskéhoa záhy stanul v čele jeho mládežnického hnutíBejtar. Běhemdruhé světové válkybyl pro své sionistické aktivity zatčensovětskoustátní bezpečnostía poslán na osm let dogulagu. Po předčasném propuštění se dostal dobritské mandátní Palestiny, kde se stal velitelem militantní revizionistické skupinyIrgun, která v únoru1944vyhlásilavzpouru proti britské mandátní správě. Z této pozice nařídil několik útoků, které si vysloužily odsouzení jak od vedenípalestinské židovské komunity, tak především odSpojeného království, které Irgun prohlásilo za teroristickou organizaci.
Povzniku Izraelebyl zvolen poslancemKnesetua svůj mandát vykonával následujících 35 let. Po osmi neúspěšných volebních střetech (od roku 1955 cobyvůdce nejsilnější opoziční strany) nakonec v roce 1977 zvítězil vparlamentních volbácha stal se premiérem. Jeho nejvýznamnějším počinem v této funkci bylo uzavřenímírové smlouvy s Egyptemv roce1979, za což mu byla, společně segyptskýmprezidentemAnvarem Sádátem, udělenaNobelova cena za mír. Za Beginovy vlády došlo k vůbec největší výstavběizraelských osadnaZápadním břehu Jordánua vPásmu Gazy,sjednocení Jeruzalémaaanexi Golanských výšin. V obavě přediráckýmjaderným programem nařídil v roce 1981vybombardovat irácký jaderný reaktoruBagdádu. O rok později jeho vláda schválila vojenskou invazi doLibanonuv reakci na sílící ozbrojený odpor vyhnaných palestinských obyvatel.Libanonská válkaale nakonec ve všech ohledech přesáhla rámec původně daný vládou. Ačkoli z krátkodobého hlediska splnila své cíle, z dlouhodobého byla zcela kontraproduktivní. Nesplnila očekávání, která v ní Begin vkládal, a výrazně rozdělila izraelskou společnost.
V důsledku svého zdravotního stavu, smrtimanželkya neustávajícího tlaku a kritiky veřejnosti kvůli libanonské válce se nakonec v říjnu 1983 rozhodlrezignovat. Poté se zcela stáhl z veřejného života a svůj byt opouštěl jen zřídkakdy. Zemřel v březnu 1992 nasrdeční infarkt.
Narodil se vBrestu, který tehdy patřilcarském Rusku, než se stal v jeho pěti letech součástíDruhé Polské republiky, jako nejmladší ze tří dětí Ze'eva Dova Begina (též Bieguna) a Chasji, rozené Korsovské. Měl sestru Rachel a bratra Herzla. Jeho narození připadlo našabat nachamu(„šabat útěchy“), což je označeníšabatunásledujícího po postním dniTiš'a be-av. Z toho důvodu mu rodiče dali jménoMenachem, což znamená „utěšitel“.Matka pocházela zrabínskérodiny, zatímco otec, obchodník se dřevem, byl horlivýsionistaa obdivovatelTheodora Herzla, angažující se v místnížidovské obci.Když se Ze'ev Dov Begin v srpnu 1904 se svým přítelem Mordechajem Scheinermanem (jehož vnukem bylAriel Šaron)dozvěděl o Herzlově smrti, chtěli za něj v místnísynagozepronéstkadiš, modlitbu za zemřelé. Brestský rabín, který si Herzla uctít nepřál, to však zakázal, a tak dvojice vyrazila dveře zamčené budovy, aby se dostala dovnitř a mohla tak učinit.Scheinermanova manželka Mirjam, povolánímporodní asistentka, o devět let později pomohla Menachemu Beginovi na svět.
Byl vychováván v duchužidovskýchtradic anacionalismu.Získal tradiční židovské vzdělání vchederu(židovské základní škole) a po jeho absolvování začal studovat na škole tachkemoni, náležícínábožensky-sionistickémuhnutí. V devíti letech vstoupil dolevicově-sionistickémládežnické skupinyha-Šomer ha-ca'ir.Již tehdy se začal zajímat ořečnické uměnía o rok později přednesl směsicíhebrejštinyajidišsvůj první veřejný projev.Ve čtrnácti letech jej rodiče poslali do polského gymnázia, kde se stal občasným terčemantisemitskýchútoků.V šestnácti letech (podle některých zdrojů v patnácti)se zhlédl v myšlenkáchrevizionistického sionismu,opustil ha-Šomer ha-ca'ir a vstoupil do revizionistického mládežnického hnutíBejtar.
V roce1931začal studovatprávanaVaršavské univerzitě. V Bejtaru mezitím rozpoznali Beginovy kvality, díky čemuž se roku 1932 stal členem výkonného vedení tohoto hnutí v Polsku s odpovědností za organizační záležitosti.Promovalv roce1935, ale právnickou praxi nikdy nevykonával.V té době se stal žákemVladimira Žabotinského, zakladatele hnutí revizionistického sionismu, s nímž se v roce 1937 názorově střetl na Světovém kongresu Bejtaru vKrakověkvůli svému požadavku na radikální změnu politiky s cílem dobytí židovské domoviny silou, s čímž se Žabotinský neztotožnil.Postupně stoupal v hierarchii tohoto mládežnického hnutí; v roce1936stanul v čele jehočeskoslovensképobočky a o dva roky později se stal vedoucím polského Bejtaru, což byla jedna z nejvlivnějších vedoucích pozic v evropských židovských komunitách před holocaustem.V rámci náboru nových podporovatelů a členů cestoval po celém Polsku a aby ušetřil, nocoval v domech členů hnutí.Během jedné takové návštěvy poznal svou budoucí manželku,Alizu Arnoldovou(1920–1982), která byla dcerou jeho hostitele. O dva roky později se29. května1939vzaliNa svatbě byli oba oblečeni do uniforem Bejtaru.
Po vypuknutídruhé světové válkyse počátkem září 1939 Beginovi podařilo pro sebe a manželku zajistit výjezdnívíza, díky nimž se chtěli dostat nejprve doRumunskaa posléze lodí dobritské mandátní Palestiny.Kvůliněmeckémubombardování železničních tratí putovali pěšky a 13. září dorazili do městaWłodawa, nacházejícího se asi 60 kilometrů jižně od Brestu.Odtud se nejprve vydali na východ, nakonec se ale rozhodli, že odejdou doVilna(dnešní Vilnius vLitvě), toho času již obsazenéhoRudou armádouna základěpaktu Ribbentrop–Molotov. Dorazili tam 28. října, tedy v den, kdy Sovětský svaz předal město a okolí Litvě, a žili zde téměř rok.
Na začátku srpna 1940 Litvu anektovalSovětský svaza 1. září byl Begin předvolán na místní radnici, ale výzvu ignoroval.Jakožto přední sionistický vůdce byl20. zářízatčensovětskou tajnou službou(předchůdkyníKGB) a umístěn ve vězniciLukiškėsve Vilně. Tam byl podrobovánspánkové deprivacia kvůli malým přídělům jídla rychle ztrácel na váze.Sověti jej obvinili z toho, že je „agentembritskéhoimperialismu“a1. dubna1941byl jakožto „element nebezpečný pro společnost“ odsouzen k osmi letůmodnětí svobody, které si měl odpykat vgulagu.Ještě před jeho transferem jej manželka Aliza ve vězení navštěvovala a tajně mu pašovala balíčky s oblečením. Na jednom z propašovaných kapesníků mu skrze vyšitoušifrudala vědět, že odjíždí do mandátní Palestiny.Begin byl nakonec v rámci velké skupiny vězňů poslán do pracovního táboraPečorana severu Sovětského svazu, kde pracoval v mrazivých podmínkách šestnáct hodin denně, kvůli čemuž byl v té době často nemocný.V gulagu zažil mučení od sovětských dozorců i antisemitské útoky od polských spoluvězňů.Své vzpomínky na toto období později popsal v knizebe-Lejlot levanim‎ („Bílé noci“), publikované poprvé v roce 1957.
Poněmeckém útoku na Sovětský svazv létě 1941 došlo k uzavření dohody mezi sovětskou apolskou exilovou vládou, známé jakopakt Sikorski-Majski, na jejímž základě byli v srpnu téhož roku propuštěni polští občané věznění v gulazích, včetně Begina.Tomu se poté podařilo nalézt sestru Rachel. V Sovětském svazu vstoupil do polských ozbrojených sil pod vedením generálaWładysława Anderse, známých jakoAndersova armáda. V jejím rámci následně putoval přesÍránaIrácké královstvído britské mandátní Palestiny, kam dorazil v květnu 1942.Po příjezdu se shledal s manželkou Alizou a dozvěděl se, že jeho rodiče a starší bratr Herzl zahynuli běhemholocaustu.
Bezprostředně po svém příjezdu kontaktoval velení revizionistické vojenské organizaceIrgun.Na podzim 1942 se ještě coby polský voják ujal pozice vůdce Bejtaru v mandátní Palestině.Po půl roce však bylo zřejmé, že se jeho povinnosti vyplývající z této funkce neslučují se zařazením v polské armádě. Přátelé na něj proto naléhali, abydezertoval, což však odmítl(podle historikaHowarda Sacharavšak tímto způsobem armádu skutečně opustil).Nakonec byl po sérii jednání s vedením polských sil demobilizován v listopadunebo prosinci 1943.Podrobnosti se však různí. Podle Beginova spolupracovníkaArje Ben Eli'ezerase dočkal úplného propuštění z armády se ctí.PolitologAmos Perlmutternaproti tomu uvedl, že byl propuštěn pouze na rok, aby se v rámci židovské delegace vydal doSpojených státůusilovat o podporu polské exilové vlády. K vypravení delegace však nedošlo a Begin již zpět do armády povolán nebyl.V březnu 1943 se Beginovi narodil synBinjamin Ze'ev(znám jako Benny), později měli s manželkou ještě dcery Chasju (* 1946) a Leu (* 1948).
Po uvolnění z armády byl osloven vedením Irgunu s nabídkou, aby se stal jeho velitelem.S ohledem na vývoj druhé světové války, informace o holocaustu a britské trvání naimigračních kvótách pro židovské uprchlíky, se totiž tato vojenská organizace rozhodla obnovit odboj proti Britům a vypovědět závazek neútočení.Bylo však třeba učinit zásadní změny v jejím vedení. Od roku 1941 byl totiž velitelemJa'akov Meridor, který pro tuto funkci postrádal jakcharisma, takautoritu.Ani jedna z těchto vlastností naopak nechyběla Beginovi,který nabídku přijal a v prosinci 1943 se stal novým velitelem Irgunu.Následně vytvořil novýgenerální štáb, sestávající z Arje Ben Eliezera,Elijahu LankinaaŠlomo Lev Amiho, který na svém prvním zasedání schválil bezodkladné vyhlášení odboje proti Britům.K tomu nakonec došlo1. února1944, kdy Irgun vylepil po celé mandátní Palestině plakáty s názvem „Prohlášení povstání“ (הכרזת המרד‎). V textu se mimo jiné psalo:
Begin tak dal otevřeně najevo, že chce předání vlády nad mandátní Palestinou dosáhnout dlouhotrvající kampaní destrukce.Uvědomoval si však nezbytnost vítězstvíSpojencůnad Německem, a proto rozhodl, že Irgun nebude napadat britská vojenská zařízení, dokud válka trvá.Cílem prvního útoku se symbolicky stalyimigračníúřady, které byly 12. února současně napadeny vJeruzalémě,Tel AvivuaHaifě.Následovaly útoky nafinanční úřadyzodpovědné za výběrdaně z příjmů, policejní stanice a sídla zpravodajské služby.Často spolupracoval sLechi(radikální skupinou, která se od Irgunu odtrhla v roce 1940, známou též jakoSternovaskupina), a to navzdory zákazu ze stranyŽidovské agentury, neoficiální židovské vlády v mandátní Palestině, která požadovala ukončení násilí proti Britům.V září 1944 se Begin zúčastnil schůzky s představiteli hlavní židovské vojenské organizaceHagana, kteří se jej neúspěšně snažili přesvědčit, aby Irgun okamžitě zastavil své operace.
Okamžik zlomu ve vzájemných vztazích s Židovskou agenturou a Haganou nastal 6. listopadu 1944, když dva příslušníci Lechi zavraždili vKáhiřebritského ministralorda Moyna.Vedení Židovské agentury na tentoatentát, který způsobil šok v mandátní Palestině i po celém světě, zareagovalo rázně a zahájilo tzv.loveckou sezónu, trvající až do února 1945, během které Hagana předávala Britům jak informace o Irgunu a Lechi, tak také jejich příslušníky, které sama chytala. Celkem takto bylo předáno na tisíc osob, které byly buď drženy ve vězniciLatrunčideportovány do internačních táborů v Africe.K násilnostem mezi židovskými skupinami nedošlo jen díky Beginovu rozkazu irgunistům, požadujícím zdrženlivost.Obával se totiž vtaženížidovské komunitydoobčanské válkya nechtěl si do budoucna pokazit vztahy s Haganou.Jemu samotnému se celou dobu dařilo úspěšně skrývat.Ačkoli lovecká sezóna zasadila Irgunu vážnou ránu, nezlikvidovala jej, po několika měsících začal znovu nabírat na síle a v květnu 1945 obnovil protibritské akce.
Zásadní otázkou, nad kterou panovala shoda napříč židovskými skupinami, bylo umožněnížidovského přistěhovalectví, které bylo i po holocaustu stále omezovánoMacDonaldovou bílou knihou. Pokračování v této britské politice vedlo k radikalizaci palestinské židovské komunity. Hagana, Irgun a Lechi se dohodli na spolupráci pod vedenímDavida Ben Gurionav rámciŽidovského hnutí odporu.Společně pak během vojenské akceNoc mostův polovině června 1946 vyhodili do povětří většinu mostů spojující mandátní Palestinu s okolními státy. Následnébritské represálievůči Židům vyvolaly bouřlivou odezvu, která vyvrcholila22. červencev Jeruzalémě, kde Irgun na Beginův rozkaz podniklbombový útok na hotel Krále Davida,v němž sídlily orgány britské mandátní správy, včetně vojenského velitelství aoddělení kriminálního vyšetřování(CID).Při výbuchu 350 kilogramů výbušnin bylo zdemolováno celé jednokřídlohotelu a zahynulo 91 lidí, včetně 17 Židů.Podle Begina byli Britové před útokem předem telefonicky varováni, ti to však popřeli.Útok šokoval židovské iarabskéobyvatelstvo mandátu a Židovská agentura jej odsoudila jako zbabělý zločin.Vedl k ukončení spolupráce v rámci Židovského hnutí odporu a Irgun s Lechi již nadále operovali odděleně od Hagany.V říjnu téhož roku spáchala skupina irgunistů bombový útok na britské velvyslanectví vŘímě.Britská vláda Irgun označila za teroristickou skupinu, čemuž se však Begin bránil s poukazem na to, že vyvolání strachu či teroru není cílem židovského ozbrojeného povstání.V souvislosti s tím později napsal: „Podzemní bojovníci Irgunu povstali, aby svrhli a nahradili režim. Použili jsme fyzickou sílu, protože jsme čelili fyzické síle.“
V únoru 1947 uskutečnil Irgun za Beginova vedení (ačkoli on sám se plánování neúčastnil) velkou akci v podoběosvobození židovských vězňůz věznice ve městěAkko.Britská správa v tamnícitadelevěznila 90 členů různých židovských vojenských podzemních organizací. Při útoku se podařilo osvobodit 27 židovských vězňů a v nastalém zmatku uprchlo i 182 vězněných Arabů.Akce poškodila britskou prestiž a zatímco americký deníkNew York Herald Tribunek ní poznamenal, že podzemí provedlo „jednu z jeho nejnáročnějších a nejambicióznějších misí perfektním stylem“,vysoce postavený britský důstojník ji ze symbolického hlediska postavil na roveňdobytí Bastily.Britským vojákům se při útoku podařilo zajmout pět irgunistů, z nichž tři byli následně odsouzeni ktrestu smrti.Beginova organizace v reakci na tozajala dva britské seržantya pohrozila jejich zabitím v případě, že Britové popraví zajaté příslušníky Irgunu. Když Britové ultimátu nevyhověli a popravu vykonali, Irgun oba zajaté Brity oběsil a podminoval půdu pod jejich těly. Tento čin ve Spojeném království vyvolal vlnu hněvu.
Ačkoli Britové po Beginovi usilovně pátrali, dařilo se mu vyhýbat zatčení, přičemž často používal přestrojení zaortodoxníhorabína a používal jméno Jisra'el Sassover.Britská mandátní správa za jeho dopadení (živého či mrtvého) vypsala finanční odměnu ve výši 8 000 amerických dolarů, postupně částku postupně zvyšovala až na 50 000 dolarů.
V září 1947 předložilaZvláštní komise OSNnávrh řešení arabsko-židovského konfliktu v podoběplánu na rozdělení Palestiny, podle něhož se mělo území britského mandátu rozdělit na arabský a židovský stát, přičemž Jeruzalém a okolí měl být pod mezinárodním dohledem (corpus separatum). O dva měsíce později,29. listopadu1947, jejValné shromáždění OSNschválilo.Zatímco Židovská agentura v čele s Ben Gurionem tento plán přijala, arabští představitelé jej odmítli.Proti návrhu se postavil i Begin, podle něhož bylo „rozdělení [židovské] domoviny nelegální“. Podobné názory však byly v palestinské židovské komunitě menšinové.
V důsledku emocí předcházejících konci britského mandátu vypukla v Palestině v letech 1947 až 1948občanská válkamezi Židy a Araby. V odvetných opatřeních na zabíjení Židů spáchal Irgun celou řadu bombových útoků proti arabskýmcivilistům, při nich zahynuly desítky lidí.Během občanské války došlo kobléhání Jeruzaléma, při němž bylo jeho židovské obyvatelstvo postupně odříznuto od zásobování. V dubnu 1948 zahájila Haganaoperaci Nachšon, jejímž cílem bylo ovládnutí přístupového koridoru do Jeruzaléma obsazením strategických návrší a sousedních arabských vesnic.Jednou z nich měl být iDejr Jásin, nacházející se západně od Jeruzaléma. Na vesnici ale nakonec 9. dubnazaútočily oddíly Irgunu a Lechi, čítající dohromady 110–120 mužů. Setkali se však s tuhým odporem, dostali se pod palbuodstřelovačůa místních obyvatela třetina z nich padla nebo byla zraněna.Zbývající muži se nakonec rozhodli oblast vyčistit pomocíručních granátůa výbušnin. Dohromady během osmihodinové bitvy zemřelo mezi 110 a 250 Arabů (arabské zdroje uvádějí 110 obětí, židovské 200–250 obětí), mezi nimiž byli muži, ženy i děti.Od masakru se distancovala jak Hagana, tak Židovská agentura.Události v Dejr Jásinu později přispěly kexodu Arabů,jejich strach a paniku ještě umocnili jejich představitelé, kteří v rozhlase lživě tvrdili, že irgunisté během útokuznásilniliarabské ženy (někteří arabští představitelé nicméně k exodu otevřeně vyzývali).Begin později ve svých pamětech k celé události poznamenal:
Dne14. května1948bylavyhlášena nezávislost státu Izrael, který ještě téhož dne napadly sousední arabské státy vizraelské válce za nezávislost. Následující den vystoupil Begin v rozhlasovém vysílání s projevem k národu. V něm kromě jiného sdělil, že Irgun opustil podzemí. Vzpomenul též navznik Československa, konkrétně na slova prezidentaT. G. Masarykapronesená vPrazepo jeho návratu zexilu: „Je obtížné založit stát, ale ještě obtížnější je ho udržet.“, která by podle něj měla pro nově vzniklý židovský stát být varováním.Irgun ve válce bojoval po boku Hagany a Lechi, premiér Ben Gurion však skupinu považoval zaseparatistya narušitele sionistické jednoty.Koncem května schválilaprozatímní vládavznikIzraelských obranných sila 3. června Begin podepsal dohodu, podle níž se Irgun začlení do nově vzniklé izraelské armády.
Některé jeho jednotky (zejména v Jeruzalémě) však i nadále operovaly nezávisle, což ukončila až konfrontace kvůli nákladní lodíAltalena.Ta přivážela zFranciedo nově vzniklého státu pro revizionistickou skupinu velké množství zbraní, munice a dobrovolníků.Loď dorazila 20. června běhemprvního příměříuprostřed války za nezávislost. Ben Gurion byl svolný s jejím přistáním a počítal s využitím zbraní najeruzalémské frontě. S tím Begin souhlasil, požadoval však, aby 20 % výzbroje připadlo jeho jednotkám.Tato reakce Ben Guriona rozzuřila, neboť ji považoval za porušení autority vlády.Altalenai přesto zakotvila umošavuKfar Vitkinv centrálním Izraeli. Begin dostal ultimátum k předání zbraní. Po odmítnutí ultimáta došlo k přestřelce mezi irgunisty a izraelskými vojáky, během přestřelky padlo osm lidí.Loď však zvládla odplout a zamířila na jih k Tel Avivu, kam dorazila druhý den ráno. Na palubě byl tou dobou už i Begin, ten se mezitím přidal k pasažérům. V rozhlasovém vysílání tvrdil, že armádní odstřelovači dostali za úkol jej zabít. V novinách 21. června vyšlo prohlášení Irgunu varující před občanskou válkou.Když se loď dostala k pobřeží, zahájily armádní jednotky na Ben Gurionův rozkaz palbu z lehkých a těžkých zbraní, v důsledku čehož začala loď hořet. Na její palubě propukl požár a cestující vyskákali do moře. Celkem během přestřelky padlo jedenáct lidí a Begin jen těsně unikl smrti.Tento incident přivedl Izraelce vůbec nejblíž občanské válce.Aby občanské válce zabránil, nařídil Begin svým jednotkám neopětovat palbu. Vláda po incidentu sAltalenourozhodla o definitivním rozpuštění Irgunu v rámci izraelské armády.Oficiálně Irgun přestal existovat 20. září, když Begin vyhověl ultimátu požadujícím ukončení činnosti a odevzdání všech zbraní. To vláda vydala v rámci tvrdého postoje vůči všem podzemním organizacím poté, co příslušník Lechi spáchal atentát na vyslance OSN pro Blízký východFolke Bernadotta.
S blížícími seprvními izraelskými parlamentními volbamiBegin založil, spolu s dalšími někdejšími členy nejvyššího vedení Irgunu, v srpnu 1948 politickou stranuCherut(„Svoboda“).Jejími členy byli zpravidla bývalí irgunisté a politickým programem se řadila k izraelsképravici. Z hlediskaideologiešlo o nacionálně-liberálnístranu podporující soukromé podnikání, redukci státní správy a zrušení vojenskésprávyarabského obyvatelstva.Zároveň však odmítala možnost repatriacepalestinských Arabů, kteří ze země utekli, neboť takový krok považovala za ohrožení národní bezpečnosti.V rámci zahraničně-politické agendy zastávala radikální postoje a byla pro teritoriální expanzi.Neuznávala například legitimituJordánského královstvía volala po jeho začlenění pod Izrael.
V listopadu 1948 se Begin vydal na cestu po Spojených státech v rámci předvolební kampaně k izraelským parlamentním volbám.Během jeho pobytu v USA vyšel v deníkuThe New York Timesotevřený dopis skupiny prominentních židovských intelektuálů v čele sAlbertem EinsteinemaHannou Arendtovou, v němž byl Beginův Cherut popsán jako strana „svou organizací, metodami,politickou filosofiía sociálním apelem podobná nacistickým afašistickýmstranám“.Zároveň jej obvinili z „kázání směsice ultranacionalismu, náboženskéhomysticismuarasové nadřazenosti“.
Cherut ve volbách, které proběhly v lednu 1949, nakonec získal 11,5 % hlasů a 14 poslaneckých mandátů, čímž se stal čtvrtou nejsilnější parlamentní stranou.Předseda vítěznéhoMapaje, David Ben Gurion, však zásadně odmítl možnost jeho účasti ve vládě, neboť byl přesvědčen, že usiluje o zničenídemokracie.Před formovánímvládyvyslovil zásadu, že se na ní mohou podílet všechny strany „bez Cherutu aMaki[komunistů]“.Později, již jako premiér, odmítal vyslovit Beginovo jméno, a namísto toho používal různé pohrdavé výrazy, jako například „dvorníšašek“ či „muž, který obvykle sedí vedle poslanceBadera“.Cherut se díky svým postojům, předsedovi a provázanosti s Irgunem dostal do izolace, a na dlouhá léta se stal hlavníopozičnístranou.Begin byl nicméně v prvních parlamentních volbách zvolen poslancem, a mandát členaKnesetuzastával nepřetržitě následujících 35 let v deseti funkčních obdobích, a to až do srpna 1984.Zároveň se stalvůdcem opozice, v jejímž čele stál v letech 1949–1967 a 1970–1977. V těchto obdobích zasedal střídavě ve dvou výborech parlamentu, konkrétně v zahraničním a branně-bezpečnostním výboru, a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost.
Byl zarputilým kritikem Ben Gurionovy vlády a již tři měsíce po volbách vyvolal v dubnu 1949 neúspěšné hlasování o její nedůvěře kvůli podepsánídohody o příměřís Jordánskem.V roce 1950 vyšla v hebrejštině jeho z částiautobiografickáknihaha-Mered‎ („Povstání“), ve které se věnoval vývoji Irgunu od jeho vzniku, přes boj proti Britům a Arabům až po válku za nezávislost. O rok později byla přeložena do angličtiny, v níž ji četli jak příslušníciIrské republikánské armády(IRA), kteří ji používali jako manuálguerrilového boje,takNelson Mandela, jehož povzbudila v boji protijihoafrickémuapartheidu.
Vedruhých parlamentních volbách, které se konaly předčasně v červenci 1951, Cherut znatelně oslabil, když získal jen 8 poslaneckých mandátů. Výsledek na Begina dolehl natolik, že zvažoval odchod ze všech politických funkcía odmítal formálně přijmout svůj poslanecký mandát.Nakonec však vedl k ještě militantnější politice vůči vládnímu Mapaji.
Příležitost k ostrému vymezení se vůči vládě dostal Begin ještě téhož roku kvůli Ben Gurionovu požadavkufinančních reparacípoZápadním Německu.Důvodem tohoto kroku byla zoufalá finanční tíseň, s níž se Izrael potýkal kvůli velkému množství přistěhovalců. Získané finanční prostředky měly být použity jako pomoc při absorpci statisícůpřeživších holocaust, a nemělo jít o „kompenzace“ za miliony židovských obětí. I přesto se proti podobnému ujednání zvedla vlna nevole napříč politickým spektrem. Zdaleka nejhlasitějším odpůrcem však byla strana Cherut a její předseda Begin.Ten reparace označil za „naprostou sprosťárnu, jíž podobnou jsme nepoznali od doby, co jsme se stali národem“ a tvrdil, že přijetí reparací by fakticky znamenalo odpuštění nacistických zločinů.Předběžná jednání se Západním Německem byla uzavřena v prosinci 1951 a k projednávání vlastnídohody o reparacíchv Knesetu došlo 7. ledna 1952.
Toho dne pronesl Begin dramatický projev naSijónském náměstív Jeruzalémě, kde se shromáždilo na 15 tisíc protestujících.V něm napadl vládu a Izraelce vyzval kobčanské neposlušnosti.Přislíbil obětovat svůj život, aby dohodám zabránil, a boj proti nim označil za bitvu na život a na smrt.Roznícený dav se poté vydal směrem k parlamentu (v té době sídlil veFruminově doměvulici Krále Jiřího), který byl z bezpečnostních důvodů ohrazen zátarasy sostnatým drátema bráněn policisty.Tam dorazil i Begin – vůbec poprvé od svého opětovného zvolení (úřední přísahu složil pouhé dvě hodiny předtím).Ve svém proslovu verbálně napadl premiéra Ben Guriona, kterého označil za fašistu a výtržníka,a horoval proti reparacím:
Dav mezitím venku zaútočil kameny na budovu parlamentu a posléze i na zasahující policisty. Po pěti hodinách nepokojů se povolané armádě podařilo situaci zklidnit za použití vodních děl aslzného plynu.Stovky lidí byly zatčeny, přičemž 200 demonstrantů, 140 policistů a několik poslanců bylo zraněno.Begin byl činěn osobně odpovědným za podněcování davu a slovní útoky na premiéra, kvůli čemuž mu byla na tři měsíce zakázána účast na zasedáních Knesetu.I přes nepokoje se dohodu o dva dny později podařilo schválit těsnou většinou 61 hlasů.
Revizionistický odpor vůči reparačním dohodám však byl hluboký. V březnu 1952, kdy stále probíhala izraelsko-německá jednání, byla německými úřady zachycenadopisová bombaadresovaná západoněmeckému kancléřiKonradu Adenauerovi.Při zneškodňování vybuchla, zabila jednoho pyrotechnika a další tři zranila. V souvislosti s útokem bylo následně vPařížizadrženo pět Izraelců, kteří byli všichni bývalými členy Irgunu.Německo i Izrael se rozhodli držet celou věc v tajnosti, aby neohrozili vztahy mezi oběma zeměmi.O čtyřicet let později byl v pamětech jednoho z pětice zadržených mužů Begin označen za organizátora pokusu o atentát.
Jen dva roky po násilnostech kolem reparačních dohod se objevila nová kauza, z níž Beginův Cherut politicky profitoval.Státní úředník a člen MapajeRudolf Kastner, který za války sAdolfem Eichmannemdojednalsvobodu pro téměř 1700 maďarských Židů, byl nařčen zkolaboraces nacisty. Vnásledném soudním sporus novinářem, který jej obvinil, se podařilo proces obrátit nejen proti Kastnerovi, ale i proti činnosti vládnoucí strany Mapaj za války.Toho využil Cherut, jehož tisk útočil jak na svého hlavního politického rivala, tak na Kastnera.Rozsudek byl vynesen koncem června 1955, pouhý měsíc předizraelskými parlamentními volbami. Podle předsedajícího soudce byla Kastnerova činnost „kolaborací v plném smyslu toho slova“, jíž „zaprodal svou duši ďáblu“.Vláda Moše Šaretapodala odvolání kNejvyššímu soudu, načež Cherut 27. června zareagoval předložením návrhu na vyslovení nedůvěry vládě v Knesetu.Ten sice neprošel, ale zdržení se hlasování vládní stranyVšeobecní sionistévedlo premiéra k rezignaci. Beginova strana se snažila z celé situace vytěžit maximum, což se jí nakonec podařilo, když ve volbách téměř zdvojnásobila počet poslaneckých mandátů (z 8 na 15) a stala se druhou nejsilnější stranou parlamentu.Téhož roku Begin zahájil jednání s Všeobecnými sionisty o vytvoření jednotného nesocialistického politického bloku (k realizaci tohoto plánu však došlo až o deset let později).V roce 1956 byl podporovatelemsinajské válkyprotiEgyptu, zároveň však chtěl, aby se válka rozšířila i proti Jordánsku.
V květnu 1965 se Beginovi podařilo dojednat vznik pravicové volební alianceGachal(akronympro „Blok Cherutu a Liberálů“), kterou tvořil Cherut aLiberální strana(nástupce Všeobecných sionistů).Díky tomuto spojení, ale i díky Ben Gurionovu odchodu z čela vlády před dvěma lety, dostal Begin svou stranu do centra izraelského politického povědomí.Vlistopadových parlamentních volbáchsice uskupení získalo 26 poslaneckých mandátů, stále však o 19 zaostávalo za vítěznýmMa'arachem(nástupce Mapaje).Následující rok jej proto na stranické konferenci Cherutu vyzval jeden z účastníků, tehdy dvacetiletýEhud Olmert(pozdější izraelský premiér),k rezignaci. Rozzuření delegáti se na mladíka vrhli a zastavil je až Begin, který poznamenal, že dokud nejde okonspiraci, je výzva k rezignaci legitimním politickým nástrojem.Begin však předsedou zůstal a Olmert stranu opustil.
Počínaje jarem 1967 docházelo ke stále intenzivnějším konfrontacím mezi arabskými státy a Izraelem, během nichž Egypt uzavřel 22. květnaTiránskou úžinupro izraelské lodě. Následujícího dne se uskutečnila mimořádná schůze vlády a představitelů armády, kam byl pozván i Begin coby vůdce opozice.Izrael následně oznámil, že egyptský krok považuje zacasus belli. Počátkem června vytvořil premiérLevi Eškolvládu národní jednoty– vůbec první v izraelských dějinách, kam pozval i seskupení Gachal, jehož předseda Begin se stal ministrem bez portfeje.Stále rostoucí eskalace vyvrcholila 5. června, kdy Izrael zahájilpreemptivnívojenskou operaci, která vešla ve známost jakošestidenní válka. V druhý den bojů naléhal Begin spolu sJigalem Alonemna premiéra Eškola, aby nechal obsaditStaré Město, a ten nakonec svolil.Izraeli se válku podařilo vyhrát během šesti dnů, kdy obsadilvýchodní Jeruzalém,Západní břeh Jordánu,Pásmo Gazy,Golanské výšinyaSinajský poloostrov. Po jejím skončení však u některých území vyvstala otázka nad jejich budoucností. Nově vznikléHnutí za Velký Izrael, které Begin povzbuzoval, volalo po ponechání si všech obsazených území.Vláda národní jednoty pokračovala i v následujících letech, a Begin se v ní, jak za premiéra Eškola, tak později za jeho nástupkyněGoldy Meirové,snažil zabránit jednáním s arabskými státy, která by měla za cíl izraelské stažení ze Západního břehu Jordánu a Pásma Gazy.Když proto ministerská předsedkyně Meirová v srpnu 1970 souhlasila se zahájením jednání o americké mírové iniciativě, známé jakoRogersův plán, předpokládající vyhověnírezoluci Rady bezpečnosti č. 242, Gachal na protest proti tomuto postupu opustil vládu.
Begin si uvědomoval, že ačkoliv Gachal vevolbách v roce 1969obhájil počet mandátů získaných před čtyřmi roky, nemá za stávající situace potenciál ohrozit vládnoucí Ma'arach.Ten totiž ve stále větším rozsahu prováděl pravicovou politiku, a to zejména ve vztahu k osidlování a rozvoji území obsazených v šestidenní válce. V roce 1973, kdy se měly konatdalší parlamentní volby, proto Begin přišel s myšlenkou vytvoření širšího bloku středopravicových stran.Problémem se však ukázalo být rozdílné politické smýšlení a osobní nevraživost mezi předsedy jednotlivých stran. To se nakonec podařilo překlenout ažArielu Šaronovi, oblíbenému generálovi a členovi Liberální strany, kterého Begin pověřil vyjednáváním.Navzdory počátečním problémům tak Begin v polovině září oznámil vznik formaceLikud(„Jednota“), která kromě Cherutu a Liberální strany sdružených do Gachalu sestávala ze stranha-Merkaz ha-chofši,Rešima mamlachtita Hnutí za Velký Izrael.
O měsíc později došlo na počátku října k vypuknutíjomkipurské války, při níž byl Izrael napaden Egyptem aSýrií. Konflikt nakonec, za cenu mimořádných obětí a díky vojenské pomoci Spojených států, vyhrál. Šokovaný národ však žádal vysvětlení a rezignaci osob, které byly za počáteční neúspěchy a podcenění hrozby války zodpovědné. Za účelem nalezení odpovědí jmenovalavláda Goldy MeirovéAgranatovu vyšetřovací komisi.Mezitím se blížily kvůli válce odložené parlamentní volby a významným tématem byla zamýšlenáŽenevská konference, kde mělo být, na základěrezoluce Rady bezpečnosti č. 338, hledáno řešení arabsko-izraelského konfliktu.Begin izraelskou účast na konferenci zásadně odmítal a stavěl se i proti jakémukoli stahování z území obsazených v obou válkách, které by podle něj „ohrozilo mír a bezpečnost státu“.V prosincových volbách Likud získal 39 poslaneckých mandátů a zůstal tak na druhém místě. Znatelně však posílil, za což vděčil především jomkipurské válce.PodleJicchaka Rabinaze strany Ma'arach uteklo Likudu volební vítězství kvůli odmítání mírové konference.Počátkem dubna zveřejnila Agranatova komise předběžnou zprávu, která konstatovala selhání ze strany vedení armády avojenské rozvědky.Přestože Meirová i její ministr obranyMoše Dajanbyli zproštění osobní zodpovědnosti, veřejnost požadovala jejich rezignaci. Likud za této situace vyvolal hlasování o nedůvěře vládě. Nakonec k němu však nedošlo, neboť ministerská předsedkyně sama rezignovala a vláda padla.
Novávláda Jicchaka Rabinase potýkala s řadou problémů, jako byla například špatná ekonomická a sociální situace, pošramocená reputace armády či vnitrostranické spory.V červenci 1976 byl Begin jakožto vůdce opozice přizván Rabinem ke konzultacímvojenské misena záchranu židovských a izraelských pasažérů letu společnostiAir France, které palestinští a němečtí teroristé drželi v ugandskémEntebbejako rukojmí.Koncem roku vláda padla, když se její představitelé v čele s premiérem zúčastnili ceremonie přivítání nové letky stíhacích letounůF-15, která se časově protáhla a narušilašabat. Likud se následně postavil proti vládě při hlasování o nedůvěře.Došlo tak k vyhlášenípředčasných voleb, které byly stanoveny na květen 1977. Veřejné mínění však bylo stále zatíženo následky jomkipurské války a podle rozšířeného názoru již strana Ma'arach nebyla schopna vládnout.Navíc ji stíhal jeden skandál za druhým a Begin nevynechal v Knesetu jedinou příležitost, aby její chyby či politiku napadl.Šlo o četné případykorupceazpronevěryve státních institucích a podnicích, ale i ve vládní straně samotné (napříkladJadlinova aféra). Rabin nakonec jako volební lídr Ma'arachu rezignoval, když deníkHaaretzodhalil, že jehomanželka Leavlastní ve Spojených státech nelegálnídolarovýúčet.Dva měsíce před volbami Begin utrpělinfarkt myokardu, v důsledku čehož se do kampaně nezapojil.
Předčasné parlamentní volby ze17. května1977znamenaly historický předěl vizraelských dějinách. Hlavní levicová strana Ma'arach, která do té doby stála v čele všech izraelských vlád (dříve jako Mapaj), v nich utrpěla těžkou porážku, a vůbec poprvé od vzniku státu se tak vítězem stala pravicová strana v podobě Likudu.Beginova volební aliance získala celkem 43 poslaneckých mandátů, zatímco Ma'arach pouze 32.
Na výsledku se odrazila hned celá řada faktorů. Kroměstigmatujomkipurské války a zhoršeníamericko-izraelských vztahůza Rabinovy vládyšlo především o hlubší socioekonomické změny, přinášející nové schéma rozložení sil mezi jednotlivými skupinami izraelské společnosti.Jednalo se o vyvrcholení frustrace a snahsefardskýchaorientálních Židůo získání většího vlivu, započatých o necelé dvě desítky let dříve. Ti si totiž v Izraeli, kde ekonomickým a politickým institucím dominovali již od vzniku státuaškenázští Židé, připadali jako občané druhé kategorie.Přestože Begin byl sám Aškenáz, podařilo se mu díky obratné rétorice a minulosti outsidera sefardské voliče získat.Část voličů Ma'arachu navíc přešla k nově vzniklémuDemokratickému hnutí za změnu(známému pod akronymem Daš).
Ve svém prvním povolebním projevu Begin označil vítězství Likudu za „zvrat v dějinách židovského lidu“.V Knesetu poté přednesl výzvu k míru:
Historickyprvní pravicovou vláduBegin sestavil ze stran Likud,Šlomcijon,Národní náboženské stranyaAgudat Jisra'el.Jako nezařazený poslanec v ní navíc byl prominentní levicový politik a bývalý náčelník Generálního štábu Moše Dajan. Tomu nabídl postministra zahraničních věcí, a to jednak kvůli jeho mezinárodní pověsti,ale i proto, aby uklidnil mezinárodní společenství, které mělo z pravicové vlády obavy.Později, koncem října, rozšířila řady vlády strana Daš, čímž jí zajistila téměř dvoutřetinovou většinu v parlamentu. Beginův kabinet se ujal vlády20. června, kdy složil slib.
Jeho prvním rozhodnutím ve funkci premiéra bylo uděleníazylu66vietnamskýmuprchlíkůmprchajícím před tamním komunistickým režimem, které o deset dní dříve uprostředJihočínského mořezachránila izraelská nákladní loď.Skutečnost, že byli předtím odmítnuti ve všech státech sousedících s Vietnamem, připomněla Beginovi podobný osud, který potkal židovské uprchlíky, snažící se po moři uprchnout holocaustu.V následujících dvou letech jeho vláda poskytla útočiště více než třem stovkám uprchlíků z Vietnamu.
Během první státní návštěvy Spojených států v polovině července 1977 hovořil Begin s americkým prezidentemJimmy Carteremoarabsko-izraelském konfliktua naznačil možnost podstatného stažení Izraele ze Sinajského poloostrova výměnou za mír s Egyptem.Zároveň ale odmítl diskusi o Golanských výšinách a s Carterem se zásadně neshodl v otázkáchizraelských osadapalestinskéhoproblému.Ve vztahu k Egyptu se snažil o zlepšení vzájemných vztahů, a proto rozhodl o předání zpravodajských informací o připravovaném atentátu na egyptského prezidentaAnvara Sadataze strany palestinských radikálů, které se podařilo získatMosadu.Sadat byl za informace Izraelcům velmi vděčnýa v srpnu 1977 vyjádřil při setkání s americkým ministrem zahraničních věcíCyrusem Vancemodhodlání sejít se Beginem.V polovině září se za zprostředkováníNicolae CeaușeskaaHasana II.uskutečnilo vMarokusetkání mezi Moše Dajanem a egyptským místopředsedou vládyHasanem Tuhamím, které otevřelo prostor pro schůzku mezi izraelským premiérem a egyptským prezidentem.Jak Begin, tak Sadat preferovali egyptsko-izraelskou mírovou iniciativu před těžkopádnou mezinárodní konferencí vŽenevěprosazovanou Carterem.Dne 9. listopadu Sadat přednesl projev vegyptském parlamentu, v němž prohlásil, že je ochoten osobně jet jednat do Izraele: „Chci jít třeba až na konec světa kvůli míru. Izrael se nyní podiví nad tím, co teď před vámi řeknu, a to je, že jsem připraven jít do jejich vlastního domu, do Knesetu, abych k němu hovořil.“Prohlášení způsobilo ohromení nejenom v Egyptě, ale i ve Spojených státech a Izraeli.Begin se rozhodl Sadata do Jeruzaléma pozvat, a ten nabídku přijal. Dne 20. listopadu se během historické cesty stal Anvar Sadat vůbec prvním arabským vůdcem, který Izrael oficiálně navštívil.Ve svém 40minutovém projevu v Knesetu mimo jiné řekl:
Bezprostředně po setkání byla zahájena egyptsko-izraelská jednání, která se ale komplikovala, neboť Egypt požadoval izraelské stažení ze všech okupovaných území a souhlas se sebeurčením palestinských Arabů.Zároveň považoval za neakceptovatelný izraelský návrh postupného odsunu ze Sinajského poloostrova, který měl skončit až v roce 2000.Koncem prosince 1977 se Begin a Sadat sešli vIsmáilii, ale setkání skončilo fiaskem.V lednu 1978 se vyjednávání zadrhla úplně a následující půl roku uvázla na mrtvém bodě.V březnu předala skupina záložních důstojníků Beginovi otevřený dopis, v němž jej žádala, aby pokračoval v mírových jednáních – z tohoto počinu následující měsíc vzešlo mírové hnutíMír nyní.Téhož měsíce došlo 14. března k izraelské invazi doLibanonuv reakci na soustavné přeshraniční palestinské teroristické útoky (napříkladmasakr na pobřežní silnici). Přioperaci Lítáníobsadila izraelská armáda desetikilometrové pásmo podél hranice a systematicky ničila základnyOrganizace pro osvobození Palestiny(OOP). Po třech měsících se armáda stáhla a dohled nad oblastí převzalyprozatímní jednotky OSN v Libanonu(UNIFIL).V jižní části Libanonu si však Izrael i nadále zachoval nepřímou kontrolu prostřednictvím podpory proizraelskéJiholibanonské armády, které přenechal pásmo území severně od svých hranic.
Spojené státy se pokusily dát stagnujícím rozhovorům nový impuls a koncem srpna pozvaly obě strany na schůzku vamerickém prezidentskémsídleCamp DavidvMarylandu.Ta začala 4. září 1978 a kromě Begina, Sadata a jejich týmů se jí jako prostředníci účastnili prezident Carter a jeho poradceZbigniew Brzezinski.Usilovná jednání trvala třináct dnů, během nichž téměř ztroskotala, neboť Begin trval na tom, aby si Izrael ponechal své osady a letiště na Sinaji, což bylo pro Egypt nepřijatelné.Nakonec ale izraelský premiér ustoupil po Carterově příslibu vybudování dvou nových leteckých základen vNegevské pouština náklady USA.Egypt a Izrael tak dosáhly shody nad rámcovými dohodami, které vešly ve známost jakodohody z Camp Davidu.Ty měly dvě části. První vyzývala k palestinské autonomii na Západním břehu Jordánu a v Pásmu Gazy a požadovala uznání legitimního práva palestinského národa.Zároveň volala po normalizaci vztahů mezi Izraelem a jeho arabskými sousedy. Izrael tak vůbec poprvé připustil národní aspirace palestinských Arabů.O šestnáct let později se všechny základní principy a komponenty této první dohody staly základemmírových dohod z Osla.Druhá část tvořila rámec pro uzavřenímírové smlouvy mezi Egyptem a Izraelem, a počítala se stažením izraelských vojsk ze Sinajského poloostrova v horizontu tří let, navázánímdiplomatických vztahůmezi oběma zeměmi či právem průjezdu izraelských lodíSuezským průplavem.
Dohody byly Beginem, Sadatem a Carterem podepsány 17. září 1978.Poslanci Knesetu jeratifikovalio deset dní později 84 hlasy ze 120, čehož však Begin dosáhl jen díky hlasům opozice.Jejich schválení vedlo k rozkolu v Beginově straně Likud.Hlavním důvodem bylo plánované vyklízeníizraelských osad na Sinaji, kde žilo přes sedm tisíc Izraelců,a vráceníŠarm aš-Šajchu, který je klíčovým místem pro kontroluAkabského zálivu.Řada prominentních členů Likudu (napříkladJicchak Šamir), proti dohodám protestovala, další (napříkladGe'ula KohenováčiMoše Šamir) stranu opustili. Jednotlivé krajně pravicové frakce se nakonec v říjnu 1979 spojily ve stranuTechija.
Závěrečná jednání o mírové smlouvě začala v říjnu ve Washingtonu. Záhy se však jako problém ukázalo být izraelskémoratoriumna výstavbu osad na Západním břehu Jordánu.Zatímco Carter předpokládal jeho trvání do zvolení palestinské samosprávné rady, Begin oznámil jeho trvání ve lhůtě tří měsíců a odmítal ustoupit.Sadat se mezitím kvůli dohodám z Camp Davidu ocitl pod ještě větším vnitropolitickým i zahraničním tlakem (kritizován byl již za návštěvu Jeruzaléma) a počátkem listopadu Egypt podmínil uzavření mírové smlouvy definitivním rozvrhem pro palestinskou autonomii.Beginova vláda tyto nové požadavky odmítla. Počátkem března se Carter vypravil do Egypta a posléze do Izraele, a podařilo se mu mezi oběma státy dosáhnout dohody. Na izraelské straně díky dodatečným příslibům zhruba tří miliard dolarů každoroční vojenské a ekonomické pomoci.
Poslanci Knesetu nakonec mírovou smlouvu ratifikovali 20. března 1979, po 28 hodin dlouhé bouřlivé debatě, 95 hlasy ze 120.Begin, Sadat a Carter ji posléze slavnostně podepsali o šest dní později, 26. března, předBílým domemveWashingtonu.Begin tehdy ve svém projevu řekl, že jde o třetí největší den jeho života: „Ten první nastal, když byla vyhlášena nezávislost Izraele. Druhý, když se z Jeruzaléma opět stalo jedno město, a ten třetí, to je právě teď.“Podepsání mírové smlouvy znamenalo zlomový okamžik v dějinách Blízkého východu.Šlo totiž o vůbec prvnímírovou smlouvumezi arabským státem a Izraelem.Vzhledem k významu, jaký má Egypt v arabském světě, a s ohledem na skutečnost, že do té doby šlo o největšího a nejmocnějšího izraelského nepřítele, měla mírová smlouva daleké strategické ageopolitickédopady.Za své mírové úsilí obdrželi Menachem Begin a Anvar SádátNobelovu cenu za mír, kterou Begin slavnostně převzal 10. prosince 1979 v norskémOslu(Sadat přítomen nebyl).
Izrael musel postupně předat Egyptu celý Sinajský poloostrov, kterýokupovalod šestidenní války. Za tu dobu v oblasti vybudoval osmnáct sídel a rozsáhlouinfrastrukturu, počínaje silnicemi a letišti, až po nemocnice, továrny, turistické resorty při Akabském zálivu aropná pole.Poloostrov byl ale důležitý také z vojenského hlediska; jednak poskytoval strategickou obrannou hloubku pro případ napadení a nadto zde bylo umístěno také 170 izraelských vojenských zařízení, včetně leteckých základen.Egypt nakonec pokračoval v plnění dohod aniž by došlo k jakémukoli pokroku v otázce palestinské samosprávy na Západním břehu Jordánu a v Pásmu Gazy.K jejímu vytvoření nedošlo z důvoduobstrukcíze strany izraelské pravice, arabských států a OOP v čele sJásirem Arafatem.
Za Beginovy vlády došlo na Západním břehu Jordánu a v Pásmu Gazy k rozsáhlé expanzi izraelských osad,s cílem posílit izraelskou bezpečnost a do budoucna prakticky znemožnit jakékoli územní ústupky či vznik palestinského státu.V zásadě nastal odklon od zalidňováníperiferních oblastív duchuAlonova plánu(například v údolí řekyJordán), a namísto toho byl kladen větší důraz na místa spojená s židovskými dějinami a lokality podélzelené liniea v okolí Jeruzaléma.Realizaci osadnické politiky měl na starost Ariel Šaron, a to nejprve jakoministr zemědělstvía posléze i cobyministr obrany. V roce 1979 vláda zrušila omezení na nákup půdy na Západním břehu Jordánu. Šaron zároveň prosadil finanční motivace pro všechny, kdo budou ochotni se do osad přestěhovat, a to v podobě nižších cen nemovitostí, levnějšíchhypotékči daňových úlev.
Mezi lety 1977 a 1983 vzrostl počet izraelských osad více než čtyřnásobně (z 24 na 106).Ještě rychlejší růst zaznamenal počet Izraelců, kteří v nich žili – téměř devítinásobný (z 3200 na 28 400).Cílem vlády bylo, aby koncem 80. let žilo v osadách 100 tisíc Izraelců.Odmítání palestinské autonomie a stavba osad však rozdělovala vládu, z níž proto v říjnu 1979 odešel nejprve ministr zahraničí Moše Dajan, následně v květnu 1980 ministr obranyEzer Weizman.Dajana poté nahradil Jicchak Šamir, zatímco portfolio obrany si ponechal Begin. Nakonec koalici opustila i strana Daš, která se fakticky rozpadla, kvůli čemuž byly na červen 1981 vyhlášenypředčasné parlamentní volby.
Dne 30. července 1980 prosadila jeho vládazákladní zákon Jeruzalém(tzv. Jeruzalémský zákon),který formálně sjednotil západní a východní Jeruzalém, a prohlásil jej „věčným nedělitelným hlavním městem Izraele, zcela pod izraelskousuverenitou“.Rada bezpečnosti OSNv reakci na tentok krok přijalarezoluci č. 478, jíž zákon označila za neplatný a jeho přijetí za porušenímezinárodního práva.
V březnu 1981 došlo k izraelsko-syrské konfrontaci v Libanonu, když Sýrie porušila podmínky dohody, kterou s Izraelem uzavřela běhemlibanonské občanské válkyv roce 1976.Eskalaci konfliktu se nakonec podařilo zabránit zvláštnímu americkému emisaroviPhilipu Habibovi. O několik měsíců později se Izrael v červenci střetl s OOP, kdyizraelské letectvopodnikalo vzdušné údery na její tábory, zatímco OOP raketamiKaťušaparalyzovala sever židovského státu. I tentokrát příměří vyjednal Habib. Pro Begina však bylo ponižující, neboť hrozbu v Libanonu, ať palestinskou či syrskou, neřešilo.
Mezi zásadní témata Beginovy první vlády patřil irácký jaderný program, Izraelem pokládaný za existenční hrozbu.V roce 1975 seSaddámu Husajnovipodařilo dojednat koupi 40megawattovéhofrancouzskéholehkovodního reaktoru třídy Osiris, který měl být vybudován nedalekoBagdádu.Izrael se obával možnosti jeho využití k výrobějaderných zbraní, jak na základě zpravodajských informací, tak z důvodu, že i přes irácképroklamaceo mírovém účelu reaktoru se Husajn nijak netajil svými záměry jaderného zbrojení.Izraelská diplomacie se neúspěšně snažila přesvědčit Francii aItálii(ta byla subdodavatelem) k ukončení spolupráce s Irákem již za předchozí Rabinovy vlády, a v tomto úsilí pokračovali i ministři zahraničí Dajan a Šamir.V rámci snah o oddálení výstavby provedl Mosad v dubnu 1979 tajnou operaci, při níž výbušninami vážně poškodilreaktorové jádro, připravené ve Francii k vyexpedování do Iráku.
Begin byl přesvědčen, že Irák usiluje o získání jaderné zbraně a nebyl ochoten to dopustit.Jeho rozhodnutí motivovalo jak snaha zabránit dalšímu možnému holocaustu,tak obava, že pokud by byl poražen v blížících se parlamentních volbách, levicová vláda by nemusela najít odvahupreventivní úderprovést.Rozhodnutí o útoku bylo ve vládě ostře diskutováno, a to i z důvodu možných mezinárodních dopadů.Tábor zastánců operace nakonec převážil, když vláda získala zpravodajské informace o blížící se přepravě palivových tyčí, neboť po jejich instalaci a zprovoznění reaktoru by jeho bombardování mohlo způsobitradioaktivníspad.Letecký útok byl schválen v říjnu 1980, načež Begin nařídil náčelníkovi Generálního štábuRafa'elu Ejtanovivypracovat plán jeho provedení.Izraelské letectvo nakonec přísně tajnou akci, nesoucí kódový názevoperace Opera, provedlo7. června1981. Zúčastnilo se jí osm letounůF-16Aa šest doprovodných letounůF-15A, které musely na cestě ke svému cíli překonat vzdálenost 1610 kilometrů a narušitvzdušný prostorSaúdské Arábiea Iráku.Letecký útok byl úspěšný a pilotům se podařilo kompletně zničit nejen reaktor, ale i jehochladicí zařízenía údajně i tajnou podzemní linku na úpravuplutoniapro vojenské účely.Bylo to vůbec poprvé v dějinách, kdy byl letecky zničen jaderný reaktor.Následující den vydala izraelská vláda prohlášení, jehož závěrečná část vešla ve známost jako tzv. Beginovadoktrína:
Izraelskou operaci ostře odsoudila Rada bezpečnosti, která jí v jednomyslně přijatérezoluci č. 487označila jako porušenícharty Spojených národů.Kvůli načasování útoku (uskutečnil se pouhé tři týdny před volbami) vládu zkritizoval šéf nejsilnější opoziční stranyŠimon Peres, který jej označil za předvolební trik.Se svým názorem se však setkal s odporem izraelské veřejnosti, která premiérovo rozhodnutí podporovala.Beginův Likud nakonec volby vyhrál, bezesporu i díky této vojenské operaci.Ve 120členném Knesetu získal 47 mandátů a jehodruhá vládasestávala ze stran Likud, Národní náboženská strana, Agudat Jisra'el,Tami,Telema Techija (poslední zmíněná do vlády vstoupila až v červenci 1982).Klíčová portfolia obrany a zahraničních věcí v ní získali Ariel Šaron a Jicchak Šamir.
Uzavřením míru s Izraelem se egyptský prezident Sádát zapsal do dějin, zároveň ale rozdělil egyptskou společnost, což vyvrcholilo 6. října 1981, kdy na nějislámští fundamentalistépro jeho podporu mírového uspořádáníspáchali atentát.Stalo se tak běhemvojenské přehlídkypři příležitosti výročíoperace Badr, při níž egyptská armáda na počátku jomkipurské války úspěšně překročila Suezský průplav. Sádát byl na místě mrtev a novým prezidentem se stal jeho viceprezidentHusní Mubárak.Atentát mír mezi oběma státy neohrozil, stal se ale tzv. „studeným mírem“, a nedošlo k naplnění některých aspirací, jako hospodářské spolupráce, rozvoje obchodu a turistiky apod.
Dne 14. prosince 1981 prosadila Beginova vládazákon o Golanských výšinách, kterýmde factoanektovalaGolanské výšiny (ač zákon tento postup za anexi neoznačoval).Izrael se za tento krok (podobně jako při sjednocení Jeruzaléma) dočkal na mezinárodní scéně kritiky a Rada bezpečnosti zmíněný zákonrezolucí č. 497jednomyslně prohlásila za neplatný a postrádající mezinárodní právní účinek.Administrativa amerického prezidentaRonalda Reagananavíc na Izrael uvalila finanční sankce, na což Begin zareagoval slovy, že je s Izraelem „zacházeno jako svazalským státem“.
Když mělo v roce 1982 dojít k evakuaci izraelských osad na Sinajském poloostrově v rámci naplňování mírové smlouvy s Egyptem, řada osadníků odmítala odejít, a bylo proto nutné je vyhnat násilím za použití armády.Vojáci místní usedlíky často odnášeli, protože odmítli odejít, jindy je stahovali ze střech. Nejnapjatější byla situace ve městěJamit, kde se skupina mužů, následovníků radikálaMe'ira Kahaneho, zavřela do bunkru a hrozila odpálením nálože v případě vojenské akce.Nakonec ale bunkr opustili dobrovolně. Armáda poté systematicky ničila místní infrastrukturu, aby se osadníci neměli kam vrátit.Navzdory traumatu, které vysídlení přineslo,politická podpora mírové smlouvě nevyprchala a Sinajský poloostrov byl Egyptu předán 25. dubna 1982.Beginovo smíření se s navrácením Sinaje a vyklizením osad bylo motivováno čistě pragmatickými důvody: nemusel výměnou za to učinit to samé v případě Západního břehu Jordánu.Navíc v tomto ohledu ani nemusel ustupovat ze svých revizionistických zásad, neboť Sinajský poloostrov nebyl nikdy součástí biblické země izraelské.
V dubnu 1982 se vládní Národní náboženské straně podařilo Begina přimět k prosazení zákazu letů národního leteckého dopravceEl Alo šabatu.Podle historikaMartina Gilbertatoto rozhodnutí znamenalo „bod obratu v rovnováze mezi světskou a náboženskou částí izraelské společnosti.“Mezi dubnem až červnem 1982 probíhala v jižnímAtlantikuválka o FalklandymeziArgentinoua Spojeným královstvím. Podle argentinského novináře Hernana Dobryho měl během ní Begin nařídit tajné dodávky izraelských zbraní do Argentiny, neboť stále nenáviděl Brity a chtěl se jim pomstít za smrt svého příteleDova Grunera, který byl za dob mandátní Palestiny popraven britskými úřady.
Během svých funkčních období usiloval oekonomickou liberalizacia věnoval velké prostředky na rozvojové programy pro chudší oblasti a společenské vrstvy.Přílišná liberalizace však vedla k růstu cen řady životních potřeb (potravin,dopravy,bydlení), což mělo za následek řadu celostátníchstávek.Počet obyvatel žijících pod hranicíchudobynavíc přesáhl 100 tisíc.Velkým problémem, se kterým seizraelská ekonomikapotýkala, byla vysokámíra inflace, která v době Beginova nástupu do premiérského úřadu dosahovala 40,2 %.Počátkem roku 1980 však činila již 122,9 %, a vláda tak přistoupila k řadě ekonomických opatření, jejichž součástí bylaměnová reformav září téhož roku, v níž nahradilaizraelskou liru(někdy též libru), která byla oficiální měnou od srpna 1948,izraelským šekelem, a to v poměru 1 šekel = 10 lir.Nová měna však vydržela pouhých pět let, neboť v důsledkuekonomické krizea zadlužené ekonomiky se inflace dostala do pádivého tempa a na jaře 1985 přesahovala již 400 %.Na vině byla jednak ekonomická politika Beginovy vlády, vysoké cenyropy, zemědělskádeprese, nízkápoptávkapo izraelských zemědělských produktech, ale také velký armádní rozpočeta finančně náročné budování nových osad.
V roce 1977 došlo poprvé k organizovanému přesunuetiopských Židůdo Izraele.V důsledku probíhajícíetiopsko-somálské válkyse podařilo dosáhnout tajné dohody sEtiopií, které měl Izrael letecky poskytovat vojenský materiál výměnou za umožnění odchodu emigrantů. Celkem se takto povedlo převézt 121 osob, pak ale vyšla dohoda najevo a po protestech izraelské veřejnosti byla ukončena.Přistěhovalectví bylo obnoveno v roce 1980, kdy do Izraele přišlo 209 etiopských Židů, v následujících letech se počet imigrantů ustálil na dvou stech měsíčně.Za Beginovy vlády byly zahájeny přípravy na záchranu a přesun zbývajícího etiopského židovstva, které později za jeho následovníků vedly k přesunu takřka celé tamní židovské komunity do Izraele v rámci tajnýchoperací Mojžíš(1984) aŠalamoun(1991).Zintenzivnil rovněž snahy o umožnění emigrace sovětských Židů do Izraele.
Počátkem ledna 1982 se ministr obrany Šaron s Beginovým svolením tajně sešel s proizraelským vůdcemmaronitskýchkřesťanůBašírem Džamáílemv libanonskéDžuniji.Společně diskutovali možnost izraelské invaze, která by vedla ke zničení infrastruktury OOP a umožnila vznik vlády nakloněné k mírovému ujednání s Izraelem (v září toho roku se totiž v Libanonu měly konat prezidentské volby).Šaron preferoval ambiciózní plán, známý jako operace Velká borovice, který předpokládal totální invazi, zničení přítomnosti OOP a syrského vlivu v zemi, dosazení Džamáíla a uzavření izraelsko-libanonské mírové smlouvy.Neexistují jisté důkazy, zdali byl Begin srozuměn s podrobnostmi tohoto plánu.Katalyzátorem jeho realizace se stal atentát, který 3. června 1982 vLondýněspáchala palestinská teroristická skupina na tamního izraelského velvyslanceŠlomo Argova.Přestože měl Begin informace, že jej provedlaorganizace Abú Nidala, tedy skupina s OOP soupeřící, rozhodl se tuto informaci své vládě nesdělit.Ta o dva dny později schválila rozsahem omezenou vojenskou akci v Libanonu, tzv. operaci Malá borovice, která měla během několika dní vytlačit dělostřelectvo OOP z dostřelové vzdálenosti od izraelských hranic.Následujícího dne, 6. června 1982, byla zahájenaoperace Mír pro Galileu(změnu názvu prosadil Begin, aby zdůraznil obranný charakter vojenské akce), která vešla ve známost jakoprvní libanonská válka.
Podle historikaAvi Šlajimase Šaron nakonec rozhodl realizovat rozsáhlejší variantu invaze v etapách tak, že se pokoušel akcemi izraelské armády vyprovokovat reakci nepřátelské strany.Vojenský historikMartin van Creveldse naproti tomu k teorii o záměrnémystifikacivlády ze strany ministra obrany vyjádřil v tom smyslu, že tato otázka „zůstane navždy otevřená a těžko ji nějak uspokojivě zodpovědět. Nelze ani vyloučit, že Begin využíval Šarona k účelům, k nimž se nemohl otevřeně přiznat; ať už byly jeho chyby jakékoliv, nebyl to v žádném případě hlupák.“
Izraelská armáda rychle postupovala do libanonského vnitrozemí a v třetí den války byla pouhé tři kilometry od hlavního města.Zároveň se střetla sesyrskou armádou, které způsobila těžké ztráty. I přes souhlas se zastavením palby daným vládou Šaron i nadále pokračoval v postupu. Týden po zahájení invaze armáda obklíčilaBejrút, který následující dva měsíce intenzivně bombardovala.Počátkem července proběhla v Tel Avivu první protiválečnádemonstracečítající na sto tisíc lidí, a zároveň s tím klesala podpora války mezi izraelskou veřejností.V důsledku těžkého bombardování libanonské metropole se za amerického zprostředkování podařilo 12. srpna dojednat odchod OOP do Sýrie, Jordánska aTuniska(tam odešlo její vedení), který proběhl počátkem září za dohledu mezinárodních sil.Jen pár dní předtím byl Džamáíl zvolenlibanonským prezidentem.
Dne 1. září proběhla v severoizraelskéNaharijischůzka s Džamáílem, při které na něj Begin s Šaronem naléhali, aby podepsal mírovou smlouvu jakmile se ujme prezidentského úřadu. Ten to však odmítl a namísto toho navrhoval pouze pakt o neútočení.Begin zuřil a na Džamáíla po chvíli začal křičet.Toho zase popudilo, když mu Šaron řekl, aby byl rozumný a souhlasil s uzavřením míru, neboť Izrael momentálně Libanon ovládá.Schůzka tak skončila nezdarem, ale v následujících dnech proběhly další. Než se ale cokoliv dohodlo, zahynul Džamáíl 14. září při pumovém atentátu v Bejrútu, který spáchal prosyrský disident.K atentátu se však přihlásili palestinští muslimové.Izraelská armáda následující den obsadila západní část města, aby prosyrské a palestinské skupiny nemohly využít nastalé situace ve svůj prospěch.Falangistickým oddílům zesnulého prezidenta Džamáíla poté 16. září umožnila vstoupit dopalestinských uprchlických táborů Sabra a Šatíla, kde měly hledat ozbrojené příslušníky OOP. V průběhu následujících dvou dnů namísto toho zmasakrovaly 474až 2300mužů, žen a dětí. Tento čin šokoval celý svět i izraelskou veřejnost a 25. září vedl k do té doby největší demonstraci v izraelských dějinách.Do dění se vložil izraelský prezidentJicchak Navon, který hrozil rezignací, pokud nebude jmenována nezávislá vyšetřovací komise.Hluboce otřesený Begin nakonec svolil a vláda o tři dny později jmenovalaKahanovu vyšetřovací komisi.I nadále však válku a civilní oběti mezi arabským obyvatelstvem obhajoval, přičemž používal příměry holocaustu, který měl ze strany OOP hrozit maronitské menšině.Libanon mezitím znovu upadl do občanské války, tentokrát však za dvojí okupace (izraelské a syrské).V polovině listopadu byl Begin na státní návštěvě Spojených států, kde jej těžce zasáhla zpráva o smrti manželky Alizy, která zemřela 14. listopadu v důsledkusrdečního selhání.
Dne 7. února 1983 byla zveřejněna zpráva Kahanovy komise, která konstatovala, že hlavní vinu na krveprolití mají jednotky falangistů. Ministra obrany Šarona však činila nepřímo odpovědným kvůli „přehlížení nebezpečí aktů pomsty“, a obdobně kriticky se vyjádřila k vedení armády.Begina naproti tomu zkritizovala pro „lhostejnost“ a „absolutní nezájem o akce falangistů v táborech“.V následujících dnech a týdnech docházelo k opakovaným demonstracím a protidemonstracím a část veřejnosti požadovala demisi vlády.Podle historika Howarda Sachara byl tehdy izraelský národ rozpolcen ostřeji než kdykoli předtím od krize kvůli německým reparacím v roce 1952.Po pěti měsících jednání se Izraeli podařilo uzavřít s Libanonem 17. května 1983 dohodu, která ukončovalaválečný stavmezi oběma zeměmi a předpokládala odchod všech cizích vojsk (tedy i syrského).To však rezolutně odmítl syrský prezident Asad. Izrael se postupně začal stahovat do bezpečnostní zóny na libanonské straně izraelsko-libanonské hranice, kde spolupracoval s jiholibanonskou armádou. Z krátkodobého hlediska válka tedy sice měla úspěch v podobě vypuzení OOP, z dlouhodobého však své cíle nesplnila a byla naopak zcela kontraproduktivní.Vedla například ke vznikuší'itskéhoteroristického hnutíHizballáh.Bezpečnostní situace v Libanonu se stále zhoršovala, stejně jako počet padlých a zraněných izraelských vojáků.Neutuchala ani kritika Beginovy vlády, protiválečné demonstrace a výzvy k vyvození osobní zodpovědnosti.
Deprimovaný Begin nakonec 28. srpna 1983 oznámil svůj úmysl rezignovat.Ačkoli své rozhodnutí nikdy plně nevysvětlil,mezi příčiny se uvádí jeho zdravotní stav, skon manželky Alizy a tlak a kritika veřejnosti kvůli libanonské válce.Mezi méně často zmiňované důvody patří ztroskotání hospodářské politikynebo hluboký odpor k uvítání německého kancléřeHelmuta Kohlana jeho blížící se státní návštěvě v Jeruzalémě.O necelé tři týdny později předal 15. září prezidentuChajimu Herzogovirezignační dopis.Ve funkci premiéra jej nahradil jeho ministr zahraničí Jicchak Šamir.
Po odchodu z politiky se Begin uchýlil do ústraní svého bytu, odkud vycházel na veřejnost pouze když chtěl navštívit hrob své manželky, aby u něj pronesl kadiš. Jeho syn Benny byl vparlamentních volbáchv říjnu 1988 zvolen poslancem za stranu Likud, v níž se stal uznávaným a respektovaným členem.Podle něj otec litoval, „že se nechal Šaronem zatáhnout do libanonského dobrodružství, které poškodilo vnitřní i mezinárodníimagezemě, i když původního cíle, tedy zajištění bezpečí lokalit vHorní Galileji, nedosáhlo.“
V Libanonu se mezitím situace zhoršovala a v únoru 1984 zemi v důsledkusebevražedných útokůHizballáhu a dalších skupin opustily jednotky mezinárodních sil bránícíbejrútské mezinárodní letiště.Následující měsíc vypověděla libanonská vláda na nátlak Sýrie dohodu s Izraelem z května 1983.V roce 1985 dokončila izraelská armáda stažení do bezpečnostní zóny v jižním Libanonu a Izrael tuto oblast následně okupoval až do roku 2000, kdy ji za vládyEhuda Barakavyklidil.O šest let později vedl zavlády Ehuda Olmerta(onoho politika, který v roce 1965 vyzval Begina k rezignaci)druhou libanonskou válkuproti hnutí Hizballáh.
Beginův zdravotní stav byl sledován již v době, kdy působil ve funkci premiéra. Před volbami v roce 1977 totiž utrpěl těžký infarkt myokardu, o dva roky později jej postihlacévní mozková příhoda, v roce 1980 prodělal další srdeční infarkt a nadto byl léčen properikarditidu.Dne 3. března 1992 zkolaboval v ranních hodinách ve svém telavivském bytě a byl okamžitě převezen donemocnice Ichilov, kam dorazilparalyzovánna levou polovinu těla a vbezvědomí.Lékaři jej umístili najednotku intenzivní péčea zprvu u něj mylně předpokládali cévní mozkovou příhodu.Již záhy ale bylo zřejmé, že ve skutečnosti utrpěl těžký srdeční infarkt.Jeho zdravotní stav se lehce zlepšil a po dvaceti hodinách nabyl vědomí. Kvůli nepravidelnostisrdečního rytmumu byl 5. března voperovánkardiostimulátor.Begin byl však příliš slabý na to, aby překonal následky infarktu a 9. března se kolem 3.15 ráno začal jeho stav prudce zhoršovat. Pohotovostní tým lékařů a zdravotních sester se jej pokusilresuscitovat, ale o patnáct minut později, ve 3.30, zemřel. Jeho skon byl veřejnosti oznámen o hodinu a půl později.Pohřební bratrstvochevra kadišanásledně připravilo tělo k převozu do Jeruzaléma.
Pohřeb se konal ještě téhož dne na židovském hřbitově naOlivové hoře. Tam byla jeho rakev nesena ze čtyři kilometry vzdáleného pohřebního ústavu Sanhedrija v průvodu, kterého se zúčastnily tisíce lidí.V souladu s jeho přáním proběhl pouze jednoduchýžidovský pohřební obřadna Olivové hoře a nikoliv státní pohřeb na národním hřbitově naHerzlově hoře, kde jsou národní vůdci tradičně pohřbíváni.Toto místo si Begin vybral, neboť chtěl spočinout po boku své manželky Alizy a vedleMe'ira Feinsteinaz Irgunu aMoše Barazanihoz Lechi, kteří v dubnu 1947 spáchalisebevražduve vězení, kde čekali na popravu Brity.Jeho syn Benny Begin následně pronesl kadiš a blízký osobní přítel Jechi'el Kadišaj modlitbuel male rachamim.Podle policejního odhadu se Beginova pohřbu zúčastnilo na 75 tisíc lidía dorazili rovněž premiér Jicchak Šamir, prezident Chajim Herzog, členové vlády, soudcovéNejvyššího soudu, většina poslanců Knesetu a řada zahraničních velvyslanců. Rakev nesli někdejší členové vrchního velení Irgunu.Následující den otiskl deníkThe Jerusalem Postna titulní straně větu: „Ještě nikdy předtím Jeruzalém nezažil pohřeb, jako byl tento.“
Beginovo jméno nese na jeho počest řada míst po celém Izraeli. Jde například o čtvrtiKirjat Menachem Beginv Jeruzalémě aRamat Beginv Haifě,Beginovu dálniciv západním Jeruzalémě,čijednu z hlavních silnicv Tel Avivu.V letech 1993 a 2004 byly na jeho počest vydány poštovní známky o nominální hodnotě 80agorotrespektive 2,5šekelu.
V roce 2005 byl v internetové soutěži200 největších IzraelcůdeníkuYnetzvolen 4. největším Izraelcem všech dob.
Beginův odkaz a památku nesou v Izraeli mimo jiné dvě instituce. První z nich jeBeginovo–Sadatovo centrum pro strategická studiapřiBar-Ilanově univerzitěvRamat Ganu, založené v roce 1993. Jedná se othink tank, zabývající se výzkumem v oblasti strategie, bezpečnosti a míru na Blízkém východě, a témat dotýkajících se izraelské zahraniční politiky a národní bezpečnosti.
Druhým jeCentrum odkazu Menachema Begina(Menachem Begin Heritage Center), zřízené v březnu 1998 zákonem o zásluhách Menachema Begina, které uchovává Beginův odkaz a úspěchy, a slouží jako výzkumný institut. Nachází se v Jeruzalémě ukostela sv. Ondřeje, nedalekostaré železniční stanice. Jeho sídlo bylo slavnostně otevřeno v roce 2004 tehdejším premiérem Arielem Šaronem a slouží zároveň i jako Beginovo muzeum a archiv.Již od roku 1999 však centrum každoročně udílí Beginovu cenu, a to osobám nebo organizacím, které „učinily mimořádný čin nebo činy ve prospěch Izraele nebo židovského lidu“. Jejími laureáty jsou například první izraelský astronautIlan Ramonnebo organizaceNefeš be-nefeš.
Kromě celé řady biografických knih, které o Beginovi pojednávají (více v sekciLiteratura), je jeho osoba zmíněna například v románuPátý jezdec – strachspisovatelůLarryho CollinseaDominiqua Lapierra.V knizeExodusodLeona Urisebyl volnou předlohou pro postavu Akivy Ben Canaana.V prvním vydání patnáctého dílu komiksové sérieTintinova dobrodružství, známé jakoTintin v zemi černého zlata, se krátce vyskytl bezejmenný příslušník Irgunu, později identifikovaný jako Begin.Chris Claremont, dlouholetý autor komiksové sérieX-Men, v rozhovoru pro deníkNew York Entertainmentprozradil, že mu postavyProfesora XaMagnetavždy připomínaly Davida Ben Guriona a Menachema Begina.
Epizody z jeho života se taktéž objevily v řadě televizních a filmových snímků. V roce 1977 ho v televizním filmuOperace Blesk, pojednávajícím o záchraně rukojmích z ugandskéhoEntebbe, ztvárnil americký herecDavid Opatoshu(ten ztvárnil i již zmíněnou postavu Akivy Ben Canaana ve filmuExodusz roku 1960), a v televizním minisériiSadatz roku 1983 jej zahrál britsko-kanadský herecBarry Morse.Coby ministerský předseda se objevil v celovečerním animovaném filmuValčík s Bašírem.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMenachem Beginna anglické Wikipedii.
Publikace Menachema Begina
Publikace o Menachemu Beginovi