Slovanské náboženství

Slovanskénebostaroslovanské náboženství, běžně takéslovanské pohanstvíapod., jsou tradičně užívaná označení pro původnínáboženstvíSlovanůpřed jejich přijetímkřesťanství. Slovanské náboženství bylopolyteistické, Slované uctívali více bohů. Zdrojem náboženství byl soubor lidových předkřesťanských představ souhrnně nazývaný jakoslovanská mytologie, která se dochovala jen ve fragmentech. Náboženskýkultse, kroměbožstev, soustředil i na uctívání přírodních objektů jako byly posvátné stromy,návršía prameny, nadpřirozených bytostí jako bylyvíly, duše předků a praktikovánírituálů. CestovatelIbn Fadlánříká o Slovanech, že všichni jsou uctívači ohně.
Doba vzniku náboženstvístarých Slovanůje neznámá, s největší pravděpodobností vznikalo postupně a zaniklo až běhemstředověkupod vlivem nástupu křesťanství. Mnoho pohanských zvyků se však zachovalo až do současnosti především vlidové kultuřea o obnovu tohoto náboženství se snažínovopohanskáhnutí, zejména takzvanérodnověří. Slovanské náboženství vykazovalo mnoho shodných rysů s ostatnímiindoevropskými náboženstvímia bylo ovlivněno i představami různých sousedních etnik.
Z důvodu původu pojmu „pohanství“ v křesťanské kultuře bývá nahrazováno pojmem slovanské (staré, staroslovanské, předkřesťanské atp.) náboženství, případně slovanský polyteismus. Nepřesně je také někdy používán pojemslovanská mytologie, který však označuje pouze část slovanského duchovního systému,a to konkrétně bájesloví.
Ve staroruských kázáních jsou nejčastěji zmiňovanými bohyhromovládnýPerun,slunečníChorsa do třeticeVeles, bůhpodsvětía stád, tzn. bohatství.Významnou úlohu zastávala takéMokoš,bohyně zeměctěná zejména ženami. Za důležité bohy jsou považováni takéSvarožic,Svarog,a někteří další.
Neexistují prameny dokazující existenci uceleného panteonu bohů. Jediný historicky doložený panteon slovanských bohů je znám z9. století, který byl založenkyjevskýmvelkoknížetemVladimírem, a to zřejmě s úmyslem sjednotit nebo reformovat staré náboženství. Do Vladimírova kyjevského panteonu byli vybrániPerun,Chors-Dažbog,Stribog,MokošaSimargl(Velesbyl vynechán, ale své posvátné místo již měl na jiném místě vKyjevě).
Oproti tomu v prostoruPolabípůsobily nezávisle na sobě mocné kmenové kulty (jmenovitěSvantovít,Triglav,Jarovít,Rujevíta další) se zastřešenými chrámy a hierarchií kněží, které mohly již do jisté míry být reakcí pohanů na sílícíkřesťanství. Vedle hlavních válečných bohů nezaznamenali kronikáři (s výjimkou Rujevíta) žádné vedlejší či nižší bohy, které by tvořili lokální panteon. Nelze vyloučit, že pro kronikáře nemuselo být podstatné se o nich zmiňovat.
Existují mimo jiné teorie, které zpochybňují výhradně polyteistický charakter staroslovanského náboženství, například že staří Slované vyznávali formu tzv. „předetického“dualismu, tedy víru v existenci boha dobra a boha zla ve vzájemné rovnováze (Perun a Veles,BělbogaČernoboh), snad na základěíránských vlivů.
Otázka doby vzniku staroslovanského náboženství souvisí se stále nevyřešenou otázkouslovanské etnogeneze, která bývá kladena jak do doby před naším letopočtem tak až do okamžiku jejich objevení se v historických pramenech, tedy do dobystěhování národů. Další nejasnou otázkou je nakolik si byly podobné náboženské představy a kult jednotlivých slovanských kmenů.
V době expanze došlo nejspíše ke zvýšení akcentu na válečná božstva, jak tomu odpovídá zmínkaProkopiao ctěníhromovládcez6. století. S rozvojem protistátních celků došlo ke vzniku oficiálních lokálních kultů jako bylpanteonkyjevskéhovelkoknížeteVladimíranebo kultpolabskýchbohůSvarožiceaSvantovíta. V druhém zmiňovaném případě vznikla ikněžská vrstvaa byly stavěnychrámy(např. chrámy Polabských Slovanů vRetřečiArkoně)
Slovanské náboženství vychází ze stejného substrátu jako náboženství ostatních indoevropských etnik. Příkladem může být zachovánítrojfunkčního schématuve funkcích hlavních božstev, nebo výraznou úctou vzdávanou hromovládnému válečnému bohu, kterému byl zasvěcendub.
Výrazné jsouíránskéanalogie, některé íránské kmeny se dokonce mohly podílet na etnogenezi Slovanů. U obou etnik došlo k záměně některých náboženských výrazů, například slovanskédivaa íránskédévaoznačujedémona, zatímco příbuznésanskrtskédéva,latinskédeus agermánskétiuoznačuje boha. Korespondence také existuje mezi praslovanským*bogЪ"bůh" astaroperskýmbaga"bůh" nebo*svętЪ"svatý" aavestánskýmspenta"magicky mocný" a jinými náboženskými výrazy.Tentýž vliv je spatřován jako příčina velké úcty k ohni a slunci, prvcíchdualismua jménech některých bohů, z nichž uChorseje prokázán.
Podobné bylo náboženstvíBaltů, nejbližších příbuzných Slovanů, spojuje je například úcta k ohni a podobným bohům, příkladem je dvojicePerun–PerkunasneboVeles–Velnias. Některé prvky jako upalování vdov, tedy zvyk analogický indickémusatí, nebo mnohohlavost idolů, vedly některé badatele k úvahám o přímém vlivu indické civilizace na Slovany. Jedná se však spíše o dědictví společných kořenů.Jistý vliv mělo také náboženství antické, germánské, keltské a to nejen v rovině obecných indoevropských paralel a také náboženstvíTurkotatarůaUgrofinů, které se odráží například ve slovanskémkosmogonickémmýtu. Ačkoliv počali Slované přijímat křesťanství až v9. století, ovlivnilo toto náboženství jejich představy nejspíše už předtím.
První historicky zaznamenané přijetí křesťanství mezi Slovany se odehrálo okolo roku 750 vKorutanech, v dnešnímRakousku.Od8.do9. stoletíse pak šířilo mezi jižními a západními Slovany a roku 988 byl oficiálně christianizovánaKyjevská Rus. Nejdéle se udrželo původní náboženství mezipolabskými SlovanyaPomořany. O jejich christianizaci se pokoušel jižKarel Velikýna konci8. století, alemisionářido oblastí těmito kmeny dorazili až v11.a12. století. Nové náboženství zde narazilo na výrazný odpor.
Stejně jako v jiných christianizovaných oblastech došlo ke vznikusynkretismu a dvojvěří, kdy lidé kromě křesťanství, o kterém zpravidla měli pouze mlhavé představy, praktikovali staré náboženství, což vedlo k zachování mnoha pohanských reliktů v lidové kultuře, jako jeVynášení smrti. Zakořeněnost původního náboženství a případy násilné christianizace vedly také k povstáním vedeným především slovanskýmičaroději(na Rusi tzv.volchvy, českyvlchevci) a pohanskými kněžími.
V19. stoletípřinesl nastupujícíromantismuszájem o předkřesťanskou kulturu předků evropských národů, včetně slovanských. Přímá snaha o obnovu slovanského náboženství se pak objevila ve 30. letech na Ukrajině a poté v 60. letech v Sovětském svazu. Od 90. let se rodnověří začalo prosazovat i v ostatních slovanských zemích.
Praslovanské slovo pro boha je*bogЪa pochází z praindoevropského kořene*bhago, který souvisí s bohatstvím a jídlem. Někteří badatelé jakoHenryk Łowmiańskizastávali názor, že Slované nebyli polyteisté, ale měli mlhavou představu nejvyššího nebeského božstva (prototeismus) a ctili širokou plejádu duchovních bytostí (pandémonismus), vzniklých oživením přírodních jevů (animatismus) a předků (manismus). Ke vzniku představy božstev mělo dojít až pod vlivem křesťanstvím a slovanští bohové jsou tak povýšení přírodní duchové čivýznamní předci. Tato teorie je však v rozporu s všeobecným názorem, žepolyteismusexistoval už u Praindoevropanů.
Velkou otázkou v bádání ohledně slovanského náboženství je rozšíření jednotlivých kultů. Například uctívání Peruna bylo zaznamenáno především uvýchodních Slovanů, zejména na Rusi, ale nikoli uPolabských Slovanů, kteří ctili jiné bohy. U ostatních skupin Slovanů se jejich přítomnost odvozuje pomocíetymologie(z názvů lokalit apod.). Předpokládá se, že některá božstva byla Slovanům společná, především se to týkáPerunaaVelese, kteří jsou zaznamenáni také uBaltůjakoPerkunasaVelnias. Podle badatelů jakoZdeněk Váňase univerzální rozšíření týká takéSvarogaaDažboga–Svarožice.Polabští Slovanéměli své vlastní kulty, ale někteří badatelé předpokládají, že oldenburskýProvemohl být lokální podobou Peruna, a to vzhledem k příbuznosti obou jmen a sdílení posvátného stromu, kterým byldub.Svarožicje zaznamenán u obou etnických skupin, u východních Slovanů je ohněm, avšak u polabských Ratarů válečných bůh. Také rujánskýSvantovítje někdy považován za místní Perunovu verzi.
Slované také jakožtoanimistéctili přírodní objekty a jevy. Pro duchovní bytosti na nižší úrovni než bohové byly užívány výrazydivЪaběsЪ, ale jako božské a hodné uctívání byly také chápány hory, skály a kameny, prameny, vodní toky a plochy, stromy a háje, země, nebeská tělesa a oheň. Významnou pozici zaujímali předevšímvílya duchové spojení se zemědělstvím a domovem. Obětiny byly také přinášeny předkům.
V rámci slovanských pohanských představ měl člověk nesmrtelnou duši, kteroustaří Slovanéztotožňovali sestínovou postavouschopnou mluvit a jednat tak jako sám člověk. Tato duše se však často zjevovala v podobě různých druhů ptáků (holubice, vlaštovka, slavík, havran) nebo hmyzu (motýl, včela, vosa) i dalších živočichů (netopýr), přičemž holubice byla symbolem duše dobré, havran duše zlé. Duše sídlila v srdci, a například ve spánku či v jiných výjimečných případech mohla duše dočasně opouštět tělo – zážitky z těchto„výletů“se pak projevovaly ve formě živých snů, majících význam věštby. Teprve po fyzické smrti duše definitivně opouštěla tělo, spojovala se s přírodou nebo vesmírem a dostávala se do ráje – pojem ráj, jenž Slované znali již v předkřesťanském období, představoval sídlo blažených.
Podle některých náznaků věřili Slované i v převtělování duše (reinkarnaci). Kromě pohřbívání těla do země (inhumace) užívali Slované v některých obdobích či lokalitách také pohřeb žárový (kremaci), která měla duši zajistit rychlejší opuštění těla a cestu do ráje.
Slovanské náboženství se praktikovalo především pod širým nebem. Důležitou roli hrála přírodní posvátná místa jako háje, stromy, hory, prameny, řeky, jezera a kameny či skály. Některé z těchto posvátných přírodních lokalit se po nástupu křesťanství transformovaly v křesťanská poutní místa. Kultovní roli měly i pohřebiště (nekropole) nebo uměle vytvořená či upravená obětiště nebo svatyně pod širým nebem zvaná sakrálníhradiště(kultiště). V řadě lokalit je písemně či archeologicky doložená existence kultovních objektů čichrámů– identifikovat historicky zmiňované svatyně v terénu se podařilo např. v případech svatyněRujánana poloostrověArkonauPolabských Slovanůči svatyněPerynv Rusku. V Čechách bývá přisuzován kultovní význam např. horámŘípčiMilešovka, nebo ostrožna dnešníhoPražského hradunazývaná dříve názvemŽiži, na Moravě např.Hostýnu,RadhoštičiDěvínuv Pavlovských vrších. V Polsku patří mezi hory či místa, které byly předmětem kultu, např.Ślęża, Radunia, Góra Grodowa v Tumlinu nebo Łysa Góra.
Na kultovních místech hrály významnou úlohuidolybohů, ať už dřevěné, kovové či kamenné. Jejich existence je dokázána od doby expanze v6. století, ačkoliv někteří badatelé tvrdili, že Slované počali vytvářet modly až později a pod cizími vlivy. UPolabských Slovanůbyly zaznamenány velké idoly bohů, umístěné v dřevěných chrámech, součástí kultu byly také válečnézástavy.
U Slovanů nedošlo, s výjimkou Polabanů a Pomořanů, ke vzniku kněžské vrstvy. Jejich funkci zaujímali rodoví a kmenoví vůdci, zatímco nositeli náboženského světonázoru a znalci individuální magie byličarodějové. Proto ve slovanských jazycích pojmyknížeaknězmají totožný základ, neboť kmenoví náčelníci vykonávali současně i náboženskou funkci. Důležitou součástí slovanské duchovní praxe bylamagie, která byla kromě čarodějů (volchvůNa Rusi), běžně praktikována i běžnými lidmi. Soustředila se především na ochranu před zlými silami, zajištění plodnosti a bohatství,věštění, ale také působení zla nepříteli. S přestupem knížat nakřesťanstvízačalolidové náboženstvírychle zanikat a přežívat s pomocí čarodějů (a čarodějnic).
U Polobanů a Pomořanů došlo k odlišnému vývoji. V prostoruPolabívznikaly zastřešené chrámy, snad inspirované křesťanskými kostely a kláštery. Každý kmen disponoval vlastním kultem a kněžstvem (žreci), v jehož čele stál velekněz (kriva). Každý z bohů zastával válečnou funkci, v tomto případě lze jen těžko hovořit o uceleném slovanském panteonu. Tato oblast byla cílem agresivníchristianizacea dobývání ze stranyŘíše. Odbojné polabské kmeny se družily do kmenových svazůObodritůaLuticů. Docházelo k tomu, jmenovitě na ostrově Rujána, že velekněz měl větší moc a autoritu než vládnoucí kníže, nastalade factoteokracie(vláda kněží), konkrétněSvantovítůvvelekněz vArkoněměl k dispozici vlastní vojenskou družinu a vliv větší než kníže vKorenici. Podpora kultů a politický vliv žreců utvrzovaly lid v jeho přesvědčení a ztěžovaly práci křesťanskýchmisionářů.
Základními prvky slovanského náboženství bylyinvokaceamodlitbyspojené sobětí, v některých případechkrvavou. Byly známy ioběti lidské. Obřady se soustředily především na svátky během roku, jako jsouslunovratyarovnodennosti, a v životě je jednotlivce, jako je jeho narození, svatba a smrt.
Sezonní rituály byly založeny na pozorování zdánlivého pohybu slunce a měly především hospodářský význam. Po nástupu křesťanství byly jak zakazovány, tak překrývány svátky církevními, přesto si však až do moderní doby často zachovaly svůj pohanský ráz. Rok začínalzimním slunovratem, svátkem zvaným Hody čiKračunem. Tato slavnost byla doprovázenámaškarní průvody, které probíhaly i později v zimě, běhemmasopustu. Počátek jara byl spojen se zvykemVynášení smrtia na přelom jara a léta připadaly různé slavnosti jakorusalné, často spojené s výrazným sexuálním nábojem. Následovala významná slavnostletního slunovratu,kupadelné svátky, později transformované ve svátekJana Křtitele. Počátek podzimu byl ve znamení oslavyDožínek.
Narození člověka bylo spojeno především s praktikami, jež ho měly ochránit před zlými duchy a zajištění jeho šťastné budoucnosti. Důležité místo v narození dítěte mělySudičkyčiRožanice. Během dětství chlapce čekal obřadpostřižina dívky předávání pásků, věnců či jiných podobných předmětů. K sňatku docházelo výkupem či únosem nevěsty a byl provázen dalšími praktikami, které měly zajistit plodnost a ochranu.
Slované tradičněpohřbívali žehem, s žádnou nebo minimální posmrtnou výbavou. Společně sBaltypatřili k posledním etnikům, která si tento způsob pohřbu zachovala. Později se počal rozlišovat pohřeb nespáleného těla, pod nepřímým vlivem křesťanství a kočovných kmenů. Do kostrových hrobů se dávaly dary, které měly být po smrti užitečné nebo zdůrazňovat postavení pohřbeného. Tento zvyk se jistou dobu udržel i po přijetí křesťanství, jelikož se mu církev nebránila. (Beranová, s. 233) Existoval také zvyk upalování vdov podobný indickémusatí.
Slované věřili v existenci lidské duše a posmrtný život, někteří badatelé předpokládají i primitivní formu víry vreinkarnaci.Duše byla chápána jako síla oživující tělo, ale také jako bytost. Různé byly představy o tom co se s ní stane po smrti, existovala víra, že zůstává na místě, kde přebývalo její tělo, splývá s přírodou či vesmírem nebo odchází dopodsvětí. Pro podsvětí jsou známa dvě označení,navЪaráj. Smrt měla podobu bíle oděné ženy s kosou, srpem, hráběmi či ratolestí, která přebývá v podzemí, kde svíce ukazují délku života lidí. Mrtvým byly na hroby i jiná místa přinášeny oběti.
Podstatnou část pohřebních zvyklostí tvořily odlučovací rituály jako bdění u mrtvého, omývání jeho těla a vynášení mrtvého z jeho domu. Pohřební obřad nemíval jen smuteční charakter. Kromě rvaní vlasů, drásání tváří, trhání roucha, obřadního pláče a kvílení bývala jeho součástí i pohřební hostina (tzv.strava) a tance nebo symbolické hry v maskách z kůže a dřeva – tyto pohřební tance a hry doprovázené bezuzdným veselím a pitím omamných nápojů bývaly pozdějšími křesťanskými interprety chápany jako„ďábelské zpěvy“. Pohřební škrabošky máme doložené v archeologických nálezech z10.–11. stoletínapříklad z polské Opole či ruskéhoNovgorodu. Podle některých výkladů představovaly tyto pohřební masky duše zemřelých předků a jejich reje měly zastrašit či zmást duchy a démony, kteří při pohřbu ohrožovali přítomné pozůstalé. Duchové mrtvých byli následně ctěni dalšími slavnostmi na nekropolích, spojených opět s dalšími hostinami – termíny těchto oslav (zádušnic) se odehrávaly několikrát do roka, některé souvisely s výročím úmrtí, slunovratem či jinými pohanskými svátky a pochristianizaciSlovanů se transformovaly do oslavydušiček. Do hrobů byly při pohřebních obřadech vkládány různé symbolické dary, např. vejce, symbolizující život a související s představou, že se zesnulý svou smrtí rodí pro posmrtný svět. Některé pohanské rituály přežívaly i ve formálně christianizovaném prostředí, jak o tom svědčí např. zvířecí kosti a vejce nalezené v hrobě knížeteBoleslava II.
Slované měli také jako jiné etnické skupiny vlastní náboženskousymboliku, kterou užívali ke zdobení předmětů denní potřeby, ozdob či zbraní. V kultu se také využívaly další předměty jako zbraně a výstroj a široká škála objektů souvisejících s magickými praktikami.
Symboly plnily funkci nadpřirozené ochrany nebo sloužily k magickým úkonům. Některé přetrvaly v lidovém prostředí až hluboko donovověku. Časem a často i v důsledkuchristianizaceztrácely své původní významy, nebo vlivem křesťanství získávaly úplně nové. Původní významy symbolů a jejich vývoj jsou předmětem bádání archeologů, antropologů a religionistů, jejichž hypotézy získávají odezvy u laické veřejnosti. Ty náboženské pak zejména u moderníchnovopohanů, kteří se vlastními silami pokouší zaniklá náboženství s větší či menší mírou úspěšnosti obnovovat. Někdy dochází k dezinterpretacím a komolení původně odborných článků.
K nejzákladnějším symbolům starých Slovanů snad patřilkruh, pravděpodobně symbol slunce, blahodárný původce světla, tepla a života. Ke slunci se váže také svastika a pravotočivý či levotočivý solární symbol pojmenovaný jako tzv. „kolovrat“, hranatý tvar podobný svastice s ostrými konci však získal až vlivem moderních, patrně ruských, novopohanů. Tyto symboly znázorňují koloběh času a pohyb slunce. Svastika se větší míře zachovala v pobaltském prostředí, kde nabírá složitějších forem. Obecněji slouží k zajištění úspěchu, tak k ochraně před zlem.
Lunárním symbolem je tzv. lunice, amulet ve tvaru srpku měsíce, nošená zejména jako ženský šperk. Ve spojením s křížem vyjadřovala spojení muže a ženy a hrála roli například v běloruském svatebním obřadu.
Druhým symbolem je tzv. „rozeta“, ta se objevuje i ve starších kulturách, jmenovitě řecké, ale i na bosenských náhrobcích středověké sekty Bogomilů, mimo jiné se ve větším množství nachází také na pravoslavné ikoně Panny Marie z18. století. Jak kolovrat, tak i rozeta, jsou pokládány dnešními novopohany za solární symboly, přestože na pravoslavné ruské ikoně plní rozety jednoznačně funkci symbolu zastupující živel ohně.
Někteří novopohané pokládají také kolovrat za symbol hromovládného bohaPeruna, připomínaje jim letící sekeru symbolizující blesk. Není však zřejmé, že by sekera byla symbolem Perunovým. Literární prameny v této souvislosti hovoří spíše o mlatu či palici. Po celém slovanském území sice byly nalezeny miniaturní sekyrky, jež byly zprvu identifikovány jako ochranný amulet a atribut boha hromovládce, přesto četnost výskytu obdobného šperku ve Skandinávii může nasvědčovat, že se jen jedná o velmi oblíbený módní doplněk, rozšířený mezi Slovany na základě styků se skandinávskými kupci, případně mohl plnit funkci jako znamení příslušnosti jeho nositele ke kastě válečníků.
Dalším možným symbolem mohl být kříž vyjadřující posvátné čísločtyři, jež podle moderního výkladu mohlo představovat čtveroobdobí, čtyřiživlyčiměsíční fáze. Není známo, že by tyto přírodní jevy byly součástí starobylého kultu Slovanů, spíše se jedná o moderní neopohanské či esoterní výklady a představivost o staroslovanském náboženství. Vpohanskédobě byly známy i různé varianty jako např. pozdějšíondřejský kříž, zmiňovanýKosmouv pověsti o Lucké válce, sloužící k ochraně. Častým motivem je také kříž v kruhu podobný symbolu kola nebo kolo s loukotěmi.