Katolická církev

Katolická církev, někdy podle své nejpočetnější součásti nepřesně označovaná jakořímskokatolická církev, jenejvětší křesťanská církevs celosvětově asi 1,3 miliardy členů,katolíků.Patří k nejstarším a největším mezinárodním institucím a hrála významnou roli v dějinách a vývojizápadní civilizace.Skládá se z 24autonomníchcírkví, a tořímskokatolické (latinské) církvea 23 mnohem méně početnýchvýchodních katolických církví. Tyto církve se člení do téměř 3 500diecézíaeparchií, zpravidla řízenýchbiskupy(eparchy). Východní katolické církve, které mají dohromady přibližně 18 milionů členů, tvoří hlavněvýchodní křesťané, kteří z různých historických důvodů během novověku navázali společenství s papežem. Těžiště katolicismu v době jeho vzniku v 16. století bylo v západní a střední Evropě, nyní však katolíci následkemmisiía migrace žijí po celém světě. Od 20. století žije většina z nich najižní polokouli, částečně i v důsledkusekularizacev Evropě a zvýšenéhopronásledovánínaBlízkém východě. Za svou hlavu katolická církev považujeJežíše Krista, jehož pozemským zástupcem asvrchovaným pastýřemcírkve jepapež, římský biskup.Papež stojí v čeleSvatého stolce, ústředního řídícího orgánu církve. Od roku 1929 jsou papežové zároveň i monarchyVatikánu, městského státu vŘímě, který spravujeŘímská kuriea ve kterém papež a Svatý stolec sídlí. V rámcikřesťanstvíje katolická církev hlavní představitelkoukatolicismu, kam vedle ní patřístarokatolická církeva další církve s podobným charakteremliturgiea nauky.
Z původní nerozdělené křesťanské církve (již od druhého století také často označované jako katolická, tj. všeobecná církev) se dnešní katolická církev vydělila následkem řadyrozkolů, předevšímvelkého schizmatuv roce 1054, kdy se církev v západní části Evropy rozešla spravoslavímna východě, areformace16. století, kdy vzniklprotestantismusaTridentský koncilv reakci na něj zformoval novověkou katolickou identitu. S pravoslavím a protestantismem však stále sdílí nauky obsažené vNicejském vyznání víry, i když se v jejich výkladu v některých případech odlišuje. Učí, že jejednou, svatou, katolickou a apoštolskou církví, kterou založil Kristus,že její biskupové jsounástupciKristovýchapoštolůa že papež je nástupcemsvatého Petra, kterému Ježíš Kristus udělilprimát, tedy vedení církve.Tvrdí, že vyznává původní křesťanskou víru, kterou učili apoštolové a kterou ona se svýmučitelským úřademneomylněpředává a vykládá na základěPísma svatéhoaposvátné tradice.Různostliturgických ritů,mnišských řádů,teologických směrůa dalších institucí v katolické církvi odráží její různéteologickéaduchovnídůrazy.Na rozdíl od protestantismu klade katolická církev důraz nasvátosti, zejménaeucharistiislavenou přimši svaté,a nakult svatých, předevšímPanny Marie.
Katolické sociální učenízdůrazňuje dobrovolnou podporu nemocných, chudých a trpících prostřednictvímtělesných a duchovních skutků milosrdenství. Katolická církev po celém světě provozuje tisíce katolických škol,univerzit a vysokých škol, nemocnic, sirotčinců a charitativních organizací a je světově největším nevládním poskytovatelem vzdělání a zdravotní péče.V minulosti zásadně ovlivnila a dodnes ovlivňujezápadní filozofii,kulturua vědu. Zejména oddruhého vatikánského koncilu, který skončil roku 1965, probíhá polemika ohledně katolického učení osexuální etice,bioetice, role žen v církvi včetně možnosti jejich svěcení a o demokratizaci církevního života; tyto spory církev polarizují mezi konzervativní a liberální křídlo a vedly k vlně výstupů z církve a odštěpení části věřících. Velké problémy církev řeší v souvislosti s vlnou odhalenísexuálního zneužíváníduchovními.
Odrekatolizacev 17. století je římskokatolická církev nejpočetnější náboženskou společností na území Česka, i když počet jejích členů dlouhodobě klesá. K římskému katolictví se v Česku přisčítání lidu roku 2022přihlásilo přes 740 tisíc osob z asi 1 370 tisíc těch, kteří se přihlásili k nějakému konkrétnímu vyznání.Římskokatolická církev v Českuse dělí na dvěcírkevní provincie,českou(arcidiecéze pražskáse sufragánními diecézemičeskobudějovickou,královéhradeckou,litoměřickouaplzeňskou) amoravskou(arcidiecéze olomouckáa diecézebrněnskáaostravsko-opavská).Řeckokatolická církev v Českumá vlastníapoštolský exarchát. Biskupové obou církví se sdružují vČeské biskupské konferenci, jež si volí svého předsedu. V Česku také působíApoštolská nunciatura v České republice, diplomatické zastoupení Vatikánu.
Slovo katolická (zřeckéhoκαθολικός,romanizováno:katholikos,doslova„všeobecná“) bylo poprvé použito pro označení církve na počátku 2. století.První známé použití výrazu „katolická církev“ (řecky: καθολικὴ ἐκκλησία,romanizovaně:he katholike ekklesia) se objevilo v dopisesvatého Ignáce z AntiochieSmyrňanům napsaném kolem roku 110 n. l.,který obsahoval následující text: „Kdekoli se objeví biskup, tam ať je lid, tak jako kde je Ježíš, tam je všeobecná [katolická] církev.“Vkatechetických přednáškách(asi 350)svatého Cyrila Jeruzalémskéhobyl název „katolická církev“ použit k odlišení od jiných skupin, které se také nazývaly „církví“.Pojem „katolická“ byl dále zdůrazněn v ediktuDe fide Catolicavydaném roku 380Theodosiem I., posledním císařem, který vládlvýchodníizápadnípoloviněŘímské říše, při zřízení státní církve Římské říše.
Odschizmatu mezi Východem a Západemv roce 1054 přijalavýchodní církevpřídavné jméno „pravoslavná“ jako svůj charakteristický přívlastek; její oficiální název nadále zní „pravoslavná katolická církev“.Západní církevve společenství seSvatým stolcempřijala podobně přívlastek „katolická“ a ponechala si toto označení i poprotestantské reformaciv 16. století, kdy se těm, kdo přestali být ve společenství, začalo říkat „protestanti“.
Zatímco „římská církev“ se používá pro označení papežskédiecéze v Říměodpádu Západořímské říšea vraném středověku(6.–10. století), „římskokatolická církev“ se používá pro celou církev od protestantské reformace na konci 16. století.Dále někteří označují latinskou církev jako „Roman Catholic“ na rozdíl od východních katolických církví.„Roman Catholic“ se příležitostně objevuje také v dokumentech vydávaných jak Svatým stolcem,tak zejména používaných některými národnímibiskupskými konferencemia místními diecézemi.
Název „katolická církev“ pro celou církev se používá vKatechismu katolické církve(1990) aKodexu kanonického práva(1983). Název „katolická církev“ se používá také v dokumentechDruhého vatikánského koncilu(1962–1965),Prvního vatikánského koncilu(1869–1870),Tridentského koncilu(1545–1563)a mnoha dalších oficiálních dokumentech.
Křesťanské náboženství je založeno na zvěstovaném učeníJežíše, který žil a kázal v 1. století n. l. v provinciiJudeavŘímské říši.Katolická teologieučí, že současná katolická církev je pokračováním tohoto raného křesťanského společenství založeného JežíšemKristem.Křesťanství se rozšířilo po celé rané římské říši, a to i přes pronásledování způsobené konflikty s pohanským státním náboženstvím.Císař Konstantinv roce 313 legalizoval praktikování křesťanství a v roce 380 se stalo státním náboženstvím. Germánští nájezdníci na římské území v 5. a 6. století, z nichž mnozí předtím přijaliariánské křesťanství, nakonec přijali katolicismus, aby se spojili s papežstvím a kláštery.
V 7. a 8. století vedly rozšiřující semuslimské výbojepo nástupuislámuk arabské nadvládě ve Středomoří, která přerušila politické spojení mezi touto oblastí a severní Evropou a oslabila kulturní vazby mezi Římem aByzantskou říší.Konflikty týkající se autority v církvi, zejménaautority římského biskupa, nakonec vyvrcholily v 11. stoletíschizmatem mezi Východem a Západem, který rozdělil církev na katolickou apravoslavnou. K dřívějším rozkolům v církvi došlo poEfezském koncilu(431) aChalcedonském koncilu(451). Několik východních církví však zůstalo vespolečenstvís Římem a části některých dalších navázaly společenství v 15. století a později a vytvořily tzv. východní katolické církve.
Rané kláštery po celé Evropě pomohly zachovat řeckou a římskouklasickou civilizaci. Církev se nakonec stala dominantním vlivem západní civilizace až do novověku. Mnohorenesančníchosobností bylo sponzorováno církví. V 16. století však začaly církev, zejména její náboženskou autoritu, zpochybňovat osobnostiprotestantské reformacea v 17. století také světští intelektuálové v rámci osvícenství. Současně španělští a portugalští objevitelé a misionáři šířili vliv církve v Africe, Asii aNovém světě.
V roce 1870 vyhlásilPrvní vatikánský koncildogma opapežské neomylnostiaItalské královstvípřipojilo město Řím, poslední částpapežských států, která byla začleněna do nového státu. Ve 20. století antiklerikální vlády po celém světě, včetně Mexika a Španělska, pronásledovaly nebo popravily tisíce kleriků i laiků. Za druhé světové války církev odsoudila nacismus a ochránila statisíce Židů předholocaustem; její úsilí však bylo kritizováno jako nedostatečné. Po válce byla vkomunistických zemíchnově připojených kSovětskému svazu, z nichž některé měly početné katolické obyvatelstvo, svoboda vyznání přísně omezena.
Druhý vatikánský koncilv 60. letech 20. století vedl k reformám církevní liturgie a praxe, které obhájci označovali za „otevírání oken“, aletradicionalističtí katolícije kritizovali. Tváří v tvář zvýšené kritice zevnitř i zvenčí církev zachovala nebo znovu potvrdila v různých obdobích kontroverzní doktrinální postoje týkající se sexuality a pohlaví, včetně omezení duchovních na muže a morálního napomínání protipotratům,antikoncepci,sexuálním aktivitámmimo manželství, novému sňatku porozvodubezanulacea protimanželství osob stejného pohlaví.
Nový zákon, zejménaevangelia, zaznamenává Ježíšovu činnost a učení, jeho jmenování dvanácti apoštolů a jehoVelké misijní poslánípro apoštoly, kterým je pověřil, aby pokračovali v jeho díle.KnihaSkutky apoštolůvypráví o založení křesťanské církve a šíření jejího poselství v římské říši.Katolická církev učí, že její veřejné působení začalo oLetnicích, které nastaly padesát dní po datu, kdy byl Kristus podle svědectvívzkříšen.O Letnicích apoštolové podle učení přijali Ducha svatého, který je připravil na jejich poslání při vedení církve.Katolická církev učí, žesbor biskupův čele sřímským biskupemjsounástupciapoštolů.
Ve vyprávění oPetrově vyznání, které se nachází vMatoušově evangeliu, Kristus označuje Petra za „skálu“, na níž bude postavena Kristova církev.Katolická církev považuje římského biskupa, papeže, za nástupcesvatého Petra.Někteří badatelé uvádějí, že Petr byl prvním římským biskupem.Jiní tvrdí, že instituce papežství není závislá na tom, že Petr byl římským biskupem, nebo dokonce na tom, že kdy byl v Římě.Mnozí badatelé zastávají názor, že církevní struktura s více presbytery/biskupy přetrvávala v Římě až do poloviny 2. století, kdy byla přijata struktura jednoho biskupa a více presbyterů,a že pozdější autoři zpětně použili označení „římský biskup“ pro nejvýznamnější členy kléru v dřívějším období a také pro samotného Petra.Na základě tohoOscar Cullmann,Henry ChadwickaBart D. Ehrmanzpochybňují, že mezi Petrem a moderním papežstvím existovala formální vazba.Raymond E. Browntaké říká, že je anachronické mluvit o Petrovi ve smyslu místního římského biskupa, ale že křesťané té doby by na Petra pohlíželi jako na člověka, který „plnil role, jež by zásadním způsobem přispěly k vývoji role papežství v pozdější církvi“. Tyto role, říká Brown, „nesmírně přispěly k tomu, že římský biskup, biskup města, kde Petr zemřel a kde Pavel dosvědčil Kristovu pravdu, byl vnímán jako Petrův nástupce v péči o univerzální církev“.
Podmínky vŘímské říšiusnadňovaly šíření nových myšlenek. Síť silnic a vodních cest v říši usnadňovala cestování aPax Romanaumožňoval bezpečné cestování. Říše podporovala šíření společné kultury s řeckými kořeny, což umožňovalo snadnější vyjádření a pochopení myšlenek.
Na rozdíl od většiny náboženství v Římské říši však křesťanství vyžadovalo, aby se jeho stoupenci zřekli všech ostatních bohů, což byla praxe převzatá z judaismu (vizModloslužba). Odmítnutí křesťanů připojit se kpohanskýmoslavám znamenalo, že se nemohli účastnit většiny veřejného života, což vyvolávalo u nekřesťanů – včetně vládních úřadů – obavy, že křesťané rozzlobí bohy, a tím ohrozí mír a prosperitu říše. Z toho vyplývajícípronásledováníbylo určujícím rysem křesťanského sebepojetí až do legalizace křesťanství ve 4. století.
V roce 313císař Konstantin I.Milánským ediktemlegalizoval křesťanství a v roce 330 Konstantin přenesl císařské hlavní město doKonstantinopole, dnešníhoIstanbuluvTurecku. V roce 380 seSoluňským ediktemstalonicejské křesťanstvístátní církví Římské říše, což se na zmenšujícím se územíByzantské říšeudrželo až do zániku samotné říšepádem Konstantinopolev roce 1453, zatímco jinde byla církev na říši nezávislá, jak se ukázalo zejména přischizmatu mezi Východem a Západem. V obdobísedmi ekumenických koncilůvzniklo pět hlavních církevních stolců, jejichž uspořádání formalizoval v polovině 6. století císařJustinián I.jakopentarchiiŘíma,Konstantinopole,Antiochie,JeruzalémaaAlexandrie.Chalcedonský koncilv roce 451 ve sporném kánonupovýšilkonstantinopolský stolecna „druhé místo co do významu a moci po římském biskupovi“.Od roku 350 do roku 500 se autorita římských biskupů neboli papežů neustále zvyšovala díky jejich důslednému zasahování na podporuortodoxních představitelův teologických sporech, což podporovalo odvolávání se k nim.CísařJustinián, který v oblastech pod svou kontrolou definitivně zavedl formucaesaropapismu,v němž „měl právo a povinnost upravovat svými zákony nejmenší podrobnosti bohoslužby a kázně a také diktovat teologické názory, které mají být v církvi zastávány“,obnovil císařskou moc nad Římem a dalšími částmi Západu, zahájil období označované jakobyzantské papežství(537–752), během něhož římští biskupové neboli papežové potřebovali ke svatořečení souhlas císaře v Konstantinopoli nebo jeho zástupce v Ravenně a většinu z nich vybíral císař ze svých řecky mluvících poddaných,což vedlo k „tavicímu kotli“ západních a východních křesťanských tradic v umění i liturgii.
Většina germánských kmenů, které v následujících staletích napadly Římskou říši, přijala křesťanství v jehoariánsképodobě, kterou katolická církev prohlásila zaheretickou.Následným náboženským neshodám mezi germánskými vládci a katolickými poddanýmise podařilo zabránit, když roku 497 přestoupilfranskývládceChlodvík I.na ortodoxní katolicismus a spojil se s papežstvím a kláštery.Jeho příkladu následovali roku 589 Vizigóti ve Španělskua v průběhu 7. století Lombarďané v Itálii.
Západní křesťanství, zejména prostřednictvím svýchklášterů, bylo významným faktorem zachováníklasické civilizace, jejího umění (viziluminovaný rukopis) a gramotnosti.Benedikt z Nursie(asi 480–543), jeden ze zakladatelůzápadního mnišství, měl prostřednictvím svéřeholeobrovský vliv na evropskou kulturu, neboť si přisvojil mnišské duchovní dědictví rané katolické církve a s rozšířením benediktinské tradice zachoval a předával antickou kulturu. V tomto období se mnišské Irsko stalo centrem vzdělanosti a první irští misionáři, jako byliKolumbánaKolumba, šířili křesťanství a zakládali kláštery po celé kontinentální Evropě.
Katolická církev měla dominantní vliv na západní civilizaci odpozdní antikyaž do počátku novověku.Byla hlavním sponzorem románského, gotického, renesančního, manýristického a barokního stylu v umění, architektuře a hudbě.Renesanční osobnosti jakoRafael,Michelangelo,Leonardo da Vinci,Botticelli,Fra Angelico,Tintoretto,Tizian,BerniniaCaravaggiojsou příklady četných výtvarných umělců sponzorovaných církví.Historik Paul Legutko zeStanfordovy univerzityřekl, že katolická církev je „v centru vývoje hodnot, idejí, vědy, zákonů a institucí, které tvoří to, čemu říkámezápadní civilizace“.
V západnímkřesťanstvíbylyprvní univerzity v Evropězaloženy mnichy katolické církveOd 11. století se některé starší katedrální školystaly univerzitami(viz napříkladuniverzita v Oxfordu,univerzita v Pařížiauniverzita v Boloni). Dříve bylo vyšší vzdělání doménou křesťanskýchkatedrálních školneboklášterních škol(Scholae monasticae), které vedlimnišiajeptišky. Doklady o takových školách pocházejí již ze 6. století n. l.Tyto nové univerzity rozšířily studijní program o akademické programy pro duchovní, právníky, úředníky a lékaře.Univerzita je obecně považována za instituci, která má svůj původ vestředověkém křesťanskémprostředí.
Masivní islámské invaze vpolovině 7. stoletízahájily dlouhý boj mezikřesťanstvím a islámemv celé oblasti Středomoří.Byzantská říšebrzy ztratila území východníchpatriarchátůJeruzaléma,AlexandrieaAntiochie, a byla omezena naKonstantinopol, hlavní město říše. V důsledkuislámské nadvlády ve Středomoříse franský stát, soustředěný daleko od tohoto moře, mohl vyvinout v dominantní mocnost, která utvářela západní Evropu středověku.Bitvy u ToulouseaPoitierszastavily islámský postup na Západě a neúspěšnéobléhání Konstantinopolejej zastavilo na Východě. O dvě nebo tři desetiletí později, v roce 751, ztratila Byzantská říše ve prospěch Lombardů město Ravennu, odkudřídilamalé fragmenty Itálie včetně Říma, které uznávaly její svrchovanost. Pád Ravenny znamenal, že při volběpapeže Štěpána II.v roce 752 nebylo požádáno o potvrzení již neexistujícím exarchou a že papežství bylo nuceno hledat civilní moc, která by ho ochránila, jinde.V roce 754 na naléhavou žádost papeže Štěpána dobyl Lombarďany franský králPipin III. Krátký. Potédarovalpapeži země bývalého exarchátu, čímž zahájil vznikpapežských států. Řím a byzantský Východ se dostaly do dalšího konfliktu běhemFotiova schizmatuv 60. letech 8. století, kdyFotiuskritizoval latinský západ za přidání klauzulefilioquepoté, co byl exkomunikovánMikulášem I.Schizma bylo sice urovnáno, ale nevyřešené otázky vedly k dalšímu rozdělení.
V 11. století vedlo úsilíHildebranda ze Sovanyk vytvořeníkardinálského kolegia, které volilo nové papeže, počínajepapežem Alexandrem II.připapežské volbě v roce 1061. Když Alexandr II. zemřel, byl Hildebrand zvolen jeho nástupcem jako papežŘehoř VII.Základní volební systém kolegia kardinálů, který Řehoř VII. pomáhal zavést, fungoval až do 21. století. Papež Řehoř VII. dále iniciovalgregoriánské reformytýkající se nezávislosti duchovenstva na světské moci. To vedlo kesporu o investiturumezi církví acísaři Svaté říšeřímské o to, kdo má pravomoc jmenovat biskupy a papeže.
V roce 1095 požádalbyzantskýcísařAlexius I.papežeUrbana II.o pomoc proti obnoveným muslimským nájezdům vbyzantsko-seljuckých válkách,což Urbana přimělo k zahájeníprvní křížové výpravy, jejímž cílem bylo pomoci Byzantské říši a navráceníSvaté zeměpod křesťanskou kontrolu.V11. stoletírozdělily napjaté vztahy mezi převážně řeckou a latinskou církvíschizma mezi Východem a Západem, částečně kvůli sporům opapežskouautoritu.Čtvrtá křížová výpravaa vyplenění Konstantinopole odpadlými křižáky se ukázaly být konečným rozchodem.Velké gotické katedrály ve Francii byly v této době výrazem lidové hrdosti na křesťanskou víru.
Na počátku 13. století založiliFrantišek z AssisiaDominik de Guzmánžebravé řády.Studia conventualiaastudia generaliažebravých řádů sehrála velkou roli při přeměně církví podporovanýchkatedrálnícha dvorských škol, jako byla školaKarla VelikéhovCáchách, ve významné evropské univerzity.Na těchto studiích studovali a vyučovalischolastičtíteologové a filozofové, jako byl dominikánský knězTomáš Akvinský. AkvinskéhoSumma Theologicase stala intelektuálním milníkem, neboť v ní došlo k syntéze odkazustarořeckých filozofů, jako byliPlatónaAristotelés, s obsahem křesťanského zjevení.
14. století bylo poznamenáno rostoucím vnímáním konfliktů mezi církví a státem. Aby unikl nestabilitě v Římě, stal seKlement V.v roce 1309 prvním ze sedmi papežů, kteří sídlili v opevněném městěAvignonv jižní Franciiv období známém jakoavignonské papežství. Avignonský papežský úřad skončil v roce 1376, kdy se papež vrátil do Říma,ale po něm následovalo v roce 1378 38 let trvajícízápadní schizma, kdy si na papežský úřad činili nárok Řím, Avignon a (po roce 1409) Pisa.Záležitost byla z velké části vyřešena v letech 1415-17 naKostnickém koncilu, kdy se uchazeči v Římě a Pise dohodli na odstoupení a třetí uchazeč byl exkomunikován kardinály, kteří uspořádali novou volbu a jmenovali papežemMartina V.
V roce 1438 byl svolánFlorentský koncil, na němž se vedl intenzivní dialog zaměřený na pochopení teologických rozdílů mezi Východem a Západem s nadějí na sjednocení katolické a pravoslavné církve.Několik východních církví se sjednotilo a vytvořilo většinuvýchodních katolických církví.
Věk zámořských objevů, který začal v 15. století, znamenal rozšíření politického a kulturního vlivu západní Evropy do celého světa. Vzhledem k významné roli, kterou v západním kolonialismu hrály silně katolické národy Španělska a Portugalska, se katolicismus šířil do Ameriky, Asie a Oceánie prostřednictvím objevitelů, conquistadorů a misionářů a také transformací společností prostřednictvím sociálně-politických mechanismů koloniální nadvlády. PapežAlexandr VI.udělilŠpanělskuaPortugalskukoloniální práva na většinu nově objevených zemía následný systémpatronátaumožňoval státním orgánům, nikoliv Vatikánu, kontrolovat veškerá jmenování duchovních v nových koloniích.V roce 1521 portugalský objevitelFerdinand Magellanuskutečnil první katolické konverze naFilipínách.Jinde portugalští misionáři pod vedením španělského jezuityFrantiška Xaverskéhoevangelizovali v Indii, Číně a Japonsku.Francouzská kolonizace Amerikypočínaje 16. stoletím vytvořila katolickéfrankofonníobyvatelstvo a zakázala nekatolíkům usazovat se vQuebecu.
V roce 1415 bylJan Husupálen na hranici za kacířství, ale jeho reformní snahy povzbudilyMartina Luthera,augustiniánskéhomnicha žijícího na území současného Německa, který v roce 1517zaslalněkolika biskupům svých95 tezí.Jeho teze protestovaly proti klíčovým bodům katolickénaukya také proti prodejiodpustků, což vedlo spolu sLipskou disputacík jehoexkomunikaciv roce 1521.VeŠvýcarskuUlrich Zwingli,Jan Kalvína dalšíprotestantští reformátořidále kritizovali katolické učení. Tyto výzvy přerostly v reformaci, která dala vzniknout velké většiněprotestantskýchdenominacía takékryptoprotestantismuuvnitř katolické církve.MezitímJindřich VIII.požádal papežeKlementa VII.o prohlášení manželství sKateřinou Aragonskouzaneplatné. Když mu to bylo zamítnuto, nechal vydatzákony o svrchovanosti, aby se stalnejvyšší hlavou anglikánské církve, což podnítiloanglickou reformacia posléze i rozvojanglikánství.
Reformace přispěla ke střetům mezi protestantskouŠmalkaldskou ligoua katolickým císařemKarlem V.a jeho spojenci. První devítiletá válka skončila v roce 1555augšpurským mírem, ale pokračující napětí vyústilo v mnohem závažnější konflikt –třicetiletou válku, která vypukla v roce 1618.Ve Francii probíhala v letech 1562 až 1598 série konfliktů označovaných jakofrancouzské náboženské válkymezihugenoty(francouzskýmikalvinisty) a silamifrancouzské katolické ligy, které byly podporovány a financovány řadou papežů.Skončily za papežeKlementa VIII., který váhavě přijalnantský ediktkráleJindřicha IV.z roku 1598, jímž byla francouzským protestantům udělena občanská anáboženská tolerance.
Tridentský koncil(1545–1563) se stal hybnou silouprotireformacev reakci na protestantské hnutí. Doktrinálně potvrdil ústřední katolické učení, jako jetranssubstanciacea požadavek lásky a naděje i víry k dosažení spásy.V následujících staletích se katolicismus rozšířil po celém světě, částečně díky misionářům aimperialismu, ačkoli jeho vliv na evropské obyvatelstvo poklesl v důsledku nárůstunáboženského skepticismuběhem osvícenství a po něm.
Od 17. stoletíosvícenstvízpochybňovalo moc a vliv katolické církve na západní společnost.V 18. století spisovatelé jakoVoltaireaEncyklopedistépsali kousavé kritiky náboženství i katolické církve. Jedním z terčů jejich kritiky bylozrušení Ediktu nantskéhofrancouzským králemLudvíkem XIV.v roce 1685, které ukončilo staletou politiku náboženské tolerance vůči protestantským hugenotům. Protože papežství odolávalo tlakům nagalikanismus,Francouzská revolucev roce 1789 přesunula moc do rukou státu, způsobila ničení kostelů, nastoleníkultu rozumua mučednickou smrtřádových sesterběhemvlády teroru.V roce 1798 vtrhl generálNapoleona BonapartaLouis-Alexandre BerthiernaApeninský poloostrova uvěznil papežePia VI., který v zajetí zemřel. Napoleon později obnovil katolickou církev ve Franciikonkordátem z roku 1801.Konecnapoleonských válekpřinesl katolickou obrodu a návratpapežského státu.
V roce 1854 papežPius IX.s podporou drtivé většiny katolických biskupů, s nimiž se radil v letech 1851–1853, vyhlásilNeposkvrněné početízadogma katolické církve.První vatikánský koncilv roce 1870 potvrdil doktrínupapežské neomylnosti, pokud je vykonávána ve specificky vymezených vyhlášeních,čímž zasadil ránu konkurenčnímu postojikonciliarismu. Spory o tuto a další otázky vyústily v odštěpenecké hnutí nazvanéStarokatolická církev,které se oddělilo od katolické církve.
Sjednocení Itáliev 60. letech 19. století začlenilo Papežský stát, včetně samotného Říma od roku 1870, doItalského království, čímž skončilasvětská moc papežství. V reakci na to papež Pius IX. exkomunikoval králeViktora Emanuela II.a odmítl platbu za zemi a odmítl italskýZákon o zárukách, který mu přiznával zvláštní privilegia. Aby se nevystavil viditelné podřízenosti italským úřadům, zůstal „vězněm ve Vatikánu“.tento rozpor, o němž se hovořilo jako ořímské otázce, byl vyřešenLateránskými smlouvamiz roku 1929, jimiž Svatý stolec uznal italskou svrchovanost nad bývalými papežskými državami výměnou za platbu a uznání papežské svrchovanosti nad Vatikánem ze strany Itálie jako nového suverénního a nezávislého státu.
Katoličtí misionáři obecně podporovali a snažili se usnadnitdobývání Afrikyevropskými imperiálními mocnostmi na konci devatenáctého století. Podle historika náboženstvíAdriana Hastingsenebyli katoličtí misionáři obecně ochotni hájit práva Afričanů nebo je povzbuzovat k tomu, aby se považovali za rovnocenné Evropanům, na rozdíl od protestantských misionářů, kteří byli ochotnější vystupovat proti koloniálnímu bezpráví.
Během 20. století se celosvětový dosah církve stále rozšiřoval, a to navzdory vzestupu protikatolických autoritářských režimů a rozpadu evropských impérií, který byl doprovázen všeobecným poklesem náboženské úcty na Západě. Za papežůBenedikta XV.aPia XII.seSvatý stolecsnažil zachovat veřejnou neutralitu během světových válek, působil jako zprostředkovatel míru a poskytoval pomoc obětem konfliktů. V 60. letech 20. století svolal papežJan XXIII.druhý vatikánský koncil, který přinesl radikální změny v církevním rituálu a praxi, a v pozdějším 20. století přispělo dlouhé působení papežeJana Pavla II.kpádu komunismu v Evropěa k nové veřejné a mezinárodní roli papežství.
PapežPius X.(1903–1914) obnovil nezávislost papežského úřadu tím, že zrušil právo veta katolických mocností při papežských volbách, a jeho nástupciBenedikt XV.(1914–1922) aPius XI.(1922–1939) uzavřeli novodobou nezávislost vatikánského státu v rámci Itálie.Benedikt XV. byl zvolen na začátkuprvní světové války. Pokusil se o zprostředkování mezi mocnostmi a zřídil vatikánský úřad pro pomoc obětem války a sjednocení rodina přednesl četné výzvy k míru. Jeho iniciativa „Dès le début“ z 1. srpna 1917 byla válčícími stranami odmítnuta.
Ve 20. století vznikla řadaantiklerikálníchvlád.Callesůvzákonz roku 1926 o odluce církve od státu vedl v Mexiku kekristerské válce,během níž bylo vyhnáno nebo zavražděno více než 3 000 kněží,kostely byly znesvěcovány, bohoslužby zesměšňovány,řeholniceznásilňovány a zajatí kněží zastřeleni.PoŘíjnové revoluciv roce 1917 pokračovalo pronásledování církve a katolíků vSovětském svazuaž do 30. let 20. století, kdy byli popravováni a vyháněni klerici, řeholníci i laici, zabavovány náboženské pomůcky a zavírány kostely.Vešpanělské občanské válcev letech 1936–1939 se katolická hierarchie spojila sFrankovýminacionalistyproti vláděLidové frontya jako ospravedlnění uvádělarepublikánské násilíproti církvi.PapežPius XI.označil tyto tři země za „strašný trojúhelník“.
Meziválečný papežPius XI.zmodernizoval papežství tím, že vystoupil na Svatopetrském náměstí, založilVatikánský rozhlasaPapežskou akademii věd, jmenoval 40 místních biskupů a uzavřel patnáct konkordátů, včetněLateránské smlouvys Itálií, která založilaměstský stát Vatikán.Po porušeníříšského konkordátumezi církví anacistickým Německemz roku 1933 vydal Pius XI. v roce 1937 encyklikuMit brennender Sorge, která veřejně odsoudilapronásledování církve nacistya jejich ideologiinovopohanstvíarasové nadřazenosti.
Jeho nástupce papežPius XII.vedl církev běhemdruhé světové válkya počátkustudené války. Stejně jako jeho předchůdci se Pius XII. snažil veřejně zachovat neutralitu Vatikánu ve válce a zřídil sítě pomoci obětem, ale tajně pomáhalprotihitlerovskému odbojia sdílel zpravodajské informace se Spojenci.Ve své první encykliceSummi Pontificatus(1939) vyjádřil zděšení nadinvazí do Polska v roce 1939a zopakoval katolické učení protirasismu.Vevatikánském rozhlasevyjádřil znepokojení nad rasovým vyvražďováním a v letech 1942–1944 diplomaticky intervenoval ve snaze zablokovat nacistické deportace Židů v různých zemích. Papežův důraz na veřejnou neutralitu a diplomatický jazyk se však stal zdrojem velké kritiky a diskusí.Nicméně v každé zemi pod německou okupací sehráli kněží významnou roli při záchraně Židů.Izraelský historikPinchas Lapideodhadl, žekatolická záchrana Židůčinila něco mezi 700 000 a 860 000 osob.
Nacistické pronásledování katolické církvebylo nejintenzivnější vPolskuakatolický odpor proti nacismuměl různé formy. Do kněžských barákůkoncentračního tábora Dachaubylo posláno asi 2 579 katolických duchovních, z toho 400 Němců.Tisíce kněží, řeholních sester a bratří bylo uvězněno, odvezeno do koncentračního tábora, mučeno a zavražděno, včetně svatýchMaxmiliána KolbehoaEdity Steinové.Katolíci bojovali na obou stranách konfliktu. Katoličtí duchovní hráli vedoucí úlohu ve vládě fašistickéhoSlovenského státu, která spolupracovala s nacisty, kopírovala jejich antisemitskou politiku a pomáhala jim provádět holocaust na Slovensku.Jozef Tiso, prezident Slovenského státu a katolický kněz, podporoval deportace slovenských Židů do vyhlazovacích táborů, které prováděla jeho vláda.Vatikán proti těmto deportacím Židů na Slovensku a v dalších nacistických loutkových režimech včetněvichistické Francie,Chorvatska,Bulharska,ItálieaMaďarskaprotestoval.
Katolická odbojová skupina kolem knězeHeinricha Maierapředala Spojencům plány a výrobní zařízení prolétající bomby V-1,rakety V-2,tanky Tiger,Messerschmitt Me 163 Kometa další letadla, s nimiž mohli cílit na německé výrobní závody. Mnohé z těchto informací byly důležité prooperaci Hydraaoperaci Crossbow, které byly prooperaci Overlordrozhodující. On a jeho skupina informovali americkýÚřad strategických služebjiž na počátku o masovém vyvražďování Židů v Osvětimi. Maier podporoval válku proti nacistům na základě zásady „každá bomba, která dopadne na zbrojní továrny, zkrátí válku a ušetří civilní obyvatelstvo“.
Kolem roku 1943 plánovalAdolf Hitlerúnos papeže a jeho internaci v Německu. Generálovi SS Wolffovi dal příslušný rozkaz, aby akci připravil.PapežiPiovi XII.se sice připisuje zásluha za pomoc přizáchraně statisíců Židůběhemholocaustu,církev je však také obviňována, že svým učením podporovala staletí trvajícíantisemitismusa neudělala dost pro zastavení nacistických zvěrstev.Mnozí nacističtí zločinci po druhé světové válce unikli do zámoří také proto, že měli mocné podporovatele z Vatikánu.Hodnocení Pia XII. je ztíženo prameny, protože církevní archivy za jeho působení ve funkci nuncia, kardinála státního sekretáře a papeže jsou zčásti uzavřeny nebo dosud nezpracovány.
Vrozvrácené Jugosláviicírkev podporovala nacisty nastolený chorvatský katolický fašistický režimustašovcůkvůli jeho antikomunistické ideologii a kvůli možnosti obnovit katolický vliv v regionu po rozpaduRakouska-Uherska.Formálně však neuznalaNezávislý stát Chorvatsko(NDH).Přestože byla informována ogenocidě, kterou režim páchal na pravoslavných Srbech,Židecha dalších nechorvatských obyvatelích, církev proti ní veřejně nevystupovala a raději vyvíjela nátlak prostřednictvím diplomacie.HistorikJozo Tomaševićpři hodnocení postoje Vatikánu píše, že „se zdá, že katolická církev plně podporovala režim [Ustaše] a jeho politiku“.
Vpoválečném obdobíkomunistické vlády vestředníavýchodní Evropěpřísně omezovaly náboženské svobody.Přestože někteří kněží a věřící spolupracovali s komunistickým režimem,mnoho dalších bylo uvězněno, deportováno nebo popraveno. Církev byla důležitým aktérempádu komunismu v Evropě, zejména vPolské lidové republice.
Vítězství komunistů včínské občanské válcev roce 1949 vedlo k vypovězení všech zahraničních misionářů.Nová vláda také vytvořilaVlasteneckou církeva jmenovala její biskupy. Tato jmenování byla zpočátku Římem odmítána, než byla mnohá z nich přijata.V 60. letech běhemkulturní revolucečínští komunisté uzavřeli všechna náboženská zařízení. Když byly čínské kostely nakonec znovu otevřeny, zůstaly pod kontrolou Vlastenecké církve. Mnoho katolických kněží bylo nadále posíláno do vězení za to, že se odmítli zříci věrnosti Římu.
Druhý vatikánský koncil(1962–1965) zavedl nejvýznamnější změny v katolické praxi odTridentského koncilu, který se konal o čtyři století dříve.Tento ekumenický koncil, iniciovaný papežemJanem XXIII., zmodernizoval praxi katolické církve, umožnil sloužit mši vmístním jazycea podpořil „plně vědomou a aktivní účast na liturgickém slavení“.Jeho záměrem bylo užší zapojení církve do současného světa (aggiornamento), což jeho zastánci označovali jako „otevření oken“.Kromě změn v liturgii vedl ke změnám v přístupu církve kekumenismua k výzvě ke zlepšení vztahů s nekřesťanskými náboženstvími, zejména sjudaismem, v dokumentuNostra aetate.
Koncil však při provádění svých reforem vyvolal značné kontroverze: zastánci „Ducha II. vatikánského koncilu“, jako například švýcarský teologHans Küng, tvrdili, že II. vatikánský koncil „nezašel dostatečně daleko“, aby změnil církevní politiku.Tradicionalističtí katolíci, jako napříkladarcibiskupMarcel Lefebvre, však koncil ostře kritizovali a tvrdili, že jeho liturgické reformy vedly mimo jiné „ke zničení svaté mešní oběti a svátostí“.
Současně s koncilem i po něm se zvýšila pozornost věnovaná některým naukám katolické církve; mezi ně patřilo i učení církve o nemorálnostiantikoncepce. Nedávné zavedeníhormonální antikoncepce(včetně „pilulky“), o níž se někteří domnívali, že se morálně liší od předchozích metod, přimělo Jana XXIII. k vytvoření výboru, který mu měl poradit ohledně morálních a teologických problémů s novou metodou.PapežPavel VI.později rozšířil působnost výboru tak, aby volně zkoumal všechny metody, a nezveřejněná závěrečná zpráva výboru prý navrhovala povolit alespoň některé metody antikoncepce. Pavel VI. s předloženými argumenty nesouhlasil a nakonec vydalHumanae vitaes tím, že potvrzuje stálé učení církve proti antikoncepci. Výslovně zahrnoval hormonální metody mezi zakázané.Tento dokument vyvolal u řady katolíků převážně negativní odezvu.
V roce 1978 seJan Pavel II., bývalýkrakovský arcibiskupvPolské lidové republice, stal prvním neitalským papežem po 455 letech. Jeho 26,5letýpontifikátbyl jedním z nejdelších v dějinách.Michail Gorbačov, prezidentSovětského svazu, připsal polskému papeži zásluhu na urychlení pádu komunismu v Evropě.
Jan Pavel II. se snažil evangelizovat stálesekulárnější svět. ZavedlSvětový den mládežejako „celosvětové setkání s papežem“ pro mladé lidi; nyní se koná každé dva až tři roky.Cestoval více než kterýkoli jiný papež, navštívil 129 zemía jako prostředek šíření církevního učení používal televizi a rozhlas. Zdůraznil takédůstojnost prácea přirozená práva dělníků naspravedlivou mzdua bezpečné podmínky vLaborem exercens.VEvangelium vitaezdůraznil několik církevních učení, včetně morálního napomenutí protipotratům,eutanaziia proti rozšířenému používání trestu smrti.
Od konce 20. století je katolická církevkritizovánaza své učení osexualitě, nemožnostsvěcení žena řešenípřípadů sexuálního zneužívání.
V roce 1992 Vatikán uznal svou chybu, když před 359 lety pronásledovalGalileaza to, že dokázal, že Země obíhá kolem Slunce.
V roce 2005 byl po smrti Jana Pavla II. zvolen papežemBenedikt XVI., který za Jana Pavla II. vedlKongregaci pro nauku víry. Byl známý tím, že prosazoval tradičníkřesťanské hodnotyprotisekularizacia že rozšířil používánítridentské mše, jak ji obsahujeŘímský misálz roku 1962, kterou nazval „mimořádná forma“.V roce 2012, v roce 50. výročí II. vatikánského koncilu, se na shromážděníbiskupské synodydiskutovalo o reevangelizacimatrikových katolíkůvevyspělých zemích.S odvoláním na slabosti pokročilého věku Benedikt v roce 2013rezignovala stal se prvním papežem, který tak učinil po téměř 600 letech.Jeho rezignace vyvolala polemiku mezi nevelkou částí katolíků, kteří tvrdí, že Benedikt nerezignoval na papežský úřad v plném rozsahu.
Papež František, 266. papež katolické církve, vystřídal v roce 2013 Benedikta XVI. jako první papež zAmeriky, první zjižní polokoulea první mimoevropský papež od dob syrskéhoŘehoře III., který úřadoval v 8. století. Papež František je známý svoupokorou, důrazem na Boží milosrdenství, péčí o chudé aživotní prostředí, jakož i angažovaností vmezináboženském dialogu. Mediální komentátoři Rachel Donadio zThe Atlantica Brandon Ambrosino zVoxupřipisují papeži Františkovi méně formální přístup k papežství než jeho předchůdci.
Papež František je vysoce hodnocen za své úsilí „dále uzavřít téměř tisícileté odcizení spravoslavnými církvemi“.Jeho instalace se zúčastnilkonstantinopolský patriarcha Bartoloměj I.zvýchodní pravoslavné církve,což je poprvé odvelkého schizmatuv roce 1054, kdy sekonstantinopolský ekumenický patriarchazúčastnil papežské instalace.12. února 2016 se papež František amoskevský patriarcha Kirill, hlava největší východní pravoslavné církve, setkali vHavaněnaKuběa vydalispolečné prohlášení, v němž vyzvali k obnovení jednoty křesťanů mezi oběma církvemi. Bylo to údajně první setkání na takto vysoké úrovni mezi oběma církvemi odvelkého schizmatuv roce 1054.
Třetímimořádné generální shromáždění biskupské synody se v roce 2014zabývalo službou církve rodinám a manželstvím a katolíkům v „neregulérních“ vztazích, jako jsou ti, kteří serozvedlia znovu uzavřeli sňatek mimo církev, aniž by bylprohlášen za neplatný.Zatímco někteří jej přivítali, jiní jej kritizovali pro údajnou nejednoznačnost a vyvolali polemiky mezi jednotlivými představiteli odlišných názorů.
V roce 2017 během návštěvyEgyptapapež František obnovil vzájemné uznávání křtu skoptskou pravoslavnou církví.
V roce 2021 vydal papež František apoštolský listTraditionis Custodes, v němž zrušil některá povolení, která jeho předchůdce udělil slavení mimořádné formy římského ritu, a zdůraznil, že papež František dává přednost řádné formě.
1. dubna 2022 se papež během setkání delegace zástupcůkanadských indiánských kmenůs papežem Františkem ve Vatikánu omluvil za chování některých členů římskokatolické církve v kanadském systémuindiánských rezidenčních škol.
Katolická církev mábiskupské uspořádání, v jehož čele stojí biskupové, kteří přijalisvátost svěcenía kteří mají formální pravomoc spravovat církev.Existují tři úrovně duchovenstva: episkopát, tvořený biskupy, kteří majíjurisdikcinad geografickou oblastí zvanoudiecézeneboeparchie; presbyterát, tvořený kněžími vysvěcenými biskupy, kteří působí v místních diecézích nebo řeholních řádech; a diakonát, tvořený jáhny, kteří pomáhají biskupům a kněžím v různých služebných rolích. V konečném důsledku stojí v čele celé katolické církveřímský biskup, známý jako papež (latinskypapa,dosl.„otec“), jehož jurisdikce se nazýváSvatý stolec(latinskySancta Sedes).Souběžně s diecézní strukturou působí řadařeholních institutů, které fungují autonomně, přičemž často podléhají pouze autoritě papeže, i když někdy podléhají místnímu biskupovi. Většina řeholních institutů má pouze mužské nebo ženské členy, ale některé mají obojí.Laičtí členovénavíc pomáhají při mnoha liturgických úkonech během bohoslužeb.
V čelehierarchie katolické církvestojí papež– aktuálněpapež František, který byl zvolen 13. března 2013papežském konkláve.Úřad papeže se nazývápapežství. Katolická církev zastává názor, že Kristus ustanovil papežství poté, co předalklíče od nebessvatému Petrovi. Jeho církevní jurisdikce se nazýváSvatý stolecneboApoštolský stolec(což znamená stolec apoštola Petra).Papeži přímo slouží Římská kurie, ústřední řídící orgán, který spravuje každodenní záležitosti katolické církve.
Papež je takésuverénemVatikánu,maléhoměstského státu, který je zcela uzavřen v rámci městaŘímaa který je od Svatého stolce samostatnouentitou. Právě jako hlava Svatého stolce, nikoliv jako hlava městského státu Vatikán, přijímá papež velvyslance států a vysílá k nim své diplomatické zástupce.Svatý stolec také udělujeřády, vyznamenání a medaile, napříkladrytířské řádymající svůj původ ze středověku.
Zatímco slavnábazilika svatého Petrase nachází ve Vatikánu, nad tradičním místemhrobu svatého Petra, papežskoukatedráloupro římskou diecézi jearcibiskupská bazilika svatého Jana v Lateráně, která se nachází na území města Říma, ačkoli požíváexteritoriálníchvýsad akreditovaných pro Svatý stolec.
Kardinálskáhodnost je čestná hodnost, kterou papež uděluje některým duchovním, například vedoucím představitelům římské kurie, biskupům působícím ve velkých městech a významným teologům. Pro radu a pomoc při řízení se papež může obrátit nakardinálské kolegium.
Po smrti nebo odstoupení papežepůsobí členové kardinálského kolegia, kteří jsou mladší 80 let, jakovolební kolegium, které se schází napapežském konkláve, aby zvolilo nástupce.Ačkoli konkláve může zvolit za papeže kteréhokoli katolíka mužského pohlaví, od roku 1389 jsou voleni pouze kardinálové.
Katolické kanonické právo(latinskyjus canonicum)jesystémzákonůaprávních principůvytvořených a uplatňovanýchhierarchickými orgánykatolické církve k řízení její vnější organizace a správy a k uspořádání a vedení činnosti katolíků za účelem plnění poslání církve.Kanonické právo latinské církve bylo prvním modernímprávním systémemZápadua je nejstarším kontinuálně fungujícím právním systémem na Západě,zatímco svébytné tradicevýchodního katolického kanonického právaupravují 23 východních katolickýchpartikulárních církvísui iuris.
Pozitivní církevní zákony, založené přímo či nepřímo na neměnném božském nebopřirozeném právu, odvozují formální autoritu v případě univerzálních zákonů zpromulgacenejvyšším zákonodárcem –nejvyšším pontifikem–, který má ve své osobě veškerou zákonodárnou, výkonnou a soudní moc,zatímco partikulární zákony odvozují formální autoritu z promulgace zákonodárcem nižším než nejvyšší zákonodárce, ať už řádným nebo delegovaným zákonodárcem. Vlastní předmět kánonů není jen doktrinální nebo morální povahy, ale zahrnuje vše, co se týká lidského života. Obsahuje všechny běžné prvky vyspělého právního systému:zákony, soudy, právníky, soudce,plně formulovanýprávní kodexpro latinskou církevikodexpro východní katolické církve,zásadyprávního výkladua donucovací tresty.
Kanonické právo se týká života a organizace katolické církve a je odlišné od práva občanského. Ve své vlastní oblasti dává sílu občanskému právu pouze na základě zvláštního předpisu ve věcech, jako je opatrovnictví nezletilých.Podobně může občanské právo dávat sílu ve své oblasti kanonickému právu, ale pouze na základě zvláštního předpisu, jako je tomu v případě kanonických sňatků.V současné době platí pro latinskou církevKodex kanonického práva z roku 1983(CIC, podle latinských iniciál).Pro autonomní východní katolické církve platí samostatnýKodex kánonů východních církví(CCEO, podle latinských iniciál) z roku 1990.
V prvních tisíci letech katolické historie se v západních avýchodních křesťanskýchoblastech Evropy, Asie a Afriky vyvinuly různé odrůdy křesťanství. Ačkoli většina církví východní tradice již není ve společenství s katolickou církví povelkém schizmatuv roce 1054 (stejně jako po dřívějšímnestoriánskémachalcedonském schizmatu), 23 autonomníchpartikulárních církvívýchodních tradic se účastní katolického společenství, známých také jako „církvesui iuris“ (latinsky„vlastního práva“). Největší a nejznámější jelatinská církev, jediná církev západní tradice, s více než miliardou členů po celém světě. Relativně malé co do počtu stoupenců ve srovnání s latinskou církví je 23 samosprávných východních katolických církví, které měly v roce 2010 dohromady 17,3 milionu členů.
Latinskou církev řídí papež a jím přímo jmenovaní diecézní biskupové. Papež vykonává přímoupatriarchálnípravomoc nad latinskou církví, která je považována za původní a stále hlavní částzápadního křesťanství, za dědictví jisté víry a zvyklostí, které mají původ v Evropě a severozápadní Africe a z nichž část zdědily mnohékřesťanské denominace, které odvozují svůj původ od protestantské reformace.
Východní katolické církve navazují na tradice a spiritualituvýchodního křesťanstvía jsou to církve, které vždy zůstávaly v plném společenství s katolickou církví nebo které se rozhodly znovu vstoupit do plného společenství ve staletích následujících poschizmatu mezi Východem a Západemnebo dřívějších rozděleních. Tyto církve jsou společenstvími katolických křesťanů, jejichž formy bohoslužby odrážejí spíše odlišné historické a kulturní vlivy než rozdíly v učení. Papežovo uznání východních katolických církví však vyvolalo kontroverze vekumenických vztazích s pravoslavnýmia dalšími východními církvemi. Historicky vedl tlak na přizpůsobení se normám západního křesťanství praktikovaného většinovou latinskou církví k určitému zásahu (latinizaci) do některých východních katolických tradic. DokumentII. vatikánského konciluOrientalium Ecclesiarumnavázal na předchozí reformy a potvrdil právo východních katolíků zachovat si své odlišné liturgické zvyklosti.
Církevsui iurisje vKodexu kánonů východních církvídefinována jako „skupina křesťanských věřících sjednocených hierarchií“, kterou papež uznává jakonejvyšší autorituv otázkách nauky uvnitř církve.Tento termín je novinkouCCEO, která má označovat relativní autonomii východních katolických církví,které zůstávají vplném společenstvís papežem, ale mají řídící struktury a liturgické tradice oddělené od latinské církve.Ačkoli kánony latinské církve tento termín výslovně nepoužívají, je mlčky uznáván jako rovnocenný.
Některé východní katolické církve jsou řízeny patriarchou, který je volensynodoubiskupů dané církve,jiné jsou vedenyhlavním arcibiskupem,další jsou podřízenymetropolitovia další jsou organizovány jako jednotlivéeparchie.Každá církev má pravomoc nad jednotlivými aspekty své vnitřní organizace,liturgickými obřady,liturgickým kalendářema dalšími aspekty své spirituality, přičemž podléhá pouze autoritě papeže.Římská kurie má pro udržování vztahů s nimi zvláštní oddělení,Dikasterium pro východní církve.Papež ve východních katolických církvích zpravidla nejmenuje biskupy ani duchovní a odkazuje se na jejich vnitřní řídící struktury, ale může zasáhnout, pokud to považuje za nutné.
Papežská ročenkaAnnuario Pontificiouvádí, že katolickou církev podle jednotlivýchritůtvoří následujícímístní církve:
1. Západní církevmajícílatinský ritusneboli římský ritus(lat.Ritus Latinus sive Ritus Romanus):
Kazašská řeckokatolická církevaBěloruská řeckokatolická církevnejsou místními církvemi, neboť nemají vlastní hierarchii. Nicméně i ony mají své vlastní rity.Roku 2003 byl vytvořen Apoštolský exarchát pro katolíky byzantského ritu = řeckokatolíky v Srbsku a Černé Hoře. Biskupem-exarchou je aktuálně Đura Džudžar (nar. 1954). Většinou se jedná o věřící rusínského původu, žijící v autonomní oblasti Vojvodina – na severu Srbska.
Jednotlivé země, regiony nebo velká města jsou spravoványkonkrétními církvemi, které se v latinské církvi nazývajídiecéze, ve východních katolických církvícheparchie, a na každou z nich dohlíží biskup. V roce 2008 měla katolická církev 2795 diecézí.Biskupové v určité zemi jsou členy národní nebo regionální biskupské konference.
Diecéze se dělí na farnosti, z nichž každá má jednoho nebo vícekněží,jáhnůnebolaiků vykonavajících službu v církvi.Farnosti jsou zodpovědné za každodenní vysluhování svátostí a pastorační péči o laiky.V roce 2016 bylo na světě 221 700 farností.
V latinské církvi mohou katoličtí muži sloužit jako jáhni nebo kněží na základě přijetí svátostnéhosvěcení. Muži a ženy mohou sloužit jakomimořádní udělovatelé svatého přijímání,lektořineboministranti. Historicky směli jako ministranti sloužit pouze chlapci a muži, od 90. let 20. století však mohou sloužit i dívky a ženy.
Vysvěcení katolíci ilaicimohou vstoupit dozasvěceného životabuď individuálně jakopoustevnícinebozasvěcené panny, nebo vstupem doinstitutu zasvěceného života(řeholní institutnebosekulární institut), kde složíslibypotvrzující jejich touhu následovat třievangelijní rady:čistotu,chudobuaposlušnost.Příkladem institutů zasvěceného života jsoubenediktini,karmelitáni,dominikáni,františkáni,Misionářky lásky,Legionáři KristoviaSestry milosrdenství.
„Řeholní instituty“ je moderní termín zahrnující jak „řeholní řády“, tak „řeholní kongregace“, které byly kdysi vkanonickém právurozlišovány.Pojmy „řeholní řád“ a „řeholní institut“ bývají v hovorové řeči používány jako synonyma.
Prostřednictvímkatolických charitativních organizacíi mimo ně je katolická církev největším nevládním poskytovatelemvzděláváníazdravotní péčena světě.
Katolicismus je druhou největšínáboženskou organizacína světě, kterou svou velikostí předčí pouzesunnitský islám.Počet členů církve, definovaný jako pokřtění katolíci, činil na konci roku 2019 1,345 miliardy, což je 18 % světové populace.Největší počet katolíků na světě máBrazílie, následujeMexiko,FilipínyaSpojené státy americké.Katolíci představují přibližně polovinu všech křesťanů.
Geografické rozložení katolíků ve světě se stále mění: 18,7 % v Africe, 48,1 % v Americe, 11,0 % v Asii, 21,2 % v Evropě a 0,8 % v Oceánii.
Mezi osoby zastávající službu v katolické církvi patří vysvěcení duchovní,laičtí služebníci,misionářiakatecheté. Ke konci roku 2019 bylo celkem 467 938 vysvěcených duchovních, z toho 5 364 biskupů, 414 336 kněží (diecézních a řeholních) a 48 238 jáhnů (stálých).Mezi nevysvěcené osoby se službou v církvi patří 3 157 568 katechetů, 367 679 laických misionářů a 39 951laických církevních služebníků.
Mezi katolíky, kteří se místo manželství nebo svobodného stavu zavázali k řeholnímu nebo zasvěcenému životu jako životnímu stavu či povolání, je 54 559 mužských řeholníků a 705 529 ženských řeholnic. Ti nejsou vysvěceni ani obecně považováni za duchovní, pokud nejsou zároveň zapojeni do některé z výše uvedených kategorií laických duchovních.
Katolická nauka se vyvíjela po staletí a odrážela přímé učení prvních křesťanů, formální definiceheretickýchaortodoxníchnázorů naekumenických koncilecha vpapežských bulácha teologické debatyučenců. Církev věří, že je neustále vedena Duchem svatým, když rozeznává nové teologické otázky, a jeneomylněchráněna před upadnutím do doktrinálního omylu, když je dosaženo pevného rozhodnutí o nějaké otázce.
Učí, že zjevení má jeden společný zdroj,Boha, a dva odlišné způsoby předávání: Písmo svaté aposvátná tradice,a že jsou autenticky vykládánymagisteriem.Písmo svaté se skládá ze 73 knihkatolické Bible, které tvoří 46starozákonnícha 27novozákonních knih. Posvátná tradice se skládá z učení, o němž církev věří, že bylo předáváno od dob apoštolů.Písmo svaté a posvátná tradice se souhrnně nazývají „poklad víry“ (latinskydepositum fidei). Ty jsou zase vykládány magisteriem (z lat.magister– „učitel“), učitelským úřadem církve, který vykonává papež akolegium biskupův jednotě s papežem, římským biskupem.Katolická nauka je autenticky shrnuta vKatechismu katolické církve, který vydává Svatý stolec.
Katolická církev zastává názor, že existuje jedenvěčnýBůh, který existuje jakoperichoreze(„vzájemné přebývání“) tříhypostazíneboli „osob“:Bůh Otec,Bůh SynaBůh Duch svatý, které se společně nazývají „Nejsvětější Trojice“.
Katolíci věří, že Ježíš Kristus je „druhá osoba“ Nejsvětější Trojice, Bůh Syn. V události známé jakoVtěleníse Bůh mocí Ducha svatého spojil s lidskou přirozeností skrze početí Krista v lůněPanny Marie. Kristus je tedy chápán jako plně božský a zároveň plně lidský, včetně toho, že má lidskouduši. Učí se, že Kristovo poslání na zemi zahrnovalo předávání lidem jeho učení a poskytování jeho příkladu k následování, jak je zaznamenáno ve čtyřechevangeliích.Věří se, že Ježíš zůstal na zemi bez hříchu a nechal se nespravedlivě popravitukřižovánímjako oběť sebe sama, aby smířil lidstvo s Bohem; toto smíření je známo jakovelikonoční tajemství.Řecký výraz „Kristus“ i hebrejský „Mesiáš“ znamenají „pomazaný“ a odkazují na křesťanskou víru, že Ježíšova smrt a vzkříšení jsou naplněním starozákonníchmesiášských proroctví.
Katolická církev dogmaticky učí, že „Duch svatý věčně vychází z Otce a Syna, ne jako ze dvou principů, nýbrž jako z jednoho jediného principu“,a tvrdí, že Otec jako „princip bez principu“ je prvním původcem Ducha, ale také že jako Otec jediného Syna je se Synem jediným principem, z něhož Duch vychází.Toto přesvědčení je vyjádřeno v klauzuliFilioque, která byla přidána do latinské verze Nicejského vyznání víry z roku 381, ale nebyla obsažena v řeckých verzích vyznání víry používaných ve východním křesťanství.
Katolická církev učí, že je „jedinou pravou církví“,„univerzální svátostí spásy lidského rodu“a „jediným pravým náboženstvím“.Podle Katechismu je katolická církev dále popsána v Nicejském vyznání víry jako „jedna, svatá, katolická (všeobecná) a apoštolská církev“.Tyto věty jsou souhrnně známy jakočtyři znaky církve. Církev učí, že jejím zakladatelem je Ježíš Kristus.Nový zákonzaznamenává několik událostí, které jsou považovány za nedílnou součást vzniku katolické církve, včetně Ježíšovy činnosti a učení a jeho jmenováníapoštolůjako svědků jeho působení, utrpení a vzkříšení. VeVelkém poslánípo svém zmrtvýchvstání pověřil apoštoly, aby pokračovali v jeho díle. Seslání Ducha svatého na apoštoly v události známé jakoLetniceje považováno za počátek veřejné služby katolické církve.Církev učí, že všichni řádně vysvěcení biskupové mají přímou posloupnost od Kristových apoštolů, známou jakoapoštolská posloupnost.Zejména římský biskup (papež) je považován za nástupce apoštolaŠimona Petra, z čehož odvozuje svouautoritunad církví.
Katolická víra říká, že církev „je trvalou přítomností Ježíše na zemi“a že jedině ona vlastní všechny prostředkyspásy.Skrze Kristovoutrpení(lat.passio) vedoucí k jehoukřižování, jak je popsáno v evangeliích, se podle ní Kristus obětoval Bohu Otci, abysmířillidstvo s Bohem;Ježíšovo vzkříšeníz něj činí prvorozeného z mrtvých, prvního mezi mnoha bratry.Smířením s Bohem a následováním Kristových slov a skutků může jednotlivec vstoupit doBožího království.Církev chápe svou liturgii a svátosti jako uchovávání milostí dosažených Kristovou obětí, které posilují vztah člověka s Kristem a pomáhají překonat hřích.
Katolická církev učí, žedušekaždého člověka se bezprostředně po smrti dočkáosobního Božího souduna základě svýchhříchůa vztahu ke Kristu.Toto učení také potvrzuje, že nastane jiný den, kdy Kristus zasedne kvšeobecnému soudunad celým lidstvem. Tento poslední soud podle církevního učení ukončí lidské dějiny a bude znamenat začátek nového a lepšího nebe i země, kde bude ve spravedlnosti vládnout Bůh.
V závislosti na rozsudku vyneseném po smrti se věří, že duše může vstoupit do jednoho ze tří stavů posmrtného života:
Katolická církev sice učí, že jedině ona vlastní všechny prostředky spásy,ale zároveň uznává, že Duch svatý může využívatkřesťanská společenství, která jsou od ní oddělena, aby „podněcoval ke katolické jednotě“a „směřoval a vedl ke katolické církvi“,a tak přiváděl lidi ke spáse, protože tato oddělená společenství obsahují některé prvky správného učení, i když s příměsíomylů. Učí, že každý, kdo je spasen, je spasen skrze katolickou církev, ale že lidé mohou být spaseni i mimo řádné prostředky, známé jakokřest touhy, a před „křtem“ skrze mučednictví, známým jakokřest krve, jakož i tehdy, když jsou splněny podmínkynezaviněné nevědomosti, i když nezaviněná nevědomost sama o sobě není prostředkem spásy.
Svatý(historicky známý také jakosvatořečený) je osoba, která je uznávána jako osoba s výjimečným stupněm svatosti nebo podobou či blízkostí k Bohu, zatímcokanonizaceje akt, kterým křesťanská církev prohlašuje, že osoba, která zemřela, byla svatá, a na základě tohoto prohlášení je tato osoba zařazena do „kánonu“ neboli seznamu uznaných svatých.Prvními osobami uctívanými jako svatí bylimučedníci. Zbožné legendy o jejich smrti byly považovány za potvrzení pravdivosti jejich víry v Krista. Ve čtvrtém století však začali býtveřejně uctíváni„vyznavači“ – lidé, kteří svou víru nevyznali smrtí, ale slovem a životem.
V katolické církvi, a to jak v latinské, tak ve východní, je akt kanonizace vyhrazenApoštolskému stolcia dochází k němu na závěr dlouhého procesu, který vyžaduje rozsáhlé dokazování, že kandidát na kanonizaci žil a zemřel tak příkladným a svatým způsobem, že je hoden uznání za svatého. Oficiální uznání svatosti ze strany církve znamená, že daná osoba je nyní vnebia že může být veřejně vzývána a oficiálně zmiňována v církevníliturgii, včetnělitanií ke svatým.Kanonizaceumožňuje všeobecné uctívání světce v liturgiiřímského ritu; pro povolení uctívat pouze místně je třeba pouzebeatifikace.
Pobožnostijsou „vnější projevy zbožnosti“, které nejsou součástí oficiální liturgie katolické církve, ale jsou součástí lidových duchovních zvyků katolíků.Patří k nim nejrůznější zvyky týkající se uctívání svatých, zejménaúcta k Panně Marii. K dalším zbožným tradicím patříkřížová cesta, úcta kNejsvětějšímu Srdci Ježíšovu, úcta kJežíšově svaté tváři,různéškapulířeadevocionálie,novényk různým svatým,poutěaadorace Nejsvětější svátosti,a uctívání svatých obrazů či sošek umístěných v různýchsvatyňkách.Biskupové na II. vatikánském koncilu připomněli katolíkům, že „pobožnosti by měly být sestaveny tak, aby ladily s liturgickými obdobími, byly v souladu s posvátnou liturgií, nějakým způsobem z ní vycházely a vedly lidi k ní, protože liturgie ve skutečnosti svou povahou daleko převyšuje kteroukoli z nich“.
Katolická mariologiese zabývá dogmaty a učením o životěMarie, Ježíšovy matky, a také uctíváním Panny Marie věřícími. Maria je chována ve zvláštní úctě, je prohlášena zaMatku Boží(řeckyΘεοτόκος,romanizovaněTheotokos,doslova„Bohorodička“) a jako dogma se věří, že pocelý svůj život zůstala pannou.Mezi další nauky patří učení oNeposkvrněném početí(její vlastní početí bez poskvrny prvotního hříchu) a oNanebevzetí Panny Marie(že její tělo bylo na konci života vzato přímo do nebe). Obě tato učení byla definována jako neomylné dogma, a to papežemPiem IX.v roce 1854, respektive papežemPiem XII.v roce 1950,ale až po konzultaci s katolickými biskupy na celém světě, aby se ujistili, že se jedná o katolickou víru.Ve východních katolických církvích však nadále slaví svátek pod názvemZesnutí Matky Božíve stejný den.Učení, že Maria zemřela před svým nanebevzetím, výrazně předchází myšlenka, že tomu tak nebylo. Svatý Jan Damašský napsal, že „svatý Juvenal, biskup jeruzalémský, na koncilu v Chalcedonu (451) oznámil císaři Marciánovi a Pulcherii, kteří chtěli vlastnit tělo Matky Boží, že Maria zemřela v přítomnosti všech apoštolů, ale že její hrob, když byl na žádost svatého Tomáše otevřen, byl nalezen prázdný, z čehož apoštolové usoudili, že tělo bylo vzato do nebe“.
Úcta k Panně Marii je součástí katolické zbožnosti, ale liší se od úcty k Bohu.K praxi patří modlitby amariánské umění,hudbaaarchitektura. Během církevního roku se slaví několik liturgických mariánských svátků a je uctívána mnoha tituly, napříkladKrálovna nebes. PapežPavel VI.ji nazvalMatkou církve, protože tím, že porodila Krista, je považována za duchovní matku každého členaKristova těla.Kvůli její vlivné roli v Ježíšově životě jsou běžné katolické modlitby a pobožnosti jakoZdrávas Maria,růženec,Salve Regina,MemorareaPod ochranu tvou. K oblíbeným katolickým zbožným úkonům patří taképoutěna místa některých církví potvrzenýchmariánských zjevení, jako jsouLurdy,FátimaaGuadalupe.
Katolická církev učí, že jí bylo svěřenosedm svátostí, které ustanovil Kristus. Počet a povahu těchto svátostí určilo několikekumenických koncilů, naposledyTridentský koncil.Jedná se okřest,biřmování,eucharistii,pokání,pomazání nemocných(dříve nazývané poslední pomazání, jeden z „posledních obřadů“),kněžské svěceníamanželství. Svátosti jsou viditelné obřady, které katolíci považují za znamení Boží přítomnosti a účinné prostředky Božímilostipro všechny, kdo je přijímají s náležitou dispozicí (ex opere operato).Katechismus katolické církvekategorizuje svátosti do tří skupin: „svátosti křesťanské iniciace“, „svátosti uzdravující“ a „svátosti sloužící společenství a poslání věřících“. Tyto skupiny obecně odrážejí etapy přirozeného a duchovního života lidí, kterým mají jednotlivé svátosti sloužit.
Liturgie svátostí je ústředním bodem poslání církve. PodleKatechismu:
V liturgii Nové smlouvyje každý liturgický úkon, zvláště slavení eucharistie a svátostí, setkání s Krista s církví. Liturgické shromáždění odvozuje svou jednotu ze „společenství Ducha svatého“, který shromažďuje Boží děti v jediném Kristově Těle. Tato jednota převyšuje lidskou, rasovou, kulturní a společenskou příbuznost.
Podle nauky církve svátosti církve vyžadují správnou formu, materii a úmysl, aby mohly být platně slaveny.Kromě tohokanonické právolatinské církve i východních katolických církví upravuje, kdo smí některé svátosti platně slavit, a také přísná pravidla o tom, kdo smí svátosti přijímat.Zejména proto, že církev učí, že v eucharistii jepřítomenKristus,je zakázáno přijímat svátost těm, kteří jsou si vědomi, že jsou ve stavu smrtelného hříchu, dokud neobdrží rozhřešení prostřednictvímsvátosti smíření(pokání).Katolíci jsou obvykle povinni zdržet se jídla alespoň hodinu před přijetím svátosti.Nekatolíkům je obvykle zakázáno přijímat eucharistii také.
Katolíci, i kdyby byli v nebezpečí smrti a nemohli se obrátit na katolického duchovního, nesmějí žádat o svátosti eucharistie, pokání nebo pomazání nemocných někoho, například protestantského duchovního, o němž není známo, že by byl platně vysvěcen v souladu s katolickým učením o svěcení.Stejně tak katoličtí duchovní nesmějí ani v případě vážné a naléhavé potřeby udělovat tyto svátosti těm, kteří neprojevují katolickou víru ve svátost. Ve vztahu k církvím východního křesťanství, které nejsou ve společenství se Svatým stolcem, je katolická církev méně restriktivní a prohlašuje, že „jisté společenství ve svátostech (communicatio in sacris), a tedy i v eucharistii, je za vhodných okolností a se souhlasem církevní autority nejen možné, ale i doporučované“.
V pojetí katolické církve je křest první ze tří svátostí křesťanské iniciace.Smyje všechny hříchy, jakprvotní, tak osobní aktuální hříchy.Činí člověka členem církve.Jako nezasloužený Boží dar, který nevyžaduje žádné zásluhy ze strany pokřtěného, je udělován idětem,které sice nemají osobní hříchy, ale potřebují ho kvůli prvotnímu hříchu.Je-li novorozené dítě v nebezpečí smrti, může ho pokřtít kdokoli – lékař, zdravotní sestra nebo rodič.Křest člověka označuje natrvalo a nelze ho opakovat.Katolická církev uznává za platné křty udělené i lidmi, kteří nejsou katolíky ani křesťany, pokud mají v úmyslu křtít („dělat to, co dělá církev, když křtí“) a pokud používajítrojiční křestní formuli.
Katolická církev považuje svátostbiřmování(lat.confirmatio) za nutnou k dovršení milosti udělené při křtu.Při křtu dospělých se obvykle hned poté uděluje biřmování,což je praxe, která se ve východních katolických církvích dodržuje i u nově pokřtěných dětí.Na Západě se biřmování dětí odkládá, dokud nejsou dost staré na to, aby chápaly, nebo podle uvážení biskupa.V západním křesťanství, zejména v katolicismu, se svátost nazývá biřmování, protože potvrzuje a posiluje křestní milost; ve východních církvích se nazývámyropomazání, protože základním obřadem je pomazání osobykřižmem(řeckyμύρον,myron),směsíolivového olejea nějaké vonné látky, obvykle balzámu, kterou žehná biskup.Ti, kdo přijímají biřmování, musí být ve stavu milosti, což u těch, kdo dosáhlivěku rozumu, znamená, že by měli být nejprve duchovně očištěni svátostí pokání; měli by také mít úmysl svátost přijmout a být připraveni svým životem ukázat, že jsou křesťany.
Pro katolíky je eucharistie svátostí, která završuje křesťanskou iniciaci. Je popisována jako „zdroj a vrchol křesťanského života“.Obřad, při němž katolík poprvé přijímá eucharistii, se nazýváprvní svaté přijímání.
Eucharistická bohoslužba, nazývaná takéMše svatáneboBožská liturgie, zahrnuje modlitby a čtení z Písma, jakož i obětování chleba a vína, které jsou přineseny naoltářaposvěcenyknězem, aby se staly tělem a krví Ježíše Krista, což se nazývátranssubstanciace.Slova posvěceníodrážejí slova, která Ježíš pronesl běhemPoslední večeře, kdy Kristus nabídl své tělo a krev apoštolům v noci před svým ukřižováním. Svátost znovu zpřítomňuje (zviditelňuje) Ježíšovu oběť na kříži,která má věčnou platnost. Kristova smrt a zmrtvýchvstání dávají skrze svátost milost, která sjednocuje věřící s Kristem i mezi sebou navzájem, odpouští všední hřích a pomáhá proti páchání mravního hříchu (ačkoli samotný smrtelný hřích je odpouštěn skrze svátost smíření).
Dvě svátosti se týkají uzdravení jsou:svátost smířeníasvátost pomazání nemocných.
Svátost pokání(nazývaná také smíření, odpuštění, zpověď a obrácení) existuje pro obrácení těch, kdo se po křtu odloučili od Krista hříchem.Podstatné pro tuto svátost jsou úkony jak ze strany hříšníka (zpytování svědomí, lítost s odhodláním znovu nehřešit, vyznání knězi a vykonání nějakého skutku k nápravě škody způsobené hříchem), tak ze strany kněze (určení skutku nápravy, který má být vykonán, arozhřešení).Závažné hříchy (smrtelné hříchy) je třeba vyznat alespoň jednou ročně a vždy před přijetím svatého přijímání, doporučuje se i zpověďvšedních hříchů.Kněz je pod nejpřísnějšími tresty povinen zachovávat „zpovědní tajemství“, tedy naprosté tajemství o všech hříších, které mu byly při zpovědi odhaleny.
Zatímco křižmo se používá pouze při třech svátostech, které nelze opakovat, jiný olej používá kněz nebo biskup k pomazání katolíka, kterému kvůli nemoci nebo stáří začala hrozit smrt.Tato svátost, známá jako pomazání nemocných, má poskytnout útěchu, pokoj, odvahu, a pokud se nemocný nemůže vyzpovídat, i odpuštění hříchů.
Tato svátost se také označuje jakoPomazání, v minulosti jakoPoslední pomazání, a je jednou ze tří svátostí, které tvoříposlední obřady, spolu s pokáním aviatikem(eucharistií).
Podle katechismu existují dvě svátosti společenství zaměřené na spásu druhých: kněžství a manželství.V rámci obecnéhopovoláníbýt křesťanem tyto dvě svátosti „zasvěcují konkrétnímu poslání nebo povolání mezi Božím lidem. Muži přijímají svátostné svěcení, aby slovem amilostíživili církev. Manželé vstupují do manželství, aby se jejich láska posílila k plnění povinností jejich stavu“.
Svátost svěcení posvěcuje a ustanovuje některé křesťany, aby sloužili celému tělu jako členové tří stupňů nebo řádů: episkopátu (biskupové), presbyterátu (kněží) a diakonátu (jáhni).Církev definovala pravidla, kdo může být vysvěcen na duchovního. V latinské církvi je kněžství obecně omezeno na muže žijící v celibátu a episkopát je vždy omezen na muže žijící v celibátu.Muži, kteří jsou již ženatí, mohou být vysvěceni v některých východních katolických církvích ve většině zemía v osobních ordinariátech a mohou se stát jáhny i v západní církvi(vizKněžské manželství). Poté, co se stane katolickým knězem, se však muž nesmí oženit (vizKněžský celibát), pokud není formálně laicizován.
Všichni duchovní, ať už jáhni, kněží nebo biskupové, mohou kázat, vyučovat, křtít, být svědky sňatků a vést pohřební liturgie.Pouze biskupové a kněží mohou vysluhovat svátosti eucharistie, smíření (pokání) a pomazání nemocných.Pouze biskupové mohou udělovat svátostsvěcení, kterou je někdo vysvěcen na kněze.
Katolická církev učí, že manželství je společenským a duchovním svazkem mezi mužem a ženou, který směřuje k dobru manželů a plození dětí; podlekatolického učení o sexuální morálceje to jediný vhodný prostor pro sexuální aktivity. Katolické manželství nebo jakékoli manželství mezi pokřtěnými osobami jakéhokoli křesťanského vyznání je považováno za svátost. Jednou uzavřené svátostné manželství nemůže být zrušeno jinak než smrtí.Církev uznává určitépodmínky, jako je svobodný souhlas, které jsou nutné pro platnost každého manželství; kromě toho církev stanovuje specifická pravidla a normy, známé jakokanonická forma, které musí katolíci dodržovat.
Církev neuznává rozvod jako ukončení platného manželství a připouští státem uznaný rozvod pouze jako prostředek ochrany majetku a blaha manželů a případných dětí. Posouzení konkrétních případů příslušným církevním soudem však může vést k prohlášení manželství za neexistující, což se obvykle označuje jako prohlášení manželství za neplatné. Nový sňatek po rozvodu není povolen, pokud předchozí manželství nebyloprohlášeno za neplatné.
Mezi 24 autonomními (sui iuris) církvemi existují četné liturgické a jiné tradice, nazývané obřady, které odrážejí spíše historickou a kulturní rozmanitost než rozdíly ve víře.Podle definiceKodexu kánonů východních církvíje „obřad liturgické, teologické, duchovní a disciplinární dědictví, kultura a historické okolnosti odlišného národa, jimiž se v každé církvisui iurisprojevuje její vlastní způsob života víry“.
Liturgie svátostieucharistie, na Západě nazývanáMše svatáa na VýchoděBožská liturgienebo jinými názvy, je hlavní liturgií katolické církve,protože je považována za smírnou oběť samotného Krista.Její nejrozšířenější formou jeřímský ritus, jak jej vyhlásilPavel VI.v roce 1969 (vizMissale Romanum) a revidoval papežJan Pavel II.v roce 2002 (vizLiturgiam Authenticam). Za určitých okolností zůstává v latinské církvi povolenaforma římského ritu z roku 1962. Východní katolické církve mají vlastní obřady. Liturgie eucharistie a ostatních svátostí se v jednotlivých obřadech liší a odrážejí různé teologické důrazy.
Římský ritusje nejběžnějšímbohoslužebným obřadempoužívaným v katolické církvi, přičemžforma mše svaté římského ritu je řádná. Jeho užívání se vyskytuje po celém světě, pochází z Říma a šíří se po celé Evropě, ovlivňuje a nakonec vytlačuje místní obřady.Současná řádná forma mše svaté římského ritu, kterou najdeme ve vydáníchŘímského misálupo roce 1969, se obvykle slaví v místnímlidovémjazyce za použití úředně schváleného překladu z původního textu vlatině.
V roce 2007 Benedikt XVI. potvrdil oprávněnost dalšího používáníŘímského misálu z roku 1962jako „mimořádné formy“ (forma extraordinaria) římského ritu, hovořil o něm také jako ousus antiquior(„starším použití“) a vydal nové, přípustnější normy pro jeho používání.Instrukce vydaná o čtyři roky později hovořila o dvou formách či způsobech užívání římského ritu schválených papežem jako o formě řádné a formě mimořádné („forma ordinaria“a„forma extraordinaria“).
Vydání Římského misálu z roku 1962, které vyšlo několik měsíců před zahájenímDruhého vatikánského koncilu, bylo posledním vydáním, které představilo mši tak, jak ji v roce 1570 standardizoval papežPius V.na žádostTridentského koncilu, a které je proto známé jako tridentská mše.Římský misál papeže Pia V. prošel menšími revizemi, které provedli papežKlement VIII.v roce 1604, papežUrban VIII.v roce 1634, papežPius X.v roce 1911, papežPius XII.v roce 1955 a papežJan XXIII.v roce 1962. Každé další vydání bylo běžnou formou mše římského ritu, dokud nebylo nahrazeno pozdějším vydáním. Když bylo vydání z roku 1962 nahrazeno vydáním Pavla VI. promulgovaným v roce 1969, vyžadovalo jeho další používání nejprve povolení biskupů;ale papežBenedikt XVI.vmotu proprioSummorum Pontificumz roku 2007 povolil jeho volné používání pro mše sloužené bez shromáždění a povolil farářům, aby za určitých podmínek povolili jeho používání i při veřejných mších. S výjimkou biblických čtení, která Benedikt XVI. povolil pronášet v lidovém jazyce, se slaví výhradně vliturgické latině.Tato povolení z velké části zrušil papežFrantišekv roce 2021, který vydal motu proprioTraditionis custodes, aby zdůraznil řádnou formu, jak ji promulgovali papežové Pavel VI. a Jan Pavel II.
Od roku 2014 mohou duchovní v malýchosobních ordinariátechzřízených pro skupiny bývalých anglikánů podle podmínek dokumentuAnglicanorum Coetibusz roku 2009používat variantu římského ritu zvanou „Božská bohoslužba“ nebo méně formálně „Ordinariátní užívání“,která zahrnuje prvkyanglikánské liturgiea tradice,proti čemuž protestovali anglikánští představitelé.
Vmilánské arcidiecézi, která je s přibližně pěti miliony katolíků největší v Evropě,se mše slouží podleambrosiánského ritu. Mezi dalšílatinské církevní obřadypatřímozarabskýa obřady některých řeholních institutů.Tyto liturgické obřady jsou staré nejméně 200 let před rokem 1570, kdy papež Pius V. vydalQuo primum, a proto bylo povoleno jejich používání i nadále.
Východní katolické církve sdílejí společné dědictví a liturgické obřady jako jejich protějšky, včetněpravoslavnýcha dalšíchvýchodních křesťanských církví, které již nejsou ve společenství se Svatým stolcem. Patří k nim církve, které se historicky vyvinuly v Rusku, na Kavkaze, na Balkáně, v severovýchodní Africe, Indii a na Blízkém východě. Východní katolické církve jsou skupiny věřících, které buď nikdy nebyly mimo společenství se Svatým stolcem, nebo s ním obnovily společenství za cenu přerušení společenství se svými souvěrci stejné tradice.
Mezi obřady používané východními katolickými církvemi patříbyzantský obřadv antiochijské, řecké a slovanské variantě,alexandrijský obřad,syrský obřad,arménský obřad,maronitský obřadachaldejský obřad. Východní katolické církve mají autonomii při stanovování podrobností svých liturgických forem a bohoslužeb v určitých mezích, které mají chránit „přesné dodržování“ jejich liturgické tradice.V minulosti byly některé obřady používané východními katolickými církvemi do jisté míry podrobenyliturgické latinizaci. V posledních letech se však východní katolické církve vrátily k tradičním východním zvyklostem v souladu s dekretemII. vatikánského konciluOrientalium Ecclesiarum.Každá církev má svůj vlastníliturgický kalendář.
Katolická sociální nauka, která odráží Ježíšův zájem o chudé, klade velký důraz naskutky tělesnéhomilosrdenstvíaskutky duchovního milosrdenství, tedy na podporu a péči o nemocné, chudé a trpící.Církevní učení vybízí k přednostnímu poskytovánípomoci chudým, zatímco kanonické právo předepisuje, že „věřící křesťané jsou rovněž povinni podporovatsociální spravedlnosta s vědomím Pánova přikázání pomáhat chudým.“Za jeho základ je všeobecně považován encyklický list papeže Lva XIII. z roku 1891Rerum novarum, který obhajuje práva a důstojnost práce a právo pracujících zakládat odbory.
Katolická nauka o sexualitě vyzývá k praktikovánícudnostise zaměřením na zachování duchovní a tělesné integrity lidské osoby. Manželství je považováno za jediný vhodný kontext pro sexuální aktivity.Církevní učení o sexualitě se stalo předmětem stále větších sporů, zejména po uzavření II. vatikánského koncilu, v důsledku měnících se kulturních postojů v západním světě, označovaných jakosexuální revoluce.
Církev se také zabývala správou přírodního prostředí a jejím vztahem k dalším sociálním a teologickým naukám. V dokumentuLaudato si’z 24. května 2015 papež František kritizujekonzumní způsob životaanezodpovědný rozvoja vyjadřuje politování nadzhoršováním životního prostředíaglobálním oteplováním.Papež vyjádřil obavy, že oteplování planety je příznakem většího problému: lhostejnosti vyspělého světa k ničení planety, protože lidé usilují o krátkodobé ekonomické zisky.
Katolická církev je největším nevládním poskytovatelem vzdělávacích a zdravotnických služeb na světě.V roce 2010 Papežská rada katolické církve pro pastorační pomoc zdravotníkům uvedla, že církev spravuje 26 % zdravotnických zařízení na světě, včetně nemocnic, klinik, sirotčinců, lékáren a center pro nemocné leprou.
Církev se vždy angažovala ve vzdělávání, a to již od založeníprvních univerzitv Evropě,provozuje a sponzoruje tisíce základních a středních škol,vysokých škol a univerzitpo celém světěa provozuje největší nevládní školský systém na světě.
Ženské řeholní instituty hrály obzvláště významnou roli v poskytování zdravotnických a vzdělávacích služeb,jako například řádyMilosrdných sester,Malých sester chudých, Misionářek lásky,sester svatého Josefa od Nejsvětějšího srdce,sester Nejsvětější svátostiaMilosrdných dcer svatého Vincence de Paul.Katolická řeholniceMatka TerezazindickéKalkaty, zakladatelka Misionářek lásky, získala v roce 1979Nobelovu cenu za mírza svou humanitární činnost mezi chudými v Indii.BiskupCarlos Filipe Ximenes Belozískal stejné ocenění v roce 1996 za „práci na spravedlivém a mírovém řešení konfliktu veVýchodním Timoru.“
Církev se také aktivně zapojuje do mezinárodní pomoci a rozvoje prostřednictvím organizací, jako jeCatholic Relief Services,Caritas Internationalis,Církev v nouzi, skupin na podporu uprchlíků, jako jeJesuit Refugee Service, a skupin komunitní pomoci, jako jeSpolečnost svatého Vincenta z Pauly.
Katolická církev vyzývá všechny členy, aby dodržovalicudnost (čistotu)podle svého životního stavu. Cudnost zahrnujestřídmost,sebeovládání, osobní a kulturní růst aBoží milost. Vyžaduje zdržení sechtíče,masturbace,smilstva,pornografie,prostituceaznásilnění. Cudnost pro ty, kdo nejsou ženatí, vyžaduje žít ve zdrženlivosti avyhýbat se sexuálním aktivitám; ti, kdo jsou ženatí, jsou povoláni k manželské čistotě.
Podle církevního učení je sexuální aktivita vyhrazena manželským párům, ať už vesvátostném manželstvímezi křesťany, nebo vpřirozeném manželství, kde je jeden nebo oba manželé nepokřtění. I v milostných vztazích, zvláště přizasnoubenído manželství, jsou partneři vyzváni k zachovávání zdrženlivosti, aby tak osvědčili vzájemnou úctu a věrnost.Čistota v manželství vyžaduje zejména manželskou věrnost a ochranu plodnosti manželství. Manželé musí pěstovat důvěru a upřímnost, jakož i duchovní a tělesnou intimitu. Sexuální aktivita musí být vždy otevřená možnosti života;církev to nazývá prokreativním významem. Stejně tak musí vždy spojovat pár v lásce; církev to nazývá znakem jednoty.
Antikoncepcea některé dalšísexuální praktikynejsou povoleny, ačkoli jsou povoleny metodypřirozeného plánování rodičovství, které zajišťují zdravé rozestupy mezi porody nebo odkládání dětí z oprávněných důvodů.Papež František v roce 2015 řekl, že ho znepokojuje, že církev je „posedlá“ otázkami, jako jsoupotraty,manželství osob stejného pohlavíaantikoncepce, a kritizoval katolickou církev za to, že upřednostňujedogmatapředláskoua že dává přednost morálním doktrínám před pomocí chudým a lidem na okraji společnosti.
Kanonické právo nepočítá s rozvodem mezi pokřtěnými osobami, protože platné, konzumované svátostné manželství je považováno za celoživotní svazek.Prohlášení manželství za neplatné však může být uděleno, pokud se prokáže, že od počátku chyběly podstatné podmínky pro uzavření platného manželství – jinými slovy, že manželství nebylo platné kvůli nějaké překážce. Prohlášení neplatnosti, běžně nazývané anulování, je rozsudekcírkevního soudu, který určuje, že pokus o uzavření manželství byl neplatný.Kromě toho mohou být manželství mezi nepokřtěnými osobami rozvázána s papežským svolením v určitých situacích, jako je přání uzavřít manželství s katolíkem, na základěpaulínskéhonebopetrinského privilegia.Pokus o nové manželství po rozvodu bez prohlášení neplatnosti staví „znovu sezdaného manžela ... do situace veřejného a trvalého cizoložství“. Nevinně opuštění manželé, kteří po rozvodu žijí ve zdrženlivosti, nebo páry, které žijí ve zdrženlivosti po civilním rozvodu z vážného důvodu, nehřeší.
V roce 2006 diecézní soudy na celém světě rozhodly o více než 49 000 případech neplatnosti manželství. Za posledních 30 let se přibližně 55 až 70 % případů prohlášení manželství za neplatné odehrálo ve Spojených státech. Nárůst počtu anulovaných manželství je značný; v roce 2006 bylo ve Spojených státech anulováno 27 000 manželství, zatímco v roce 1968 to bylo 338 manželství. Ve Spojených státech se však každoročně rozvádí přibližně 200 000 sezdaných katolíků; celkem jich bylo v roce 2006 10 milionů.Rozvodů přibývá i v některých převážně katolických zemích v Evropě.V některých převážně katolických zemích byl rozvod zaveden teprve v posledních letech (Itálie(1970),Portugalsko(1975),Brazílie(1977),Španělsko(1981),Irsko(1996),Chile(2004) aMalta(2011), zatímco naFilipínácha ve Vatikánu se rozvody neřeší. (Filipínyvšak umožňují rozvod muslimům.)
Církev učí, žepohlavní stykby měl probíhat pouze mezi mužem a ženou, kteří jsou spolu sezdáni, a to bez použitíantikoncepce. PapežPavel VI.ve své encykliceHumanae vitae(1968) důrazně odmítl veškerou antikoncepci, čímž se postavil do rozporu s odpůrci v církvi, kteří považovaliantikoncepční pilulkyza eticky ospravedlnitelnou metodu antikoncepce, ačkoli připustil regulaci porodnosti pomocí přirozeného plánování rodiny. Na toto učení navázal zejménaJan Pavel II.ve své encykliceEvangelium vitae, kde objasnil postoj církve k antikoncepci,potratůmaeutanaziitím, že je odsoudil jako součást „kultury smrti“ a místo toho vyzval ke „kultuře života“.
Mnoho západních katolíků vyjádřilo výrazný nesouhlas s církevním učením o antikoncepci.Zrušení církevního učení v tomto bodě patří mezi hlavní body progresivistických programů.Politická lobbistická skupinaCatholics for Choice, která není spojena s katolickou církví, v roce 1998 uvedla, že 96 % amerických katoliček někdy v životě užívalo antikoncepci a že 72 % katolíků věří, že člověk může být dobrým katolíkem, aniž by se řídil církevním učením o antikoncepci.Používání přirozených metod plánování rodičovství je mezi katolíky ve Spojených státech údajně nízké, ačkoli toto číslo nelze s jistotou zjistit.Vzhledem k tomu, že katoličtí zdravotníci patří celosvětově k největším poskytovatelům služeb pacientům sHIV/AIDS, existuje v církvi i mimo ni značná kontroverze ohledně používáníkondomůjako prostředku k omezení nových infekcí, protože používání kondomů obvykle představuje zakázané antikoncepční opatření.
Podobně se katolická církev staví protiumělému oplodněníbez ohledu na to, zda je homologní (od manžela) nebo heterologní (oddárce), a protioplodnění in vitro(IVF) s tím, že tento umělý proces nahrazuje lásku a manželský akt mezi manželem a manželkou.Kromě toho se staví proti IVF, protože by mohlo dojít k likvidaci embryí; katolíci věří, že embryo je jedinec s duší, se kterým je třeba jako s takovým zacházet.Z tohoto důvodu se církev staví také protipotratům.
Někteří katolíci jsou kvůli svému postoji proti potratům proti podávání vakcín získaných z buněk plodu, které byly získány potratem. Dne 21. prosince 2020 a ohledně očkovánívakcínou COVID-19vydalaKongregace pro nauku vírydokument, v němž uvádí, že „je morálně přijatelné přijímat vakcíny Covid-19, při jejichž výzkumu a výrobě byly použity buněčné linie z potracených plodů“, pokud není k dispozici žádná alternativní vakcína, protože „morální povinnost vyhnout se takové pasivní materiální spolupráci není závazná, pokud existuje vážné nebezpečí, jako je jinak neovlivnitelné šíření závažného patologického onemocnění.“V dokumentu se uvádí, že přijetí vakcíny neznamená schvalování praxe potratů a že „morálnost očkování závisí nejen na povinnosti chránit vlastní zdraví, ale také na povinnosti usilovat o obecné dobro.“Dokument dále upozorňuje:
Katolická církev také učí, že „homosexuální činy“ jsou „v rozporu s přirozeným zákonem“, „činy těžké nezřízenosti“ a „v žádném případě je nelze schvalovat“, ale že osobám, které prožívají homosexuální sklony, je třeba přiznat úctu a důstojnost,PodleKatechismu katolické církve,
Tuto částkatechismucitoval papež František v rozhovoru pro tisk v roce 2013, kdy na otázku týkající se jednotlivce poznamenal:
Tato poznámka a další, které zazněly ve stejném rozhovoru, byly vnímány jako změna tónu, nikoli však podstaty církevního učení,které zahrnuje odpor kmanželství osob stejného pohlaví.Některédisentníkatolické skupiny se stavíproti postoji katolické církvea usilují o jeho změnu.
Ženy i muži vykonávají různá povolání, od kontemplativní modlitby, přes vyučování, poskytování zdravotní péče až po práci misionářů.Zatímcokněžské svěceníje vyhrazeno mužům, katolickéženy hrají v životě církverůznorodé role, přičemž řeholní instituty poskytují formální prostor pro jejich účast aklášteryposkytují po mnoho staletí prostor pro jejich samosprávu, modlitbu a vliv.Řeholní sestryajeptiškyse ve velké míře podílely na rozvoji a řízení celosvětových sítí církevních zdravotnických a vzdělávacích služeb.
Úsilí na podporu kněžského svěcení žen vedlo k několika rozhodnutím římské kurie nebo papežů proti tomuto návrhu, jako například vDeklaraci k otázce přijímání žen do služebného kněžství(1976),Mulieris dignitatem(1988) aOrdinatio sacerdotalis(1994). Podle posledního rozhodnutí, které se nachází v Ordinatio sacerdotalis, papežJan Pavel II.potvrdil, že katolická církev „se nepovažuje za oprávněnou připustit ženy ke kněžskému svěcení“.V rozporu s těmito rozhodnutími opoziční skupiny, jako jsouřímskokatolické ženy-kněžky, provádějí obřady, které potvrzují jako svátostné svěcení (v několika prvních případech údajně s mužským katolickým biskupem), které jsou podle kanonického práva nezákonné a neplatné a považují se za pouhou simulacisvátosti svěcení.Kongregace pro nauku víryreagovala vydáním prohlášení, v němž s odvoláním na kánon 1378kanonického právaa další církevní zákonyobjasnila, že všichni katoličtí biskupové, kteří se podílejí na obřadech svěcení žen, jakož i samotné ženy, pokud jsou katoličkami, automaticky obdrží trestexkomunikace(latae sententiae, doslova „s již uplatněným trestem“, tj. automaticky).
Od 90. let 20. století se otázkasexuálního zneužívání nezletilýchkatolickými duchovními a dalšími členy církve stala předmětem občanskoprávních sporů, trestního stíhání, medializace a veřejné debaty vzemích po celém světě. Katolická církev byla kritizována za postup při řešení stížností na zneužívání, když vyšlo najevo, že někteří biskupové chránili obviněné kněze a převáděli je na jiná pastorační místa, kde se někteří z nich nadále dopouštěli sexuálních deliktů.
V reakci na tento skandál byly zavedeny úřední postupy, které mají napomáhat prevenci zneužívání, povzbuzovat k oznamování případného zneužívání a k rychlému vyřizování takových oznámení, ačkoli skupiny zastupující oběti jejich účinnost zpochybňovaly.V roce 2014 papež František zřídilPapežskou komisi pro ochranu nezletilých.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCatholic Churchna anglické Wikipedii.
Pozn.: KKC (angl.CCC) je zkratka proKatechismus katolické církve. Číslo za KKC je číslo paragrafu, kterých je 2865. Čísla uvedená vKompendiu KKCjsou čísla otázek, kterých je 598. Citace kanonického práva zKodexu kánonů východních církvíz roku 1990 jsou označeny „CCEO, kánon xxx“, aby se odlišily od kánonůKodexu kanonického právaz roku 1983, které jsou označeny „kánon xxx“.
Je zde použita šablona{{Refend}}označená jako k „pouze dočasnému použití“.