Expanze Osmanské říše na Balkán

Expanze Osmanské říše na Balkánpředstavuje významnou etapu vdějinách TureckainárodůBalkánského poloostrova. Expanze naBalkáněpředcházela osmanskému vpádu dostřední Evropya na několik staletí významně společensky, kulturně i nábožensky ovlivnila národy Balkánského poloostrova. Na Balkáně získaliOsmanéprvní území již roku1354, když do jejich rukou přešla pevnost vDardanelách. O pár let později získali OsmanéDrinopola začali se stále více prosazovat. Pobitvě na Kosově polise dostaloSrbskodo závislosti naOsmanské říšia Osmané poté také připojili k říši zbytkyBulharské říše.
Další směr expanze vedl do Řecka a také naKonstantinopol, hlavní město tehdy již upadajícíByzantské říše, která roku1453padla. Poté se Osmanská říše několikrát střetla sUherským královstvím, osmanské útoky však byly až do16. stoletíodráženy. Až pobitvě u Moháčeroku 1526, ve které zemřel český a uherský králLudvík Jagellonský, a po smrti uherského králeJana Zápolskéhoo dvacet let později se podařilo Osmanům získat centrální oblasti Uher, přičemž zde byl vytvořen takzvanýBudínský pašalik. Území Uherského království tak bylo rozděleno meziHabsburky, Osmanskou říši aSedmihradské knížectví.
Ve druhé polovině16. stoletíjiž byla většina Balkánského poloostrova pod kontrolou Osmanů. Osmané ve své expanzi do Evropy dále pokračovali a dvakrát se neúspěšně pokusili oblehnout iVídeň, a to v roce1529a znovu1683. Druhé obléhání skončilo osmanskou porážkou vbitvě u Vídně, která předznamenala další ziskyHabsburkův Uhrách a zároveň konec expanze Osmanské říše do střední Evropy.
V poloviněčtrnáctého stoletíexistovala na Balkáně říše, která nahrazovala postupně slábnoucí vlivByzantské říše, říše Štěpána Dušana, „cara Srbů a Bulharů a samovládce Řeků“. Rozprostírala se na území dnešní Makedonie, severníhoŘecka,Černé Hory, téměř celé dnešníAlbánieaSrbska, ze severu ohraničenéhoSávouaDunajem, tedy včetněBělehradu.Štěpán Dušanzemřel v roce1355a po jeho smrti se císařství se snahou konkurovatBosenskému království,Uherskému království, ba iByzantské říširozpadlo na jihovýchodní oblasti, kde vládl král Vukašín a jiní menší šlechtici, a severní část, kde vládl Štěpánův syn,Štěpán Uroš V.
K této nejednotě se přidalo i vzájemné soupeření okolních států, tedy Bulharska, Bosny, Uherska i Valašska, které byly navíc také často zmítány vnitřní nejednotou. Nezřídka se stalo, že jednotliví šlechtici zradili svého lenního pána ve svůj vlastní prospěch.Neschopnost udržet kontrolu nad šlechtici se projevovala také v benevolenci vůči nebývalému vydírání poddaných, zapříčiněné z velké části i morovou epidemií, která v polovině století vybila asi třetinu obyvatel.Za tohoto stavu dobyla sílící Osmanská říše v roce1354byzantinskou pevnost uDardanela roku1362již držela ve svých rukou Drinopol - bránu do Jihovýchodní Evropy, později zvanýEdirne, ze kterého učinila nové sídlo své říše.
Proti osmanskému postupu se vytvořila srbská koalice pod vedením králeVukašína, která však byla roku1371poražena sultánem Muradem u Orménionu blízko Edirne,čímž Osmané získali oblasti dnešní Makedonie. Roku 1382 padla bulharskáSofiei srbskáNiša nejmocnější srbský knížeLazar Hrebeljanovićbyl nucen přijmout podřízené vazalské postavení.Dosud nezávislí Srbové, Bulhaři, Bosňané i Valaši si konečně uvědomili rozsah nebezpečí, sjednotili se a roku1387společně Osmany porazili.
V roce1389došlo kbitvě na Kosově poli, ve které osmanská vojska pod velením sultánaMuradazvítězila nad spojeným vojskem Srbů, Bulharů, Bosňanů a Valachů pod velením knížete Lazara. Bitva samotná byla nevídaná jak na svou dobu ohromujícím počtem vojáků na obou stranách (35 tisíc proti 70 tisícům na straně Osmanské říše) tak tím, že v bitvě padli oba hlavní velitelé. Také ztráty dosáhly na obou stranách rekordních počtů, přičemž se odhaduje, že na osmanské straně se jednalo až o třetinu vojska.Země knížete Lazara byla vazalstvím připojena k Osmanské říši, nicméně kvůli vysokým ztrátám i nájezdůmTimura Lenkana východní hranici byl turecký postup v této oblasti na čas zastaven.
Už roku1395byla osmanská vojska znovu na postupu, tentokrát na sever a dobyla bulharské carské městoTrnovo(což znamenalo i zánik bulharské ortodoxní církve až do doby národního obrození) a zastavily se až naDunajizásluhou valašského knížete Mirči Starého, který se však ještě téhož roku dobrovolně poddal sultánovi výměnou za určitou míruautonomie.
Za této situace proti Osmanské říši vystoupil uherský králZikmund Lucemburskýa vedlkřížovou výpravu, sestávající hlavně z uherské válečné hotovosti a francouzských a německých rytířů. Roku1396se sebevědomí křižáci uNikopolestřetli sesultánemBajezidem I.a byli drtivě poraženi. Páni byli popraveni a král Zikmund jen stěží uprchl. Nejvíce ale porážka postihla Bulharsko. Trnovo bylo vypleněno, mnohé kláštery vypáleny a nastoupila jinak neobvyklá násilnáislamizace, což vedlo hlavně duchovní elitu k emigraci ze země.
I přes toto nesporné vítězství byl další postup zastaven vinou vnitřní nestability říše (hojně podporovanou Byzancí) a nájezdů tatarských hord. Ty se s Turky střetly roku1402uAnkarya v jednom z největších vojenských střetů středověku je rozdrtily. Za několik měsíců plných plundrování kočovní Tataři odtáhli a říše se začala vzpamatovávat. Po jedenácti letech bojů o moc nastoupil syn Bayezida Mehmed I., který říši zkonsolidoval.
Další osmanské expanzi napomohly i velké morové rány, které postihly většinu balkánských měst. Zemřelo často více než polovina obyvatel, což mělo za následek hospodářský úpadek umocněný politickou nestabilitou a neschopností feudálů zajistit svá území proti lupičům. To vedlo obyvatelstvo ke stažení se z úrodných oblastí do hor, tedy vlastně k vylidňování potravinové základny měst a zmenšení produkce jídla. Velmi divoký byl související „lov na lidi“, kdy feudálové deportovali velké skupiny obyvatel na své území, čímž mezi sebou vyvolávali další konflikty. Výrazný úbytek obyvatel například Konstantinopole (ze 100 tisíc obyvatel v roce 1423 na 30 tisíc v roce 1430) nebo Soluně (ze 40 tisíc na 7 tisíc ve stejném časovém intervalu) znamenal i jejich výrazné oslabení.Nelze se tedy divit, že vylidněná Soluň byla roku 1430 dobyta.
Nicméně roku1439si Osmané podmanili srbský despotát s centrem veSmederevu(Semendrii). Roku1441napadli takéSedmihradsko, ale byli odraženi vojvodou Janem Hunyadim.V reakci na přímě ohrožení svolal uherský králVladislav III. Varnenčikza podpory papežského státu další křížovou výpravu. Načasování bylo velmi příhodné, neboťOsmanská říšese v této době potýkala hned s několika problémy, tvrdý odpor albánského protiosmanského vojevůdceSkanderbegaa jeho jednotek v obsazenéAlbánii,porážky od svévolného valašského knížeteVlada Draculya v neposlední řadě i silná benátská flotila vMarmarském moři. Snad i proto bylo křižácké vojsko, sestávající převážně z Čechů a Němců pod velenímJana Hunyadiho, mimořádně úspěšné. Pronikli tak hluboko, že s nimiMurad II.byl nucen uzavřít na deset let příměří, ve kterém se vzdal Smedereva.
Po porážce sesultánocitl v těžké situaci, dokonce byl, i když ne nadlouho, donucenabdikovat. V reakci na toto oslabení přišla zŘímavýzva k porušení dohody, odůvodněná tím, že smlouva s pohany není závazná. Motivace byla jasná, možnost vyhnání Turků z Evropy a vytvoření církevní unie pod dominancípapeže. Vladislav se snadno nechal přesvědčit a křižáci Turky znovu napadl. Nicméně Muradova armáda byla silnější než se předpokládalo a projevil se také dvojaký postoj Benátek, závislých na obchodu sOsmanskou říší, jejichž flotila nijak nezasáhla proti postupující turecké armádě. Srbové a Valaši zůstali vůči křižácké armádě v neutrálním postoji. Ke střetu došlo roku 1444 vbitvě u Varny, kde byli křižáci drtivě poraženi, král Vladislav zabit a Jan Hunyadi stěží uprchl. Protože se ukázalo jako nemožné rychle zvolit nového uherského krále, původem příslušník nižší šlechtyJan Hunyadibyl ustanoven zemským kapitánem. Osmanské úspěchy se poté ještě pokusil zvrátit bitvou na Kosově poli roku1448, ale byl znovu poražen (dle pověsti díky zradě knížete Vlada Draculy).
Po smrtiMurada II.nastoupil jeho synMehmed II., který v roce1453dobylKonstantinopola učinil ji svým hlavním městem. Ještě téhož roku byly dobytyAthénya o několik let později i poslední samostatnou částByzantské říše,Morejský despotátse sídlem vMystře.
Pozornost Osmanské říše se obrátila na sever. Aby čelil expanzi, vyrazilJan Hunyadiznovu do boje. K dispozici měl jen převážně lidové vojsko, jelikož mu vysoká šlechta a dvorští hodnostáři, kteří se ho chtěli zbavit, odepřeli podporu.Armády se střetly uBělehradu, který sultánovy oddíly dobývaly, a Hunyadimu se podařilo navzdory předpokladu zvítězit. Nicméně ještě téhož roku podlehl morové nákaze.
Po smrti nejmocnějšího spojence se roku1459sultánovi ve Smederevu poddal poslední nezávislý srbský knížeJiří Branković. Roku 1463 Mehmed zaútočil naBosnurozpolcenou střetem zájmů šlechty a králeŠtěpána Tomaševiće, který se snažil potlačit rozšířenébogomilství.
Šlechta sama si však proti němu pozvala Turky na pomoc, a ti roku 1463 dobyli králův hrad Jajce a krále popravili.Nejen z tohoto případu je patrné, že zásadarozděl a panujbyla vždy osmanskou nejmocnější taktikou.Po obsazení bosenského území až 70 %šlechty konvertovalo naisláma Bosna se tak na rozdíl od Srbska či Bulharska velmi výrazně islamizovala.O necelých dvacet let později se pod přímou nadvládu sultána dostala iHercegovinav údolí řeky Neretvy.
I v druhé polovině15. stoletíbylo proOsmanynejvětším nepřítelemUhersko, kde od roku 1458 vládlMatyáš Korvín. Nicméně právě v Uhrách vládlo obrovské napětí pramenící z rozporu Matyáše Korvína, zvoleného s podporou nižší maďarské šlechty, a vysoké šlechty, podporovanéHabsburky, která mu upírala trůn. Také vztah maďarské šlechty a převážně německých měst se neustále vyostřoval.Matyáš Korvínse snažil udržet mezi znepřátelenými stranami určitou rovnováhu. Zasloužil se také o modernizaci státu v oblasti správy a armády – na obranu proti častým tureckým výpadům založil stálé vojsko. Po jeho smrti v roce 1490 nastoupilVladislav Jagellonský, který se ale zajímal více o poměry v rodnémPolsku, takže se situace v Uhrách pouze více vyhrocovala.Zvláště vztah feudálů a jejich poddaných začal být velmi napjatý, vrcholem tohoto napětí a vzájemné nenávisti se pak stalo velké selské povstání v roce1514, do jehož čela se postavilJiří Dóža. Maďarští páni ale vzbouřené sedláky snadno porazili.Trestem bylo obnovení tuhéhonevolnictvía ztráta jakékoli právní ochrany proti vůli mocnářů, kteří s nimi zacházeli jako s podmaněným obyvatelstvem nepřátelské země.
Úpadek královské moci a vzájemný antagonismus šlechticů a poddaných se proUhrystal fatálním v roce 1526, kdy byl králLudvík Jagellonskýspolu se svou vojenskou hotovostí poražen vbitvě u Moháčejedním z nejmocnějších sultánů Osmanské říšeSüleymanem I. Nádherným, čemuž předcházelo roku 1521 dobytíBělehradu, brány do Uher. Nicméně ani po této porážce si evropské panovnické rody plně neuvědomily míru osmanského ohrožení a tak bylo hlavní starostí rakouských Habsburků nástupnictví na uherském trůnu. Podle smluv uzavřených v roce 1515 nastoupil na trůnFerdinand I. Habsburský.Proti němu se ale postavila nižší „skytská“ šlechta a zvolila vzdorokráleJana Zápolského.Jan Zápolskýpak v obavě z Habsburků uzavřel se Süleymanem smlouvu o ochraně proUherské království. Pod touto záštitou vytáhl sultán na podzim roku1529naVídeň, která se hlavně díky přílišné vzdálenosti, kterou musely nové sultánovy zásobovací a záložní oddíly překonávat, ubránila. Osmané se tedy z panonské kotliny stáhli.
S nezmenšeným úsilím však pokračovali v dobývání centrálních částíBalkánu. Bojovali nejen s relativně slabými zbytky někdejších států, ale také sBenátskou republikou, která vlastnila mnohá území, včetně pobřežníDalmácie. Její přímořské oblasti až na několik měst byly podmaněny roku 1536 (vnitrozemí již na přelomu století). Po smrti Jana Zápolského roku 1540 převzal Süleyman přímou kontrolu i nad do té doby samostatnýmSedmihradskema středními Uhrami za řekou Tisou.
V Uhrách byl po mohutném vpádu roku 1541 založenBudínský pašalik. Již v roce1536dobyli Turci střední Slavonii a tak nyní Habsburským Uhrám zůstal jen malý pás táhnoucí se z části území dnešního Slovenska na jih kZáhřebu, kde vytvořil vládnoucí habsburský králFerdinand I.chorvatskou vojenskou hranici, spadající pod přímou kontrolu Vídně. Aby si mohl toto území ponechat, musel dle dohody z roku 1544 platit až do své smrti Süleymanovi každoročnětribut, což i přes mnohé, avšak neúspěšné, pokusy o odražení osmanských vojsk činil.
Süleyman zemřel při obléháníSzigetvárupoté, co císařMaxmilián II.obnovil válku s Osmany. Za jeho vlády dosáhla osmanská říše své největší rozlohy (s výjimkou pozdějšího dočasného zisku na jihu Polska na Ukrajině), a přestože nejméně po dalších sto let ohrožovalo evropské země v čele s nejsilnějším soupeřemHabsburky(roku1683se dokonce jako poslední vzepětí dobyvačných tendencí pokusili Osmané znovu o dobytí císařského městaVídně, i tentokrát neúspěšně), se zastavením postupu započal i velký úpadek a vnitřní rozklad celé říše vrcholící vznikem samostatných balkánských států v devatenáctém století.
Osmanská expanze byla od čtrnáctého až po osmnácté století určujícím dějinným faktorem vývoje naBalkáně, ale i v ostatních částechEvropya po svém se s ní museli vyrovnat jak středoevropské státy a velmoci, tak italské republiky či v pozdější doběRzeczpospolita. Osmanská říše však svým silným tlakem jak na přímořské (například naBenátskou republiku), tak na hlavně vnitrozemské státy (například na Habsburskou monarchii), ovlivnila i rozložení velmocenských sil v Evropě.
Zajímavá je rychlost s jakou osmanské oddíly postupovaly jihovýchodní Evropou, za dvě století se jim podařilo dobýt celou oblast až po uherský Budín a jih Polska. Mnohé zásluhy mohou být jistě připsány agilnosti vojenských velitelů, stejně jako výcviku vojska, nicméně mamutí podíl na tom nese vzájemné soupeření mezi osmanskou expanzí ohrožovanými feudály, čehož dokázala osmanskádiplomacieúspěšně využít.