Islám

Islám(arabsky:الإسلام;al-'islām) jemonoteistickéabrahámovské náboženstvízaložené na proroctví a chováníprorokaMohameda,náboženskéhoapolitickéhovůdce působícího v7. století.Bůhje v islámu chápán jakožto jediný a nehmotný Stvořitel vesmíru, života a všeho ostatního; nemá počátek ani konec a existuje mimo čas a prostor. Jako takový je Bůh jediný, jedinečný a naprosto odlišný od všeho, co stvořil; vše, co není Bůh, je pak Božím dílem. Veškeré Jeho dílo patří pouze Bohu. Slovoislámznamená „mírumilovné odevzdání seBohu“, „pokojné podřízení seBohu“ či „vůčiBohuodevzdaný mír“ (slovo Bůh je arabskyAlláh).Stoupenec islámu se nazývámuslim, což znamená „ten, kdo se pokojně odevzdává [Bohu]“.Počet muslimů na světě je asi 1 až 1,8 miliardy, což z islámu činí pokřesťanstvídruhé nejpočetnější náboženství světa.
Islám učí, že Bůh jejediný a nesouměřitelný.Muslimové věří, že islám je úplnou a univerzální verzí prapůvodní víry, která byla mnohokrát zjevena prostřednictvím dřívějších proroků, jako byli mimo jinéAdam,Abrahám,MojžíšaJežíš;tato dřívější zjevení jsou připisovánajudaismua křesťanství, které jsou v islámu považovány zaduchovní předchůdce této víry.Muslimové považujíKoránza doslovné slovo Boží a nezměněné, konečné zjevení,za hlavního a posledního islámského proroka považujíMohameda. Mohamedovo učení a normativní vzor (sunna), doložené v tradičních sebraných svědectvích (hadísy), představují pro muslimy druhotný ustavující model.Islám učí o "posledním soudu", v němž budou spravedliví odměněni vráji(džanna) a nespravedliví potrestáni vpekle(džahánnam), ať již pobytem dočasným či věčným.Pět pilířů- považovaných za povinné úkony uctívání - zahrnuje islámskou přísahu a vyznání víry (šaháda), každodenní modlitby (salát), almužnu (zakát), půst (saum) v měsíciramadánua povinnoupouť(hadždž) doMekky.Islámské právo,šarí'a, se dotýká prakticky všech aspektů života, odbankovnictví a financíasociální péčeaž poRodinné právo, ochranu zvířat a ochranu životního prostředí.Mezi významné náboženské svátky patříÍd al-Fitr(svátek přerušení půstu) aÍd al-Adhá(svátek oběti). Třemi nejposvátnějšími místy islámu jsou v sestupném pořadíMasdžid al-Haramv Mekce,Al-Masdžid an-NabawivMedíněa mešitaAl-AksávJeruzalémě.
Islám vznikl v Mekce v 7. století,muslimská nadvláda se rozšířila mimo Arábii zaRášidského chalífátua následnýUmajjovský chalífátvládl odPyrenejského poloostrovaaž po údolíIndu. Běhemislámského zlatého věku, především za vlády Abbásovského chalífátu, zažila velká částmuslimského světavědecký, hospodářský a kulturní rozkvět. Islámské vědecké úspěchy zahrnovaly širokou škálu oborů, zejména medicínu, matematiku, astronomii, zemědělství, ale také fyziku, ekonomii, inženýrství a optikuExpanze muslimského světa zahrnovala různé státy a chalífáty, stejně jako rozsáhlý obchod a náboženské konverze v důsledku islámské misionářské činnosti (dawah).
Zakladatel islámu byl na začátku 7. stoletíarabskýobchodníkMohamed, kterého muslimové považují za posledníhoproroka. Muslimové věří, že Bůh MohamedovizjevilKorán, který společně sesunnou(Mohamedovy činy a slova) považují za základní prameny islámu.Muslimové jsou povinni dodržovatpět pilířů islámu, tedy pět povinností, které muslimy spojují ve společenství, zahrnující jak pravidla uctívání, takislámské právo(šaría). Dále vyvinulo tradici různorodých pravidel, která se dotýkají prakticky všech aspektů života muslima i celé společnosti, zahrnuje vše od bankovnictví,společenské solidarity,pravidel boje(džihádu)či postojů k životnímu prostředí. Islám bývá často kritizován za svounásilnoupovahu ve vztahu knevěřícíma omezování práv žen.
Existují dvě hlavnívětve islámu:Sunnitský islám(85-90 %)ašíítský islám(10-15 %).Zatímco původně rozpory mezi sunnity a šíity pramenily z neshod ohledně nástupnictví po Mohamedovi, postupně se rozrostly do širšího rozměru, a to jak teologického, takprávního.Muslimové tvoří většinu obyvatelstva ve 49 zemích.Přibližně 12 % muslimů na světě žije vIndonésii, nejlidnatější zemi s muslimskou většinou,31 % žije vjižní Asii,20 % žije naBlízkém východěa vseverní Africea 15 % vsubsaharské Africe.Značné muslimské komunity jsou přítomny také v Americe, Číně aEvropě.Především díky vyššíporodnostije islám nejrychleji rostoucí hlavní náboženský směr na světě a předpokládá se, že do konce 21. století bude největším světovým náboženstvím.
V arabštině jeislám(arabskyإسلام‎, doslova „mírumilovné podřízení se [Bohu]“) slovesné podstatné jméno pocházející ze slovesaسلم‎ (salama), z trojslabičného kořeneس-ل-م‎ (S-L-M), které tvoří velkou třídu slov většinou vztahujících se k pojmům celistvost, podřízení, upřímnost, bezpečí a mír.Islám je slovesné podstatné jméno IV. tvaru tohoto kořene a znamená "podrobení se" nebo „úplné odevzdání se“. V náboženském kontextu znamená "naprosté odevzdání se do vůleBoží".Muslim(مُسْلِم‎), označení pro stoupence islámu, je činné příčestí téhož slovesného tvaru a znamená "podřizující se (Bohu)" nebo „ten, kdo se (Bohu) odevzdává“. Slovoislám(„podrobení se“) má někdy v různých výskytech vKoránuodlišné konotace. Některé verše zdůrazňují kvalitu islámu jako vnitřního duchovního stavu: „Koho chce Bůh vést, tomu otevře srdce islámu.“Slovosilm(سِلْم‎) v arabštině znamená mír a také náboženství islámu.Běžná jazyková fráze dokládající jeho použití je "vstoupil doas-silmu(دَخَلَ فِي السِّلْمِ‎), což znamená "vstoupil do islámu", s konotací nalezení míru podřízením své vůle Boží vůli.Slovo islám může být použito v jazykovém významu podřízení se nebo v technickém významu náboženství islámu, které se také nazýváas-silm, což znamená mír.V Gabrielově hadísu je islám představen jako jedna část triády, která zahrnuje takéimán(víru) aihsán(dokonalost).
Samotný islám se i v češtině (a dalších jazycích) historicky nazýván mohamedánstvím. Tento termín se přestal používat a někdy se říká, že je urážlivý, a který sami muslimové chápou jako nesprávný a hanlivý, protože uctívajíAlláha(boha), nikoliv prorokaMuhammada(člověka).
Počátky islámu jsou spojeny s působenímarabskéhoprorokaMohameda(†632) naArabském poloostrově. Klíčová událost je tzv.hidžraroku622, kdy Mohamed se svými přívrženci přesídlil zMekkydoMedíny. Islám se do počátku 8. století rychle rozšířil do velké části Středomoří díkyislámské expanzi, vojenských výbojů arabských vyznavačů islámu. V čeleummy, obce muslimů, po smrti Mohameda stanulichalífové, kteří byli zprvuvoleni. Již zde došlo k rozkolu islámu na přívržence chalífů pokrevně spřízněných s prorokem (šíité) a většinovésunnity. Později v čelechalífátustanuli členové roduUmajjovců(661–750) sídlící vDamaškuaAbbásovců(750–1258), kteří přesídlili doBagdádu. Odstředivé tendence v rámci rozsáhlé islámské oblasti se také projevily například vyhlášením samostatnéhocórdobského chalífátunaPyrenejském poloostrověnebochalífátu fátimovskéhov severní Africe (Maghreb). Do uspořádání muslimského světa dále v11. stoletízasáhlturkickýrodSeldžuků, kteří prosadili nejvyššího světského panovníka,sultána(obdobu křesťanskéhocísaře), zatímco pravomoci chalífy byly omezeny na oblast duchovní.
V původně jednotné obci věřících však již v polovině 7. století nastal rozkol v otázce nástupnictví, v pojetí nejvyšší nábožensko-politické hodnostiimámaa chalífy. Většina, později nazvaná sunnité (sunna), uznává právní moci volby prvních čtyř chalífů (Abú Bakra,Umara,UthmánaaAlího) i další vývoj zaUmajjovcůaAbbásovců. Podle nich má v čele obce stát chalífa volený předními muži z řad mekkánského vládnoucího rodu Kurajšá. Proti nim se postavili stoupenci Alího, arabsky nazývaný ší'at Alí – strana Alího (ší'a), podle kterých funkce imáma přísluší pouze prorokově rodině. Třetí frakci stanovilacháridža, která tvrdí, že imámem má být zvolen vždy nejzbožnější muslim bez ohledu na původ. Dnes tvoří sunnité asi 90% všech muslimů, ší'iti (včetně různých odnoží) asi 10% a cháridžovci tvoří pouze několik menších enkláv.V subsaharské Africe existuje bezkonfesní islám, jehož vyznavači se nehlásí výslovně k žádné z větví.
Po základnímschizmatickémrozkolu obce věřících v otázce nástupnictví se za sunnity považovali všichni, kteří nesdíleli názor, že vedení obce by mělo zůstat v rukou přímých potomků Mohameda v rodové linii jeho zetě Alího a jeho manželky Fatimy, na nichž podle ší'y prochází Prorokovo božské posvěcení. Sunnité z principu obhajovali zachování nástupnictví v rodě Kurajšá a v roce 661 přijali jako fakt uchvácení politické moci rodem Umajjovců. Sunna se vyvinula v teologicko-ideologický model v odborné literatuře, nazývaný také islámskáortodoxie. Sunna tvoří konformistický státotvorný a zákonodárný proud v islámu, převažující na většině území Dár al-islám; je hlavním nepřítelem opozičních disidentských proudů a nežádoucích jevů.
Jedná se o druhý nejvýznamnější směr v islámu. Už během vlády třetího chalífyUthmána(644-656) se jako reakce na jeho slabost a neúměrný vzestup členů jeho Umajjovského rodu ozývaly hlasy volající po nápravě a uplatnění práv členy Prorokovy rodiny. Vražda Uthmána byla prvním velkým otřesem obce, který spory dále vyhrotil. Alí nedokázal využít příznivé situace a podlehl rozhodnosti pozdějšího Umajjovského chalífy Muawíje, nakonec zemřel rukou stoupence cháridža. Také jeho synové Hasan a Husajn byli odstraněni, jeden úplatky, druhý vraždou. Postavení ší'y však obecně zůstalo poznamenáno okolnostmi počátku hnutí. Mocenskou i početní převahu získala sunna. Ší'a se většinou rozvíjela bez opory státní moci a byla ve všech svých odnožích považována za schizmatickou, heretickou a nežádoucí. Její vyznavači byli pronásledováni, což ještě více upevňuje víru ve vlastní pravdu a vedlo k pěstování odolnosti vůči všem protivenstvím, někdy ke specifickým formám boje, jindy k pasivitě. Také má několik odnoží, které se utvářely po odklonu od většinového směru.
Ti, kteří opustili Alího tábor po bitvě u Siffínu (657) a dali tak podnět k označení svého hnutí. Vyjadřovali nespokojenost s očividně světskou povahou, kterou nabyl boj o moc v muslimské obci. Vůdce obce, imám, má podle jejich názoru být volen výhradně podle náboženských amorálníchstránek bez ohledu na původ. Pokud si neplní své povinnosti, má být sesazen. Jejich hnutí přitažlivé pro utlačované společenské vrstvy se sice početně rozšířilo, ale v prvních stoletích prošlo řadou krvavých srážek a rozštěpilo se do několika sekt, které pak v dalších stoletích hrály spíše okrajovou roli.
V období od 11. do 15. století se islámský svět již nevyznačoval expanzivní dynamikou a formovaly jej rozhodujícím způsobem nearabské vlivy. V západním Středomoří po rozpadu Córdobského chalífátu to bylo postupné dobývání Pyrenejského poloostrova křesťanskými vojsky (jimi nazývanáreconquista, znovudobývání), kterému nezabránilo ani sjednocení oblasti pod vládouberberskýchAlmorávidůaAlmohadů. V Egyptě, Sýrii a přilehlých oblastech po Fátimovcích převzal vládukurdskýSaladin, zakladatel dynastieAjjúbovců, které v polovině 13. století vystřídalMamlúcký sultanáts vládci z kasty elitních otroků. Do vývoje východního Středomoří také zasáhlykřížové výpravy, dvě století trvající snaha křesťanských vojsk o získání územíSvaté země. V severovýchodní oblasti islámského světa hráli nejvýznamnější roli turkičtí vládci. Do konce 12. století to bylaSeldžucká říše, která mimo jiné expandovala na úkorByzantské říše, dočasně také například východněji položenáChórezmská říše. Od konce 13. století se zde začali prosazovatOsmané, kteří expandovali až naBalkána roku1453dobyliKonstantinopol, čímž nejen zanikla Byzantská říše, ale také se islám rozšířil na práh Evropy a západokřesťanského světa. Do této oblasti také dočasně, ale velmi výrazně zasáhly výbojemongolskýchdobyvatelů, zejménaČingischán, který vyvrátil Chórezmskou říši a islám vyznávajícíTamerlán, který na začátku 15. století dočasně oslabilOsmanskou říši.
V období od 16. století se rozsáhlé islámské oblasti dostaly pod správu velkých říší. V oblasti východního Středomoří to bylaosmanská říše, v oblastiPersieříšeSafíovskýchšáhůa na indickém subkontinentuMughalská říše. Později se některé oblasti dostávaly pod správukoloniálníchmocností včetně oblastiBlízkého východupo rozpadu osmanské říše po první světové válce.
Ve 20. století počet muslimů stoupl z 200 milionů v roce 1900 na 551 milionů v roce 1970.Na počátku 21. století populace muslimů dosáhla přibližně 1,6 miliardy. Demografická studie agentury Pew Research Center předpovídá, že v roce 2050 vzroste počet muslimů na 2,8 miliardy a budou tvořit přibližně 1/3 světové populace.
Islám je nejrychleji rostoucím náboženstvím v Evropě a muslimové tvoří okolo 25 % obyvatel vMarseille, vRotterdamunebo vBruselu.
Základní islámská věrouka klade důraz na přímý osobní vztah člověka s jediným existujícím Bohem Stvořitelem. Důležitý je vysoký morální standard a poměrně pevný životní řád, vyjádřený přesně formulovanými představami osvětěačlověkua závazným systémem právních vztahů kBohua norem interakce ve společnosti (šaría). Propůjčuje relativně shodné kulturní rysy většinově náboženským společnostem i menšinovým komunitám.Islámskávěroukaje založena na pěti základních pilířích: nauka o jedinosti boží (tauhíd), nauka oprorocích(anbijá), nauka oandělech(malá'ika), nauka o soudném dni (Jaume al-kijáma) a trestu zahříchya nauka opredestinaci(al-káď wa'l-kadar).
Islámskákosmologiespočívá v učení, že Bůh stvořil svět a člověka a zvěstoval lidem svou vůli prostřednictvím proroků. K těm počítá velké postavy Starého i Nového zákona: významný jsou Núh (Noe), Ibrahím (Abrahám), jeho synové Ismá'íl (Izmael) a Ishák (Izák), Músá (Mojžíš), Dawud (David), Sulajmán (Šalomoun), Jahjá (Jan Křtitel) a Ísý (Ježíš Kristus). Písmo islámu Korán uvádí také tří proroky staroarabské tradice Húda, Sáliha a Šu'ajba. Lidé ale učení proroků a poslů, kteří přinášeli zjevenou knihu (Bible, Tóra) odmítali nebo pokřivili. Proto byl Mohamed vybrán za "pečeť proroků" (chata al-anbijá), aby zvěstoval konečné zjevení – Korán (arab. Al Kur'án al-Karím, dosl. Vznešené čtení), které již nebude pokřivené. Arabové, kterým byl korán zjeven, se příště mají ubírat po přímé cestě víry v jediného Boha a její odpovídajícíetikya mají pro islám získat celé lidstvo.
Islámskáteologiea právní systém byly přepracovány hlavně v 8.-12. století. Ústředním teologickým pojmem je jednota boží (tauhíd), nejtěžším hříchem aherezíje přidružovat k Bohu jiná božstva nebo objekty náboženské úcty (širk),odpadlictví od víry(irtidád), úmyslné rozvracení obce a státu (Fitna), cizoložství (Zina) a krádež nad stanovené minimum. V otázkách jedinosti Boha je normativní klasický islám striktní. Odmítá dualismus nebo prvkygnóze, křesťanské učení oTrojicii Ježíšově synovstí Božím; uctívá ho pouze jako významného proroka syna panenské matky Marjam a tvůrcezázraků. Nezná ani institucicírkveakněžstva. Za organizační formu pokládástát. Duchovenstvo představují náboženští vzdělanci (Ulam), hlavně vykladači a tvůrci práva (fukahá).
Hlavní věroučné spory vyvolal v 9. století racionalistický teologický proud mu'tazila. Ortodoxní řešení prosadil v 10. stol. al-Aš'arí, "středovou" polohu sunnitského islámu teoreticky dotvořilAl-Ghazálí, který smířil nepružné a rigidní myšlenky ortodoxie s racionalitou a umírněnými postuláty mystiky. Oživení islámské teologie a právního myšlení přinesl od konce 19. století islámský reformismus (al-Afghan, Abduh, Rida), na který navazují různé proudy islámskéhomodernismuafundamentalismu.
Náboženské právo –Šaría– ztělesňuje ve struktuře islámu souhrn Božského pořádku přikázaného lidstvu, neproměnný morálníZákon. Charakterizuje islám ještě výrazněji než soustava dogmatické teologie. Muslimští učenci označují někdy své náboženství za jednotudogmata(aqída),práva(šaría) akultury(Hadar). Právní systém přitom fakticky zahrnuje i celou dogmatiku do zákonné povinnosti víry, prvního z pěti pilířů. Obsahuje celou oblast vztahů člověka k Bohu (ibádát) i k druhým lidem (mu'ámalát) a prostupuje celý způsob života. V podrobných rozpracovaných právníkách se šaría zároveň stává vyčerpávající soustavou zákonů a kvalifikací vztahů a činů i východiskem pro morálnífilozofii.
Vědní obor islámského práva (usúl al-fiqh) se zabývá prameny práva a metodami, kterým se z těchto pramenů odvozují právní normy. Pojmemfiqhoznačujeme znalost konkrétních norem, resp. masu práva získanou z pramenů na základě metod nalézání a odvozování norem.Fiqhje tedy produktemusúl. K pramenům islámského práva je řazenKorán,hadísy(resp.sunna) aidžmá, podle školy či autora pak další prameny jako předchozí zjevené práva, názory resp.Fatwydruhů Prorokových, veřejný zájem (maslaha) a další.
K tvorbě právních norem se používají spekulativní metodické postupy (analogie, konsensus). Patřily sem i další postupy jako dočasné využití staroarabského zvykového práva (adát) nebo právní normyByzancečiPersie. Méně známou metodou byla tzv. amelioracie (sitihsán, istisláh) – reforma či vylepšení předchozí právní normy, jejímž cílem bylo zajistit princip obecného blaha (al-maslaha al-'ámma). Obecním metodologickým postupem zahrnujícím všechny výše zmíněné postupy byl principidžtihád– právo samostatného úsudku a volné interpretace jevů s přihlédnutím k základním textům.
Islámské právo je souborem Bohem zjevených pravidel, které musí zbožný muslim dodržovat, má-li řádně plnit své náboženské povinnosti. Svou platnost a legitimitu šaría odvozuje od svého božského původu – je manifestacívůleVšemohoucího, nezávisí na autoritě jakéhokoli pozemského zákonodárce nebo jednotlivce. Islámské právo je stejně jako Korán nestvořené.
Jako zvláštní druh se vyděluje trestní právo (uqúbát), které vypočítává zakázané resp. nevhodné činy a za překračování zákazů stanoví systematicky rozpracovaný soubor trestů. Lidské skutky se v šaríi dělí na pět kategorií: povinnosti (fard, farid), činy bohulibé (mandúb, mustahabb), činy indeferentní (mubáh), činy Bohu odporné (makruh) a zakázané (harám).
V západním pojetí je právo projevem vůle zákonodárce (panovník, lid, volení zástupci lidu). Právo je zde závislé na historickém vývoji, měnících se potřebách a přáních společnosti. Také morální a etické normy umísťované do právního řádu podléhají změnám etického a morálního povědomí společnosti. Právo je možné přizpůsobovat a měnit podle vůlezákonodárcea rozhodující pro tvorbu nebo formulování norem není absolutní „správnost“, ale dobové představy zákonodárce o tom, co je správné a hlavně vhodné a výhodné pro společnost.
Oproti tomu bylo islámské Boží právo podle islámské věrouky dané člověku jednou provždy – společnost se sama musí přizpůsobit právu, spíše než aby vytvářela své vlastní zákony jako odpověď na stále se měnící problémy běžného života. Islámská právní teorie uznává, že Boží zjevení nebylo sesláno v zcela přístupné, srozumitelné a systematizované formě a bylo třeba vyvinout úsilí islámských právníků, aby byl získán a formulován plný rozsah práva na základě jím uznaných pramenů a aby mohlo být toto právo v praxi použito. Toto úsilí však nesměřovalo k vytvoření nových právních norem, ale jakoby k objevení, pochopení a formulaci práva, které již existuje.
Pojem islámského práva je abstrakce. Neexistuje obecné islámské právo. Tento pojem se inherentně může dost výrazně lišit podle toho, zda jde o právo sunnitské nebo šíitské, a pokud jde o převládající právo sunnitské, najdeme rozdílné názory nejen mezi jednotlivými právními školami, ale rozdílné názory na řešení některých otázek existují i v rámci těchto škol.
Muslimové usilují o to, aby islámské právo upravovalo vztahy mezi všemi, kteří se hlásí k islámu, bez ohledu na to, na území jakého státu žijí. Islámské právo jako právo určité náboženské skupiny tedy vychází z principu personality, vztahuje se na všechny muslimy a v celém rozsahu pouze na ně. Pokud jsou islámské moci podřízení i nemuslimové, hlavněkřesťanéažidé, vztahují se na ně buď zvláštní normy, např. předpisy upravující placení daně z hlavy (džizja) nebo daně z půdy (charadž) namísto náboženské daně (zakát) závazné pro muslimy nebo jsou podřízeni jurisdikci vlastních, tj. rabínských nebo církevních tribunálů, hlavně v oblasti soukromého práva. Úsilí dnešních islámských radikálů plošně zavádět islámské právo na územním principu s platností pro všechny obyvatele tam žijících, na místo obecně platného práva je inovace ovlivněná – i když to zní paradoxně – právními systémy moderního, územně vymezeného státu s jednotnou legislativou pro všechny občany, tedy v islámu koncepcí nepůvodní, nehistorickou a klasickému islámskému právu cizí.
V sunnitském islámu se do současnosti uchovaly čtyři právní směry (mazhaby):hanífovský,málikovský,šáfi'ovskýahanbalovský. Ší'iti mají vlastní právní systém, který je postaven na vlastních textech prorocké tradice (achbár), někdy se označuje podle 6. imáma jakodža'farovský.
V sunnitském islámu představují čtyři zmíněné mazhaby již několik století obecným konsensem přijímanou pluralitu pravd v rámci jediné ortodoxie. Rozdíly mezi jednotlivými školami a nejednotnost názorů uvnitř jednotlivých škol mají původ jednak v uplatňování svobodného úsudku jednotlivých učenců, dále v místním zvykovém právu a lokálních právníchtradicíchadoktrínách, významné jsou i rozdílné metody práce s právními prameny resp. názory na to, co pramenem práva je, co není a jaká jehierarchietěchto pramenů.
Hanífovský mazhab převládal v oblastech, které byly součástíOsmanské říšea vIndii, málikovská škola je dominantní vseverní Africea saharské oblasti,Střední Asiia naKavkaze, šáfi'ovský mazhab se ujal hlavně vEgyptěa některých oblastechArabského poloostrova, hlavně však vMalajsii,Indonésiia naFilipínách, hanbalovský (nejpřísnější) mazhab se ve středověku neprosadil, ale byl reinterpretován a oživen Ibn Tajmíjem a stal se inspirací pro legislativuwahhábistůna arabském poloostrově.
Nové přístupy k právu přinesl pod tlakem evropskéhoosvícenstvíakolonialismuažreformismusv 19. století. V 20. století se rozvinuly rozhořčené diskuse o povaze šaríi, její místa v moderní době a míře její reinterpretace. Do těchto diskusí se zapojovaly jednak konzervativnější kruhy Ulam, jednak kazatelé a aktivisté fundamentalistických struktur, kteří zpravidla požadují zavedení "původní šaríi" (aš-šaría al-Asilů) o to urputněji, oč méně jsou kompetentní ji rozvíjet. Pro fundamentalisty se jedná o základní požadavek bez ohledu na odlišnosti vyplývající z teritoriálních nebo kulturních specifik.
Zásadní význam má pět povinností, které muslimské učení souhrnně označuje za pět sloupů nebo pilířů náboženství (arkán ad-dín). V souladu s tradicí se dodnes pokládají za nejpodstatnější znaky příslušnosti k islámu.
V právnických knihách se celý okruh ibádát zpravidla přebírá hned na počátku a jednotlivým "pilířovým" povinnostem jsou věnovány samostatné rozsáhlé kapitoly. Namísto obsahu víry, který je předmětem teologie, právní kompedie však rozebírají zpravidla nejdříve pojem rituální čistotyTahar. Dále následují salát, zakát, saum a hadždž. Navíc se do tohoto souboru často připojuje ještě svatý boj (džihád).
Termín znamená „svědectví“ nebo „stanovení předmětu“, v moderníarabštinětaké „vysvědčení“ nebo „certifikát“; ve specifickém náboženském významu poté „vyznání víry“. Islámská šaháda zní:„Ašhadu an lá ilaha illa-l-Láhu wa Muhammadan Rasúlu-l-Láhi“(arab.لا إله إلا الله ومحمد رسول الله‎), česky:„Není boha kromě Boha a Mohamed je Posel Boží.“Toto krátké vyznání svou první částí řadí islám k monoteistickému náboženství a dále poukazuje na Mohamedovo prorocké poslání, čímž zahrnuje víru ve zjevenýKorán. Pokud se chce nevěřící stát muslimem, musí pronést šahádu, dnes zpravidla před významným islámským činitelem. Stačí ji však vyslovit v přítomnosti dvou svědků a pořídit úřední záznam. Při tom je samozřejmě důležitá upřímnost a poctivost záměru.
Představuje hlavní, každodenní povinnost muslima. Jako pokorný, čistě bohabojný projev nemůže být spojována se snahou vyprosit si od Boha cokoliv jiného než správné vedení. Prosebnoumodlitbu, bližší křesťanskému pojetí, islám označuje termínem du'á. Ta je projevem čistě soukromým a není vázána žádnými předpisy. Závaznou povinnost vůči Bohu představuje pouze modlitbasalát, kterou je třeba provádět podle tradice a bez ohledu na místo a národnost věřících vždy pouze v arabštině. Modlitba je platná pouze tehdy, pokud jsou splněny stanovené podmínky: čistota těla, čistota místa a oděvu, náležité oblečení, zaujetí správného modlitebního směru, znalost modlitebních časů a zbožné předsevzetí.Modlitba je určena relativně přesnou právní normou, v detailech se modlitba liší podle právního mazhabu.
Instituce povinné almužny či náboženskédaněurčené na obecně prospěšné a dobročinné účely se v medínské obci vyvíjely postupně. Důraz na záslužnost dobročinnosti provázel islámské učení od samotného počátku. Almužna se proměnila na daň hned po Mohamedově smrti spolu s rozmachem centralizované státní mocichalífátu. Tradice připisuje pravověrným Chalífům podrobné fiskální nařízení, které právní věda s drobnými rozdíly podle jednotlivých právních škol kodifikovala. Podle klasického práva se zakát odvádí každoročně z určených druhů majetku, pokud překračují stanovenou hranici. Později zakát splynul se státními daněmi a ztratil bezprostřednícharitativnísmysl. Přesto si zakát ve vědomí širokých vrstev věřících muslimů uchoval svou tvář jednoho z pilířů náboženství.
Třicetidennípůstv měsíciramadánzavedl Mohamed v Medíně na jaře roku 624 namísto jednodenního půstu, který připomínal starší, židovský vzor. Půst od jídla a pití platí pouze pro denní dobu. Povinnosti jsou zbaveni staří lidé, nemocní, těhotné a kojící ženy, ti, kteří konají těžkou fyzickou práci a lidé na cestách.Během půstu se mají věřící také vyvarovat neshod, násilí, neslušných řečí a pohlavního styku. Člověk se má během dne chovat bohabojně a má konat dobro. Součástí ramadánu jsou noční rodinné slavnosti. V současných poměrech je dodržování půstu všemi obyvateli nemožné vzhledem k chodu hospodářství a bezpečnosti státu.
Povinnost vykonat alespoň jednou za životpouťdo Mekky ukládá všem dospělým muslimům, mužům i ženám, koránský příkaz (3:97). Povinnost platí pro každého, kdo je tělesně a duševně zdravý a má prostředky nutné pro cestu. Ten kdo se vydává na pouť má nejdříve doma všestranně uspořádat materiální poměry, zaplatit případné dluhy a zabezpečit rodinu po dobu své nepřítomnosti a zároveň odčinit různé minulé provinění a učinit upřímné předsevzetí žít nadále ctnostněji vůči Bohu i lidem.Rituál poutě určil Mohamed, ovlivněný arabskými kulty i židovským a křesťanskýmmonoteismem. Dal mu však nový ideový obsah v souladu s novým učením. Mohamed nakonec udělal z Káby střed Dár al-islám, i když původně uvažoval o místě v Medíně neboJeruzalémě. Uctívání Káby spojil s tradicí Ibrahimovou (Abrahám), aby si naklonil hidžázské židy a křesťany. Pouť se koná zhruba mezi 7.–13. dnem měsíce dhú'l-hidždža. Tehdy se v Mekce a okolí provádí složitý kanonizovanýrituálza účasti až dvou milionů muslimů.Již v předislámské době vykrystalizovaly dvě úrovně poutí do Mekky: malá pouť (´umra),která se dala podniknout kdykoli v průběhu roku a velká pouť (hadždž), která byla vázána na konkrétní čas v lunárním roce. Islám mnohé z těchto starších zvyků integroval do své (staro)nové poutní povinnosti.
Jako duchovní protipól k striktním příkazemšaríise na půdě islámu rozvinulamystika(súfismus, arab. Tasawwuf). Projevovala se větší zbožností než požaduje šaría aaskezí. Později súfisté vytvořili systémy duchovních, teoretických i praktických nauk (Batin, Záhir), vedle rozumového poznání postavili intuici a poznatky získávané srdcem, své učení vykládali také pomocí poetických obrazů a dobohoslužbyčimodlitby(wird) vkládalihudbuatanec(samá). Vrchol mystika dosáhla představou o jedinostiBohajako jednotě všeho bytí (Ibn Arabí). Od 12. století se súfisté sdružovali do zřetelně vymezených mystických bratrstev a řádů (Tarik) pod vedením charismatických šejků. Súfijské Tariky tvořily do 19. století hlavní formu islámskéspirituality.Orientalistikana tomto širokém poli životních postojů, idejí a duševních i tělesných cviků rozpoznává vlivy křesťanství (naznačeno již v Koránu 57:27),gnóze, novoplatónskéfilozofie(rozpracované arabskou falsafou), židovské kabaly, indické védanty a jógy. O různých podobách zdrženlivého, osamoceného života svědčí i množství jmen dávaných askety: záhid, násik; bakká´ "plačlivec", faqír "chudák", qári´ horlivý "čitatel" Koránu, qáss "potulný kazateľ", persky devíš "žebrák" atd. Už v 8. století se někteří začali sdružovat do škol, z nich nejvýznamnější byly zřízeny – podobně jako u většiny islámských vědních oborů – v jihoiráckých městechBasraa Kúfa. Objevil se také výraz súfí, "mystik".
Konformní islám byl kolektivní vírou obce, islámskámystikase stala vyjádřením víry jednotlivce. Otevřela prostor k individuálnímu hledání přímé cesty k Bohu bez prostředníka a poskytla člověku jinde nevídanou tvůrčí svobodu. Tím se dá vysvětlit zdánlivá roztříštěnost mystických společenství, jde však o odraz individuálních a autentických přístupů ke společnému cíli. Její počátky byly projevem nesouhlasu se způsobem provádění norem náboženského a společenského systému. Mystika v mnohém obcházela omezující zásady kodifikovaného islámu, a proto bývala zavrhovaná a pronásledována. V rámci tohoto členění se postupně etablovaly další mystické směry a na ně navazující bratrstva (čištíja, qádiríja, maulávíja, naqšbandíja, muhammadíja, rifáíja, šadhilíja, tidžáníja a další). V moderní době (od konce 19. století) došlo k postupnému úpadku vlivu mystických bratrstev, i když někde ještě hrály výraznou roli v rozvoji nápravných hnutí (mahdistické povstánív Súdánu,sanúsíjav Libyi) nebo odporu muslimskýchetnikvůči evropskémukolonialismu(šajchAbd al-KádirvAlžírsku,Imám ŠamilnaKavkaze). Pohromou pro existenci bratrstev bylykemalistickéreformy vTureckua převzetí moci na islámskými oblastmibolševikyvSovětském svazu, v menším rozsahu nástup sekulárních režimů v mnoha islámských zemích. Oživení mystických bratrstev přinesly 80. a 90. léta 20. století v souvislosti s globální krizísekularismua liberalizací poměrů v bývalých komunistických zemích, které ze sebou přinesly islamizaci veřejného života (zeměBalkánu,Rusko). Pro republikánské režimy "arabského socialismu" byly mystické struktury vždy nežádoucí, ale nepředstavovaly reálné vnitropolitické nebezpečí, protože vždy v dějinách byly sice nekonformní, avšak téměř výhradně nepolitické. Pro fundamentalisty, pokud se k mystickým praktikám části společnosti vůbec vyjadřují, je tato sféra islámské religiozity jak jinak "společenským bahnem" (Maudúdí), "rakovinným vředem na těleummy" (Farag), který je třeba vyoperovat.
Sufismus zahrnuje i vzory chování,etiku,estetikua v některých formách společenství zasahuje i do hospodářského, politického a někdy vojenského úsilí, tedy za hranice běžného chápánímystiky. Sufismus je někdy označován jako duchovní rozměr nebo spiritualita islámu. Tento termín dnes, běžně používaný, svým polysémantickým dosahem meze súfismu překračuje.
Základní knihou islámu jeKorán, veršovaná sbírka božích sdělení věřícím, kterou podle muslimů Mohamedovi nadiktoval prostřednictvímarchanděla Gabrielasám Bůh. Skládá se ze 114súr(skladeb – ty se dělí na jednotlivé áje, verše) a je rozdělena do čtyř období: První mekkánské období, Druhé mekkánské období, Třetí mekkánské období a Medínské období. Podle muslimů kniha Korán představuje uzavření a zpřesnění poselství, které bylo lidem dáno. Dřívější poselství vBiblibylo, dle muslimské víry, lidmi pokřiveno.
Muslimové věří, že Korán byl dán muslimům jako dokonalý a navždy neměnný text. Ten pak má být interpretován v původním smyslu, na rozdíl např. od Bible, která je vykládána dle kontextu a kritického myšlení. Pomocí při interpretaci jsou pak komentáře islámských autorit.Tato „neotřesitelnost“ Koránu zaručuje islámu pevné základy napříč dějinnými událostmi, neboť je tím prakticky potlačena jakákoliv možnost spekulace. Určité náznaky „chápání v kontextu“, lze pozorovat jen u Šíitů, nicméně prostor pro pochybování je i zde naprosto minimální.Tento fakt z velké části vysvětluje neúspěch uniformníarabské filosofie(zaniká již koncem 12. století) a proč jsou muslimové schopní i v moderní době odolávat kulturnírelativizaci, která jinak postihla velkou část především křesťanského světa.Zároveň ale také nastoluje znepokojivé otázky, protože za neměnné a navždy pravdivé jsou tak brány i velmi kontroverzní pasáže Koránu (např. 9. súra).
Není jisté, zda byl Mohamed gramotný a jakého se mu dostalo vzdělání, ale jako obchodník pravděpodobně ovládal alespoň základy čtení a psaní. V počátku islámu se Korán tradoval především ústně a měl tak i větší hodnotu než písemné verze (také kvůli nedokonalosti arabského písma), neboť Korán je určen primárně k recitaci.Oficiální písemná verze (dnes všeobecně uznávaná) vznikla až v roce656n. l., tedy po smrti Proroka, a to tzv.Uthmánskou redakcí, zásluhou prvníchchalífů. V komisi stáli např.: Zajdn ibn Thábit (jehož verze byla použita především), Saíd ibn al-Ás, Abdarrahmán ibn al-Hárith a Abdalláh ibn az-Zubajr (Kurajšovci). Za plně autentickou verzi Koránu se považuje výlučně ta arabská. Překlady však nejsou zakázány. Dále existovaly a dochovaly se tyto sbírky-verze Koránu (kodexy): Ubajje ibn Kaba (Sýrie), Abdalláha ibn Masúda (Kúfa), Abú Músy al- Ašarího (Basra) a Miqdada ibn Amra (Hims v Sýrii).
Hadísyobsahují soubor učení, výroků a činů Mohameda, které byly sesbírány po jeho smrti. Uvádí se vždy, kdo takto svědčil, a existuje-li více verzí jedné události, jsou uvedeny všechny. Hadísy slouží jako pomocný instrument k objasňování nejasných pasáží Koránu.
Tradiční islámské pojetínáboženstvíastátujako nedělitelného rámce pro obec věřících (umma) působí v moderní době někdy dost napjatě. V islámu totiž neproběhlo oddělení náboženství od státu (sekularismus), a proto islám vstupuje do společenských vztahů a reálné politiky. V prostoru současného islámského světa odMarokaazápadní Afrikyaž poIndonésiia jižní ostrovyFilipín, s přesahy novodobé islámskédiasporyna všechnykontinenty, se ale projevuje i silná kulturní rozmanitost domácíchtradic. Relativní jednotu islámu vytvářejí společnávíra,korán,šaríaa množství kulturních prvků, ale také vágní přítomné pouto politické solidarity – např.Organizace islámské spoluprácea mnoho islámských institucí.
19. století přineslo postupnou konfrontaci světa islámu s dynamickým evropskýmkapitalismema jeho původním rysem –kolonialismem. Islámští politici a myslitelé se během evropských vojenských intervencí poprvé setkali nejen s technicky vyspělými a triumfujícími armádami "nevěřícího" nepřítele, ale později také s hodnotamidemokracie, hospodářskými metodami liberálního kapitalismu a tomu odpovídajícími hodnotami politického mechanismu – tedy hodnotami, které se jim Západ rozhodl vštípit. Islámský svět na evropský koloniální impakt na tento pokus o "kulturní globalizaci" zareagoval různými způsoby a s intenzitou odpovídající tradicím a aktuálním poměrům v té které jeho části. Hlavním rysem byla reforma islámu, která se však nesnažila o "pokrok", tedy uplatnění nové kvality, ale v retrospektivě, v idealizaci původního pravzoru a pokusu o jeho návrat s využitím některých hodnot a dovedností Západu. Islámský reformismus je čistě západní akademický název pro široký proud snažení o nápravu islámu návratem k ideálu původní obce věřících. Mnozí badatelé do ní zahrnují i jednotlivé reformační bojové hnutí 18.-20. století (fulbské džihádynaSahaře,Mahdího povstánívSúdánu,wahhábovské hnutínaArabském poloostrově,džihádahidžryv muslimských oblastechindického subkontinentu). V užším smyslu se pod reformismem rozumí heterogenní intelektuální hnutí vznikající v druhé polovině 19. století jako reakce na prudce se rozvíjející politické a myšlenkové kontakty sEvropou.
Jejich smyslem bylo vesměs vytvořit islámskou komunitu (umma) nové kvality, vtisknout její etický a organizační ráz podobný Mohamedově ummě v Medíně v letech 622-630 a muslimské společnosti v době prvních čtyřech "správně vedených"chalífů(632–661). Za obrodu prvotní obce a nastolení autentického islámského řádu byly dotyčné reformační hnutí připraveny vést ozbrojenou formudžihádu. Za ideově nejvyspělejší se v tomto smyslu považuje učení a politická praxe wahhábovského hnutí (vzniklo r. 1745) na Arabském poloostrově, jehož ideologickým dědicem je současný totalitní královský režim vSaúdské Arábii.
Tento amorfní proud islámského moderního myšlení zahrnuje koncepci muslimských učenců, který od osmdesátých let 19. století přemýšleli nad možnostmi reformy islámského práva a kvalitativní posunu v koránskéexegezi. Jejich cílem bylo různými způsoby zpružnit a obohatit strnulou islámskou doktrínu a přizpůsobit právní vědu potřebám a hodnotám moderního života, které byly do organismu "islámské civilizace" postupně implantovány pod vlivem koloniální politiky evropských mocností..
Zhruba od první poloviny sedmdesátých let 20. století se začal prohlubovat proces vytváření hnutí a aktivistických (někdy pomíjivých) skupin, které vesměs ideologicky navazovaly na tradicímuslimského bratrstvavEgyptě(založená 1929) a učeních dvou jejich teoretiků –Hasana al-Banny(1906–1949) a hlavněSajjida Qutba(1906–1966). Třetím významným teoretikem islámu bylAbdu'l-a'la Maudúdí(1903–1979), zakladatel a ideolog indické, později pákistánské, stranyĎzamá'ate Islámí. Trend aktivistického islámu, jehož obecním cílem bylo svrhnout domácí "neislámský" režim a zároveň odrazit evropský kolonialismus ve všech jeho podobách, se podruhé světové válceprosadil v řadě dalších zemí a stal se základním inspirativním zdrojem tamních opozičních hnutí vystupujících z pozic radikálního islámu. Pro tento směr se v evropské odborné literatuře nejdříve vžil termínislámský fundamentalismus, později se objevily jeho jiné varianty jakopolitický islám, islámský radikalismus,islamismusapod.
Termín islámský svět má několik významů. V oblasti kultury se jedná o celosvětovou komunitu stoupenců islámu, nebolimuslimů, která pojímá zhruba 1,6miliardylidí, tedy asi jednu čtvrtinusvětové populace.Součástí této komunity jsou členové nejrůznějších kultur, národů aetnických skupin, jejichž jediným společným pojítkem jenáboženství. Vhistorickémčigeopolitickémsmyslu tento termín znamená státy, kde dominuje obyvatelstvo s muslimskou vírou, či kde má islám hlavní vliv v politické rovině.
Celosvětová muslimská komunita se také souhrnně nazýváumma. Islám zdůrazňuje především jednotu a ochranu ostatních muslimů, přestože existuje několik odvětví islámské víry. Charakter islámského světa ovlivnily historicky zejména dva proudy:panislamismusanacionalismus.
Dnes žije 1 miliarda muslimů v jižní a jihovýchodní Asii, 322 milionů na Blízkém východě a v severní Africe, 243 milionů v subsaharské Africe a 44 milionů v Evropě.Indonésieje stát s největším počtem muslimů; asi 205 milionů. NásledujíPákistánse 178 miliony,Indiese 177 miliony,Bangladéšse 148 miliony,Egypts 80 miliony, aÍrán,TureckoaNigéries muslimskou populací 75 milionů v každé z těchto zemí.
Muslimská populace v Evropě se skládá z novodobých přistěhovalců do západní Evropy, například ve Francii tvoří 7,5% obyvatel, a dále pak ze starousedlých komunit na Balkáně z dob turecké expanze (slovanštíBosňáciaPomaci, Albánci,Turciv Bulharsku), kde tvoří například 70% obyvatel Albánie a 30% populace v Makedonii, a v Rusku (Tatařiv Povolží neboČečencina Kavkaze). Starousedlá menšina Tatarů žije i v Polsku.
S islámem přicházejí české země častěji do kontaktu od 15. století v doběexpanze Osmanské říše na Balkán. Na počátku 16. století osmanští Turci ovládli dvě nejposvátnější místa islámu, Mekku a Medínu, a osmanští sultáni se od té doby považovali zachalífy, tedy vůdce celého muslimského světa, kteří mají povinnost šířit islám všemi možnými způsoby včetnědžihádu mečem.Válek s Turky se ve službách uherských a habsburských panovníků zúčastnili např. husitský válečníkJan Jiskra z Brandýsa, představitel českých stavůVilém z Rožmberka, jehož švagrMikuláš Zrinskýzahynul při obraně pevnostiSzigetvár,mladýAlbrecht z Valdštejna,český šlechticZdeněk Kaplíř ze Sulevic, který velelobraně Vídněpřed Turky roku 1683, nebo císařský polní maršálekAdolf Schwarzenberg, který za vítězství nad Turky v bitvě uRábuzískal do rodového erbuSchwarzenbergůpole s hlavou Turka, kterému vyklovává oči krkavec.
Z českých cestopisů pozdního středověku a raného novověku lze zmínit například cestopisCronica Boemorum,ve kterém Giovanni Marignoli líčí svoji cestu do Číny a věnuje prostor i muslimským zemím.Ve svém cestopise z roku 1505Putování ke Svatému hrobuzprostředkovalJan Hasištejnský z Lobkovicčeskému čtenáři řadu informací o islámu a jeho historii.Václav Budovec z Budova, který byl roku 1577 členem císařského poselstva k osmanskému sultánu, napsal polemický spis o islámu zvanýAntialkorán.Obšírné informace o islámu podává ve svém cestopiseKryštof Harant z Polžic a Bezdružic. Islám a život v Osmanské říši popisuje takéVáclav Vratislav z Mitrovic, který strávil několik let v tureckém zajetí.
Na moravské území vpadli Turci poprvé v roce 1599 v průběhu tzv.dlouhé turecké války.Roku 1663 podnikli Tataři zKrymského chanátu, od 15. století vazalové osmanského sultána, společně s Turky běhemosmansko-habsburské válkyněkolik vpádů na Moravu poté, co padla strategická pevnostNové Zámkyna jižním Slovensku.Tehdy bylo odvlečeno do otroctví na 12 000 obyvatel Moravy.„Čoskoro sa začalo ohavné neslýchané prznenie a znásilňovanie žien a panien,“ napsal očitý svědek evangelický farář Štefan Pilárik o ženách, které odvlekli Tataři.Z unesených chlapců se mohli státjaničáři, což byli elitní vojáci a nejobávanější část osmanského vojska, kteří byli v dětství odebíráni z křesťanských rodin na základě tzv. „daně z krve“ a vychováni v muslimské víře. Odtud pochází české příslovípoturčenec horší Turka.
Na vytlačování islámu z Evropy se podílel s českými zeměmi spjatý generálLaudon, který běhemosmé rakousko-turecké válkyv čele rakouské armády dobyl roku 1789 na TurcíchBělehrad. V těchto bojích se vyznamenal Laudonův pobočník a později vojevůdceJosef Václav Radecký z Radče.Češi sloužící v rakouské armádě potlačovali povstáníbosenských muslimůproti „nevěřícím“ okupantům, které vypuklo poté, co seBosna a Hercegovinastala roku 1878 protektorátem Rakousko-Uherska. Přepadení rakouských vojáků místními muslimy u města Maglaj, které se změnilo v krveprolití, dalo hovorové češtině slovo „maglajz“.Místní muslimové nebrali ohledy na běžné válečné zvyklosti, nebrali zajatce a vojákům uřezávali v duchu domácích muslimských zvyklostí hlavy, nosy, uši a další části těla.
V období romantismu v 19. století se objevuje zájem oorientálníkulturu a také o islám. Na přelomu století po islámském světě cestovali čeští orientalisté jakoAlois Musil, který během první světové války působil mezibeduínskýmikmeny v Arábii a stal se protivníkem svého slavnějšího kolegyLawrence z Arábie. Roku 1912 se stal islám oficiálně uznaným náboženstvím na územíRakouska-Uherska, jednalo se o vstřícný krok vůči muslimům vBosně, která tehdy byla monarchií anektována.Ústředí muslimských náboženských obcífunguje od roku 1991 a v roce 1998 byla otevřena první mešita, a to vBrně, a o rok později i vPraze. V roce 2011 se při sčítání lidu k islámu přihlásilo 3085 osob. V roce2018žilo vČeskuodhadem 22 000muslimů.
Mezi objekty kritiky patří mj. morální stránka prorokaMohameda, a to jak v jeho veřejném, tak i osobním životě.Otázky týkající se pravosti a morálky Koránu, islámské svaté knihy, jsou kritiky také diskutovány.Jiné kritiky se zaměřují na otázku lidských práv v dnešních islámských státech a postavení žen v islámském právu a praxi.
V návaznosti na nedávný trendmultikulturalismubyl kritizován vliv islámu na schopnost, resp. neschopnost asimilace muslimských přistěhovalců naZápad.
Saúdská Arábiečelí kritice za šířeníwahhábismu, což je sunnitskáfundamentálníforma islámu a státní ideologie Saúdské Arábie.Striktní interpretacíwahhábismuse inspirovala mnohá islamistická hnutí jako jeIslámský státv Sýrii a Iráku,Kavkazský emirát,syrští povstalci zFronty an-Nusrá,teroristická organizaceAl-Káida,neboTálibán.Wahhábismuszačal expandovat v 70. letech, když Saúdové využili svých příjmů z prodeje ropy na sponzorování výstavby mešit amedrespo celém světě a na šíření své radikální a netolerantní interpretace islámu.
Islám,judaismusakřesťanstvíjsou monoteistická a prorocká náboženství. Arabské slovoAlláhje příbuzné hebrejskémuEloah, které se vyskytuje veStarém zákoně.
Muslimové nepovažují Mohameda za zakladatele nového náboženství, ale za obnovitele původnímonoteistickévíryAdama,Noeho,Abraháma,Mojžíše,Ježíšei dalšíchproroků islámu. Podle islámské tradicežidéakřesťanézkreslili zjevenídaná Bohem skrze proroky, a to buď změnou textu, nesprávnou interpretací nebo obojím.Přesto je islám od křesťanství i judaismu zásadně odlišný. Každý Mohamedův následovník se musí v první řadě podvolit Bohu a jeho vůli. V rámci toho se hlásá naprostýfatalismus, takže každý krok lidské bytosti je předurčen Bohem a vše, co se stane, je jeho dílem (to má velký vliv na lidskou motivaci a na absenci individuality).Ze stejného důvodu islám nepracuje ani s konceptem svobodné vůle. Základní text islámu – Korán – je považován za absolutní neměnnou pravdu, takže v souvislosti s předchozím není v islámu místo nejen pro zpochybňování zjevení uvedených v Koránu, ale ani prokritické myšleníjako takové.Zjevené texty však podléhají určité interpretaci (výrazněji u šíitů) a v různé míře jsou též v interakci s kulturními vzorci kultur, ve kterých se šíří. Tomu odpovídá nejen existence různých směrů a škol islámu, ale také praxe v různých zemích.
Někteří křesťanští teologové příslušnost islámu kabrahámovským náboženstvíminterpretují tak, že muslimové věří ve stejného Boha jako obě starší náboženství, jiní to ovšem zpochybňují či ostře odmítají.
Střet islámu a ostatních kultur si však uvědomuji i reformní muslimové. Existují snahy islám reformovat směrem k sekularismu,tedy „odstranit“ politické aspekty. Krajně liberální reformisté islámu dokonce problematický – „medínský“ islám považují za normativy určené tehdejší společnosti. Reformu islámu zakládají především na islámu „mekánském“.
Radikální islamističtísalafistémají stále větší vliv na muslimskou komunitu veFrancii.Podle analýzy z roku 2016 zavedení islámského právašaríapodporuje 72% francouzských muslimů a 35% muslimů ve Francii považuje za ospravedlnitelné použít násilí na ochranu víry.Ve Francii, Velké Británii, Německu či Švédsku roste počet protižidovských útoků.PodleTomáše Pojara„V prostředí muslimských přistěhovaleckých komunit je antisemitismus velmi silně rozšířený. Čím jsou tyto komunity početnější, tím se zhoršuje možnost jejich integrace a zároveň narůstá počet projevů antisemitismu.“
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuIslamna anglické Wikipedii.