Žraloci

Žraloci(Selachii) představují takřka výhradně mořskou skupinupříčnoústýchparyb, pro kterou je charakteristické vřetenovité či válcovité, vzácně u některých skupin zploštělé tělo,heterocerkníocasníploutev(její horní lalok je dominantní), 5 či výjimečně až 7žaberních štěrbinpo stranách hlavy a prsní ploutve, které nejsou srostlé s hlavou (jako urejnoků, kteří jsou jejichsesterskou skupinou). Dále mají typicky dvě hřbetní ploutve, jednu ploutev řitní (která však u mnoha z nich chybí) a kromě zmíněných prsních ještě párové břišní ploutve. Jako ostatní paryby mají vnitřní oplození (k oplodněnívajíčkadochází v těle samice): samci se vyznačují modifikovanými břišními ploutvemi, které fungují jako pářicí orgán. Většina žraloků po dlouhém obdobíbřezostirodí dobře vyvinutá a relativně velká živá mláďata, někteří žraloci kladou velká vejce s pevným pouzdrem. Další znaky, které jsou pro žraloky typické, ale sdílejí je i s rejnoky, případně v různé míře i schimérami, jsouplakoidní šupinyna povrchu těla, redukovanáchrupavčitákostra, horní čelist tvořená netradičně kostí (ovšem chrupavčitou) zvanou palatoquadratum (nikolimaxilou) nebo zuby, které v řadách postupně dorůstají směrem vpřed k okraji čelisti.
Všichni žraloci jsou masožraví, ale živí se rozmanitou potravou odplanktonu, který filtrují z vody, přesrybya živočichy dna až po velkémořské savce. Jakožto vrcholovípredátořijsou vyzbrojeni citlivými smysly, mezi nimiž vynikáčich,sluch(který do jisté míry ve vodě splývá smechanorecepcíjako takovou), ale třeba ielektrorecepce(vnímání elektrického pole) zprostředkovaná tzv.Lorenziniho ampulemi.
Žraloků je známo přes 530druhů, které se řadí do 9řádůtvořících dvě hlavnífylogenetickélinie (SqualomorphiaGaleomorphi). Nejmenší z nich měří asi 20 cm, planktonožravýžralok obrovskýdosahuje asi až 18 m a je největším rybovitýmobratlovcemvůbec. Žraloci přitom rostou poměrně pomalu a někteří z nich jsou extrémně dlouhověcí: užraloka malohlavéhobyl stanoven nejvyšší věk mezi obratlovci – asi 400 let. Jakožtomonofyletickálinie odlišná od rejnoků jsou žraloci poměrně mladou skupinou: jejich nejstarší doklady jsou známy zdruhohor, resp. u některých nejistých nálezů snad i z konceprvohor. Přesto se v případě mnoha prvohorních paryb běžně mluví o archaických „žralocích“, protože měli podobný vzhled i styl života jako moderní žraloci – o zástupce této skupiny však nejde.
Žraloci jsou nechvalně proslulí schopností zaútočit na člověka a v nejhorším případě jej i zabít (to se týká zejménažraloka bílého,tygříhoabělavého). Z globálního hlediska jsou aleútoky žraloků, obzvláště ty s fatálním koncem, velmi vzácné. Naopak člověk představuje pro žraloky velice významný zdroj ohrožení. Žraloci mají dlouhýreprodukčnícyklus a intenzivnímulovunejsou jejichpopulaceschopné odolat. Žraloci jsou přitom loveni jak protrofeje, tak v mnohem větší míře promaso,tuka zejména ploutve, po nichž je jako po důležité přísaděžraločích polévekoblíbených zejména vevýchodní Asiivelikápoptávka.
Tělo žraloků je většinou torpédovité (vřetenovité) nebo válcovité, někdy až hadovitě protažené, rozdělené nahlavu,trupaocas, vybavené jak párovými ploutvemi (prsní, břišní), tak ploutvemi nepárovými (hřbetními, které jsou nejčastěji dvě, dále ocasní a řitní ploutví).Vzácně je hřbetní ploutev jen jedna (např. ušedounů), řitní ploutev chybí skoro všech zástupců linie Squalomorphi kromě šedounů.Existují ibentickédruhy žraloků se zploštělým tělem, kteří mohou připomínat rejnoky (zvláštěpolorejnociawobegongové;pilonosovépřipomínajípilouny). Na rozdíl od rejnoků však mají i tito žraloci žaberní otvory po stranách těla (rejnoci vespod) a jejich prsní ploutve nejsou protaženy nad žaberními štěrbinami až k hlavě. Tak jako další paryby jsou žraloci typičtí drsnou kůží krytou plakoidními šupinami, chrupavčitou kostrou nebo břišními ploutvemi přeměněnými u samců v pářicí orgány (pterygopodia).
Žraloci patří spíše mezi středně velké až obrovské mořské živočichy. Vysloveně drobné druhy, které by byly srovnatelné např. s několikacentimetrovýmipaprskoploutvýmirybami, mezi nimi chybí.Nejmenší žralok jesvětloun Perryho(Etmopterus perryi), který dorůstá maximálně asi 20 cm (samice), dospělí samci měří 16–17 cm. Jen o málo větší je příbuznýsvětloun Carterův(E.carteri).Přes 90 % druhů přesahuje 30 cm, asi polovina žraloků dorůstá kolem jednoho metru a přibližně 20 % jich přesahuje 2 m. Největší jsou žraloci filtrující z vody plankton: snad až dvanáctimetrovýžralok velikýa především žralok obrovský, který patrně může dosáhnout až 18 m délky a je vůbec největším rybovitým obratlovcem. Mezi další velké žraloky patří žralok bílý (až asi 7 m), žralok malohlavý (přes 6 m) nebo žralok tygří,žralok šedý,kladivoun velkýneboliškoun obecný(kteří měří mezi 5 a 6 m).U všech velkých žraloků je častým problémem absence přesných, věrohodných údajů o jejich velikosti. Jejich rozměry mohou být odhadovány i velmi nespolehlivými metodami a navíc existuje evidentní tendence jejich rozměry nadhodnocovat.
Kostra žraloků (a paryb obecně) je chrupavčitá a relativně jednoduše stavěná: zahrnujelebkuapáteř, oporužaberních obloukůa kostru ploutví. Chrupavka je oprotikostní tkánilehčí a flexibilnější,zároveň je však u paryb na povrchu zpevněná vrstvoumineralizovanýchšestibokých destiček (prizmat).Lebka žraloků (resp. paryb) je velmi kompaktní, její jednotlivé součásti jsou pevně srostlé do jediného celku (neurokrania čili chondrokrania), na kterém nejsou patrnéšvy.Horní čelist (tvořená chrupavčitou kostí zvanou palatoquadratum) však není pevně přirostlá ke zbytku lebky, což umožňuje částečné vysunutí úst při lovu nebo při ukusování velkých soust z tělakořisti.Na přikloubení palatoquadrata ke zbytku lebky se podílí významnou měrou chrupavčitá kost hyomandibulare, která je součástí tzv. jazylkového oblouku umístěného za čelistmi. Takovýto závěs čelisti (přítomný např. i u paprskoploutvých ryb, byť jsou jejich čelisti tvořeny jinými kostmi) se označuje jako hyostylie a u žraloků se vyskytuje v různých modifikacích. Např. varianta, kdy je čelist uchycená pomocí vazů i vpředu, se někdy označuje jako amfistylie, mezi oběma variantami je ale plynulý přechod.Některé bentické druhy žraloků, např. polorejnoci, využívají vysunutelná, široce otevíratelná ústa při přepadávání okolo plující kořisti, kterou navíc prudce otevřenými ústy částečně nasají i s vodou.
Horní čelist pohyblivá nezávisle na zbytku lebky a podsunutí úst do spodní pozice umožňují jednak lepší manipulaci s kořistí a jednak silnějšíosvalenítlamy. Žraloci jsou tak schopni pozřít relativně velkou kořist a především ji případně zpracovat (ukusovat z ní jednotlivá sousta).Sílastisku čelistí je přitom u velkých žraloků obdivuhodná: pro největší (nejtěžší) doložené jedince žraloka bílého (o hmotnosti přes 3,3t) se odhaduje síla stisku v přední části tlamy na více než  9000N(užraloka makobyla údajně přímo naměřena síla stisku asi 13 kN),v zadní části tlamy je síla asi dvakrát větší, což je patrně vůbec nejsilnější skus mezi současnými živočichy. Na druhou stranu relativní (tj. nahmotnosttěla přepočtená) síla stisku je podobná jako u řady jiných predátorů. Např. pro čtvrttunového žraloka bílého srovnatelného svou hmotností třeba selvemby podle téhož modelu měl být stisk slabší než u lvaa u menších žraloků již není síla stisku nijak mimořádná: např. pro přes metr dlouhéžraloky bělavénepřesáhla síla stisku 85 N a pro podobně velkéžraloky černonosénepřesáhla 120 N. Asi dvoumetrovýžralok hnědýdosáhl síly stisku necelých 150 N.Naopak větší (těžší) žraloci by měli mít mnohem silnější čelistní svaly a u vymřelého padesátitunovéhomegalodonasíla stisku asi přesáhla 100 kN, případně ještě víc, byl-li ještě těžší.
Páteř je tvořenáobratli, jejichž těla jsou z obou stran (zpředu i zezadu) vydutá a na něž směrem nahoru navazují oblouky chránícímíchu. Těly obratlů probíháchorda, která je jimi zaškrcovaná a funkčně nahrazená (zůstává ve větším rozsahu zachovaná mezi obratli). Na konci těla páteř pokračuje do horního laloku ocasní ploutve (která je tudíž heterocerkní). V oblasti ocasní ploutve jsou vytvořeny nad páteří resp. pod ní paprsky vyztužující plochu ploutve (epichordální resp. hypochordální radiália). I další ploutve jsou v bazální části vyztuženy chrupavčitými paprsky, na které v distální části navazují jemnějšíkolagenovákeratotrichia. Hřbetní ploutve mohou být na předním okraji opatřeny výraznými trny sloužícími obraně. Pletence párových ploutví nejsou napojeny na osový skelet (tj. lebku či páteř), což přispívá k flexibilitě těla žraloků. Ačkoli některé druhy žijící na dně mohou používat párové ploutve při pohybu po podloží, případně mohou podobně jako rejnoci využívat vlnění velkých prsních ploutví (polorejnoci), je u drtivé většiny žraloků hlavním orgánem pohybu ocasní ploutev.
Žraločí zuby jsou dosti variabilní: u rybožravých druhů mohou být štíhlé, přizpůsobené pro udržení kluzké kořisti, jindy jsou široce trojúhelníkovité, ostré, někdy s pilovitou hranou pro snazší vykusování částí masa, ale mohou být i ploché, mozaikovitě uspořádané, určené k drcení schránek bentických bezobratlých.V různých místech čelisti mívají zuby odlišný tvar či velikost (velmi odlišné jsou např. přední a zadní zuby v tlamě různozubců, jimž tento znak dal i jméno). Výjimkou nejsou ani rozdíly v dentici mezi oběma pohlavími jednoho druhu či mezi dospělci a mláďaty. Např. juvenilní žraloci bílí (asi do 1,5 m velikosti) loví především ryby a mají štíhlé zuby, starší jedinci mají mnohem širší trojúhelníkovité zuby s ostrou hranou.U mnoha žraloků, kteří napadají velkou kořist, jsou spodní zuby relativně špičaté a slouží k přidržení kořisti, horní zuby jsou širší a ostré a slouží k vykusování (odřezávání) velkých kusů masa. Žraloci přitom mohou potřásat hlavou ze strany na stranu za účelem efektivnějšího porcování kořisti (zuby se pak snáze prořezávají tkáněmi).
Zuby žraloků nejsou pevně přirostlé k čelistem, ale jsou vrostlé do tuhé vazivové tkáně, která čelisti potahuje.Během života jsou postupně vyměňovány. Nové zuby se zakládají v řadách v dásni na vnitřní straně čelistí. Tyto řady (série) zubů, zprvu více či méně skloněných vzad, se postupně s vazivem, v němž jsou upevněny, nasouvají dopředu, kde se na hraně čelisti zdvihají do funkční polohy a nahrazují opotřebované a vypadlé zuby.Tato výměna zubů je různě rychlá: u některých druhů vypadávají zuby již po asi 10 dnech (např. užraloka citronovéhonebohladkouna leopardího), jindy trvá výměna měsíc (např. u různozubců) až několik měsíců. Vzhledem k celkovému počtu zubů a k dlouhověkosti některých žraloků může žralok za život vyprodukovat i tisíce až desetitisíce zubů.Protože jsou zároveň zuby kryty velmi odolným materiálem (sklovinou), jsou i po vypadnutí velmi trvanlivé a mohou se stávat hojnou složkou mořskýchsedimentů. Kromě toho dobřefosilizujía řada vymřelých druhů žraloků je známa právě pouze podle zubů.
Kůžežraloků je sama o sobě pevná (hlavně díky přítomnosti vláken kolagenu), navíc je kryta velmi tvrdými, tzv. plakoidními šupinami. Plakoidní šupiny mají shodnou stavbu jako zuby (a jsou s nimihomologické): mají dřeňovou dutinu, kolem ní vrstvudentinua jsou pokryty sklovinou. Jsou zodpovědné za nápadnou drsnost žraločího těla (která je nejnápadnější při „pohlazení“ žraloka od ocasu k hlavě).Šupiny jsou drobné (přibližně kolem 0,5 mm), jsou většinou zploštělé, vybavené několika rýhami, které přispívají k potlačeníturbulentního prouděnívody kolem plujícího žraloka (snižujítření, ale také hlučnost jeho pohybu).Existuje ale řada dalších typů plakoidních šupin od prostých plochých destiček po jemné ostré trny. Modifikací těchto šupin vznikají i ploutevní trny nebo „zuby“ na dlouhém rypci pilonosů.Kůže samic je často zřetelně silnější než kůže samců, protože samci se při páření mohou samice pevně přidržovat svými zuby a mohli by jim tak způsobovat poranění.
Za zbarvení kůže jsou odpovědné pigmentové buňky,chromatofory.Mezi žraloky se kromě nevýrazně zbarvených druhů nacházejí i druhy pestře zbarvené, u nichž má však toto „nápadné“ zbarvení hlavně krycí význam: ve členitém prostředíkorálových útesůa obecně mořského dna přispívá k rozbití siluety a splynutí s okolím. Drobní hlubinní žraloci z čelediEtmopteridaejsou schopnibioluminiscence.
Navzdory široce rozšířenému názoru, že žraloci musejí neustále plavat, aby jim proudila voda přesžábrya neudusili se, se tento fakt týká jen těch nejaktivnějších plavců mezi nimi (např.modrounovití,kladivounovití), kteří skutečně spoléhají na dostatečný průtok vody přes otevřená ústa a žábry při jejich rychlém pohybu. Takovíto hbitípelagičtípredátoři se skutečně mohou zadusit, když je jim znemožněn pohyb. Řada žraloků však tráví podstatnou dobu života na dně, kde mohou nehnutě setrvávat na místě celé hodiny, ať už při odpočinku či při číhání na kořist. Proudění vody přes žábry u nich funguje obdobně jako u ryb nasáváním vody do otevírané ústní dutiny přes ústa, případně i přesspirakulum(což je modifikovaná přední žaberní štěrbina přítomná u některých žraloků jako více či méně nápadný otvor za okem), a jejím následným vytlačením přes žábry.Polorejnoci, kteří při lovu spoléhají na svou nenápadnost, minimalizovali i pohyb úst při dýchání a nahradili jej mnohem jemnějšími pohyby žaberních oblouků a kožních záhybů, které jejich žábry kryjí.
Žaberních štěrbin (kromě spirakula) je typicky 5, u šedounů 6–7. V žaberních lupíncích, které nasedají na jednotlivé žaberní oblouky, dochází kokysličováníkrve, která je do nich pumpovánasrdcemuloženým na spodní straně těla bezprostředně za žábrami. Srdcem, které je vybaveno jedinousínía jedinoukomorou, tedy protéká odkysličená (venózní) krev. Při zvýšené námaze (např. při výpadu) srdce žraloků příliš nezvyšujefrekvencistahů, ale zvýšený průtok krve zajišťuje zvýšenímobjemukrve, který vytlačuje.
Žraloci jsou někdy líčeni jako tvorové bezhlavě pohlcující cokoli, nač v moři narazí, včetně odpadků, plovoucích kusů plastu, plechovek a dalšího harampádí, toto chování se ale v zásadě týká především jediného druhu, žraloka tygřího. Většina žraloků je vybíravější a více či méně specializovaná na určitý typ kořisti (byť se preference mohou měnit s jejich věkem, resp. velikostí). Různých strategií při lovu kořisti je mezi žraloky mnoho: najdeme mezi nimi aktivní pelagické dravce (to jsou „typičtí“, tj. široké veřejnosti nejznámější žraloci), kteří jsou většinou spíše rybožraví, jindy zaměření spíše na vodní savce, dále veliké filtrátory (např. žralok obrovský), druhy pátrající po dně především pobezobratlých, někdy i těch s pevnými schránkami (např. různozubci), žraloky nehnutě číhající na okolo plující kořist (např. polorejnoci) atd. Řadasvětlounůse živí jakoektoparaziti: vykusují kusy kůže a masa z těla mnohem větších vodních obratlovců, třebakytovcůneboploutvonožců.
Pozřená potrava je spolknuta do prostornéhožaludku, kde je zahájeno trávení a odkud jsou části potravy posouvány dále dostřeva, kde probíhá hlavní fáze trávení i vstřebávání. S trávením napomáhají sekretypankreatua velkých, tukem bohatýchjater.Špatně stravitelné zbytky mohou být žralokem ze žaludku vyzvráceny (někdy přitom z úst žraloka částečně vyhřezne i samotný „naruby obrácený“ žaludek; jde o přirozený jev, který sice vypadá drasticky, ale žralokovi neublíží). Žraločí střevo je krátké, ale jeho povrch je výrazně zvětšen spirální řasou (tyflosolis). Ve střevech žraloků můžeparazitovatbohatá fauna cizopasných červů, napříkladtasemnic.
Játra plní nejenmetabolickouroli, ale jsou zároveňhydrostatickýmorgánem žraloků: kvůli vysokému obsahu tuku (oleje, předevšímskvalenu) mají nižšíhustotu, než je hustota vody, a žraloka tak nadnášejí. Ten pak nemusí vynakládat tolikenergiena udržení se ve vodním sloupci.
Mořští obratlovci včetně žraloků se musejí vyrovnávat s vysokýmosmotickým potenciálemmořské vody: voda má tendenci unikat z těla (například přes žábry) dokoncentrovanějšíhoroztokusolíve vnějším prostředí. Jako ostatní paryby, i žraloci řeší tento problém dosti netradičním způsobem, a to výrazným zvýšením obsahumočovinya dalšíchdusíkatýchlátek ve svém těle, a to až na hodnoty, které by pro jiné obratlovce byly toxické. Zároveň využívají žábry a tzv. rektální žlázu ke zbavování se přebytečnýchiontů, které se do jejich těla dostávají s mořskou vodou např. při příjmu potravy.
Žraloci jsou velmi úspěšnou skupinou predátorů, kterým při pátrání po kořisti pomáhá řada dobře vyvinutých smyslů. Vjemy jsou zpracovávány relativně velikýmmozkem, který se poměrem k velikosti těla přibližuje rozměrům mozkuptákůči některých savců.Jako v řadě jiných znaků jsou ovšem žraloci i ve stavbě a velikosti mozku velmi variabilní, k druhům s největšími mozky vzhledem k velikosti těla patří např. zástupci modrounovitých,písečníkovitýcha zejménakladivouni.Experimenty, kde žraloci musí např. správně rozpoznat tvar předmětu, aby dostali odměnu, nebo musí za odměnou plavat bludištěm, prokázaly jednak dobroupaměťžraloků a jednak jejich schopnost učit se od již vycvičených jedinců (doslova odpozorovat, co je třeba provést pro získání odměny).
Párové nozdry, v nichž je uložen vlastní čichový orgán tvořený hvězdicovitě uspořádanými lamelami s velikým celkovým povrchem, jsou sídlem vynikajícího čichu, který má pro žraloky velký význam – umožňuje jim totiž detekovat kořist i na velkou vzdálenost (pachová stopa nesená vodními proudy může být pro mořské predátory zřetelná i na vzdálenost několika km). Žraloci, u nichž byl čich podrobněji studován, vnímají ve vodě relativně chudý repertoárchemikálií, které zahrnují hlavněaminokyselinya další aminosloučeniny, které se často uvolňují z mrtvých nebo poraněných živočichů. Žraločí čich je na takovéto látky sice velmi citlivý, na druhou stranu podobné citlivosti dosahují i mnohé ryby. Jde o citlivost k molekulám pachů o minimální koncentraci asi 10M, někdy i nižší, která zhruba odpovídá přirozené koncentraci těchto látek v mořské vodě a tedy jakémusi přirozenému pachovému pozadí; vyšší citlivost by v takovém případě vlastně byla zbytečná.I tak jde o koncentrace odpovídající obrovskému naředění a např.žralok černocípýnebospanilýreagují na rybí extrakt rozpuštěný v poměru 1:10(což zhruba odpovídá jedné kapce v typickém plaveckém bazénu).Čich může žralokům sloužit i při vyhledávání partnerů či při orientaci v širém oceánu přimigracíchna dlouhé vzdálenosti, které někteří žraloci podnikají.Chuťové pohárkypro vnímání chuti jsou u žraloků uloženy pouze v ústní dutině ahltanu.
Dalším významným smyslem žraloků jezrak, i když se jeho kvalita i míra využití liší v závislosti na životní strategii daného druhu i na prostředí, které obývá. Většina žraloků je aktivní za soumraku nebo v noci a v jejichsítnicipřevažujítyčinkys vyšší citlivostí na světlo nadčípkyzajišťujícími barevné vidění (u některých žraloků byla experimenty potvrzena schopnost rozlišovat barvy). Za sítnicí bývá odrazivá vrstva (tapetum lucidum) z krystalkůguaninu, která umožňuje efektivnější využití slabého světla.U hlubinných druhů jsou někdy oči zvětšené, se širokouzornicí. Zornice je u žraloků schopna se rozšiřovat a stahovat podle intenzity světla a tak regulovat množství světla pronikajícího do oka. Aktivní pelagičtí predátoři, kteří častěji loví ve dne, mají většinou zrak dobře vyvinutý, s větším množstvím čípků a mnohdy s poměrně významným překryvem zorných polí obou očí (a tedy se schopnostíbinokulárního vidění). Na kratší vzdálenosti (přibližně pod 15 m) přebírá u takovýchto lovců zrak hlavní roli při pronásledování kořisti. Druhy zakalených prostředí (např. nepočetní žraloci žijící v řekách) mají oči naopak malé. Pro ochranu oka je někdy vyvinutamžurka, která se přetahuje přes oko zejména při útoku na kořist. Např. žralokům bílým však mžurka chybí a místo toho při útoku chrání oko tím, že jej rotují takovou měrou, že je z něho patrná jen pevná bělima.
Vnitřníuchožraloků je zodpovědné nejen za vnímánízvuků(zejména nízkofrekvenčních, včetněinfrazvuku),ale i za vnímání polohy hlavy a její rotace: podobně jako u jiných obratlovců totiž zahrnuje takéstatokinetické ústrojí. Dosah sluchu žraloků je vzhledem ke snadnému šíření zvuků ve vodě relativně velký: zvuky napodobující šplouchání způsobené zmítající se rybou přilákaly v jednom z nemnoha provedených experimentů žraloka až na vzdálenost asi 800 m.Dalšímechanosenzitivníorgán je tzv. proudový orgán – systém kanálků zahrnujících ipostranní čáruvybavenýchmechanoreceptory(neuromasty) a propojených póry s povrchem těla. Proudovým orgánem žralok vnímá nejenvibrace, ale i změnytlakuvody vyvolané prouděním, ať už je vyvoláno vlastním pohybem, pohybem kořisti nebo neživými vlivy.Další, tzv. volné neuromasty umístěné v jamkách vmezeřených mezi modifikovanými šupinami, jsou v několika stovkách rozesety na povrchu těla a vnímají hlavně proudění vody.
Neobvyklým smyslem žraloků (resp. paryb) je elektrorecepce, extrémně citlivé (v řádunanovoltůna centimetr) vnímání jemnýchelektrických polívyvolaných např. činností svalů kořisti. Receptorem těchto podnětů jsou tzv. Lorenziniho ampule, drobné orgány zanořené ve vrstvě podkožní svaloviny zejména na hlavě žraloka. Lorenziniho ampule se otevírají asi 1 mm širokým otvůrkem do vnějšího prostředí. Elektrorecepce má relativně malý dosah (přibližně do 0,5 m) umožňuje však i odhalení skryté kořisti, např. zahrabané v písku, a nablízko usnadňuje přesné zacílení útoku tlamou (většina ampulí je rozmístěna právě kolem tlamy).
Žraloci sdílejí s ostatními parybami pokročilý způsob oplození: samci mají vyvinuty pářicí orgány (pterygopody neboli myxopterygia vzniklé modifikací břišních ploutví) a oplození je vnitřní.To umožňujerodit živá mláďata(asi u 60 % druhů) neboklást veliká vejcev pevném obalu vybavená značným množstvím zásobníhožloutku(asi 40 % zástupců). Mláďata se pak líhnou nebo rodí mnohem vyvinutější, větší a jsou již podobná dospělcům (oproti např. rybímu potěru), bývá jich ale menší počet. Typicky se rodí kolem deseti mláďat, ale běžná jsou i dvojčata nebo naopak větší vrhy, vajec bývá průměrně snášeno postupně až několik desítek ročně.Žraločí vejce bývají vybavena různými výběžky a přívěsky, které je fixují na dně, ve spletiřasapod. Vývojembryave vejci trvá poměrně dlouho, někdy i přes rok. Vzhledem k tomu, že po celou tuto dobu je vejce vystaveno různým rizikům, zejménapredaci, má řada žraloků sklon zadržovat vejce delší dobu vdělohách(dělohy,vaječníkyivejcovodyjsou párové) a klást je vyzrálejší. Tato strategie plynule přechází vevejcoživorodost: vejce se mohou v děloze vyvíjet až do vylíhnutí a samice poté porodí živá mláďata. U většiny žraloků se ale žádné vaječné obaly během embryogeneze nevytvářejí a mládě se vyvíjí přímo v matčině děloze (toto je pravděpodobněevolučněpůvodní způsob rozmnožování žraloků s několika nezávislými přechody kvejcorodosti). V těle matky jsou mláďata vyživována buď výhradně ze svého žloutkového váčku, nebo jsou navíc přikrmována výživným sekretem produkovaným stěnou dělohy, kontinuálně uvolňovanými neoplozenými vejci či se v extrémním případě užraloka písečnéhoživí i svými sourozenci – samice pak porodí dvojčata (v každé děloze zůstane jediné mládě). Nejpokročilejším typem výživy embryí je ale vznikplacentyv místě, kde se postupně vyčerpávaný žloutkový váček dostane do kontaktu se stěnou dělohy. V oblasti placenty jsou mateřským organismem produkovány výživné látky předávané modifikovanému žloutkovému váčku a následně trávené a využívané embryem. Placenta se v různých formách vyskytuje u necelé pětiny druhů žraloků a vznikla nezávisle u několika skupin.
Někteříostrounipatří k obratlovcům s vůbec nejdelší dobou březosti: může u nich trvat i přes 2 roky. Mezi žraloky jsou zaznamenány i případypartenogeneze, kdy se mláďata (samice) rodí z vajec oplozených nikolispermatemsamce, alepólovým tělískem, které doprovází vznik vaječné buňky.
O době života nebo o věku, v němž dosáhnou dospělosti, jsou u mnoha žraloků k dispozici jen velmi kusé (nebo žádné) informace. Na obratlích nebo ploutevních trnech jsou sice někdy zřetelné přírůstkové vrstvy, ale mnohdy není jasné, zda jsou přírůstky každoroční nebo méně pravidelné. U hojných, příbřežních či komerčně významných druhů existují podrobnější údaje vycházející i z možnosti jejich označování a zpětného odchytu. Vzácně lovené, např. hlubokomořské druhy, u nichž se očekává celkově pomalejší metabolismus a mnohem vyšší věk, jsou mnohem méně prozkoumané, ale některé pokročilé metody (využívající např. detekciradioaktivníhouhlíkuC pocházejícího zatmosférickýchjaderných testůprováděných v60. letech20. stoletíinkorporovaného do přírůstkových zón obratlů) ukazují na věk až několika desítek let u relativně rychle rostoucích druhů (např. až 73 let u skoro pětimetrového samce žraloka bílého) nebo přes 100 let pro pomalu rostoucí chladnomilné (tj. často hlubokomořské) druhy.Uarktickéhožraloka malohlavého se odhaduje věk dokonce na několik set let (asi 400 let u nejstaršího zkoumaného jedince, ovšem s velkou mírou nejistoty: ± asi 120 let). Jde o obratlovce s nejvyšší známou dobou života.
Drtivá většina žraloků se vyskytuje v mořích a oceánech. Zcela výjimečně jsou někteří žraloci schopni migrovat dobrakickýchči sladkých vod. Žralok bělavý proniká až několik tisíc km proti proudu velkých řek a může se vyskytovat vamerickýchjezerech spojených řekami s oceánem (např. jezeroNikaragua). Tři druhy tzv. „říčních žraloků“ roduGlyphissladké vody přímo obývají a také se v nich množí.Podstatná část diverzity žraloků (přes polovinu všech druhů) zahrnuje zástupce žijící v hlubokých vodách (tj. přes 200 m hluboko),nesestupují ale do takových hloubek jako paprskoploutvé ryby: jen vzácně se vyskytují hlouběji než asi 3 km pod hladinou.Světloun bělooký(Centroscymnus coelolepis) byl pozorován v hloubce 3690 m, blíže neurčený ostroun v hloubce 4050 m.Další velká část druhů je vázána na mořské dno.
Žraloci se řadí do podtřídypříčnoústí(Elasmobranchii), která vedle žraloků zahrnuje ještěrejnoky(Batoidea), kteří tvoří sesterskou skupinu žraloků. Příčnoústí jsou jednou ze dvou skupinparyb(Chondrichthyes); druhou jsouchiméry(Holocephali). Přes určité pochybnosti o monofylii žraloků zejména koncem 20. století a na přelomu tisíciletí (uvažovalo se o tom, že rejnoci jsou podskupinou žraloků)moderníanalýzymolekulárních datpotvrzují monofyletický původ žraloků.Definovat žraloky pomocí společných odvozených znaků (apomorfií) je obtížné, protože ve stavbě těla jsou žraloci relativně konzervativní. Naproti tomu rejnoci díky přechodu k bentickému životu prošli výraznějšími změnami a žraloci jsou pak vůči nim definováni negativně, tedy absencí typických rejnočích znaků (což jsou zejména vespod uložené žábry a prsní ploutve, které nad nimi zasahují až k hlavě).
V roce 2021 bylo známo a popsáno přibližně 536 druhů žraloků, které lze zařadit do 9 řádů a asi 37 čeledí.Řádyšedouni,ostrouni,drsnotělci,polorejnociapilonosipřitom tvoří jednu velikou evoluční linii (Squalomorphi), řádyrůznozubci,malotlamci,obrouniažralounidruhou (Galeomorphi). Přes polovinu druhů žraloků patří do řádu žralouni.Taxonomický přehled s hlavními znaky řádů je uvedenníže.
Co se týčeevolucežraloků a nejstarších zástupců této skupiny, je třeba rozlišovat, zda se míní prehistorický vývoj monofyletické skupiny žraloci (Selachii) poté, co se oddělila od sesterské skupiny rejnoci, nebo zda jsou zahrnuty i starší formy, které měly podobný styl života a do značné míry i vzhled jako moderní žraloci, ale ve skutečnosti jsou to zástupcikmenové liniepříčnoústých (resp. paryb), a jsou tedy ve shodném příbuzenském vztahu jak ke žralokům, tak i k rejnokům (resp. k chimérám). Označovat takové tvory za „žraloky“ potom není zcela korektní, byť je většinou připomínají mnohem více nežli třeba rejnoky (žraloci se totiž na rozdíl od rejnoků tolik neodchýlili od původní stavby těla paryb). Každopádně v mnoha publikacích včetně těch odborných se lze běžně setkat s označením „žralok“ pro tyto archaické tvory, jen je třeba mít na paměti, že pak jde spíše o neformální pojem vystihující podobnost a styl života, ale ne o označenítaxonužraloci.Takto jsou za starobylé žraloky běžně označováni zástupci prvohorních paryb (viz např. významné rodyCladoselache,Xenacanthus,Helicopriona řada dalších), a to jak včeské,takanglickypsané literatuře.V žádném z těchto případů ale nejde o zástupce nadřádu žraloci.
„Praví“ žraloci jsou přitom až druhohorního či velmi pozdně prvohorního stáří, většina současných řádů se objevila ve fosilním záznamu vjuře, některé až vkřídě.Čistě fosilní skupinou žraloků je řádSynechodontiformes, jehož monofylie i příbuzenské vztahy nejsou jisté (mohou být sesterskou skupinou všech ostatních žraloků, ale i jejich vnitřní skupinou neboparafyletickým, ne-lipolyfyletickýmseskupením při bázi jejich evolučního stromu). Nejstarší zuby, které je možné k synechodontiformním žralokům přiřadit, byť s určitou mírou nejistoty, pocházejí již z koncepermua ztriasu. Typičtí zástupci tohoto řádu jsou ale mnohem mladší, jurští a křídoví, podobně jako ostatní žraločí řády.Podle odhadů založených na tzv.molekulárních hodináchkalibrovaných fosilními doklady se od sebe patrně oddělily dvě hlavní podskupiny žraloků, Squalomorphi a Galeomorphi, na samém počátku druhohor. Od rejnoků se podle těchto dat žraloci nejspíše evolučně oddělili již během permu a na sklonku prvohor tudíž existovala jejich kmenová skupina (tj. druhy bližší dnešním žralokům nežli rejnokům, které však dosud nepatřily ani do jedné ze zmíněnýchrecentníchpodskupin).
Ve fosilním záznamu jsou žraloci dobře dokumentováni především svými zuby, kvalitně zachovalých kompletních nálezů je naopak málo. I tak lze řadu taxonů podle zubů dobře rozpoznat a díky hojnosti nálezů sledovat jejich vývoj a výskyt v čase.Mezi nejstarší nálezy dobře zařaditelné do řádů známých z dnešní fauny patříspodnojurskénálezy zubů různozubců a šedounů (přičemžštíhlounovitípovažovaní za primitivní žraloky jsou doloženi až z mnohem mladších vrstev: zesvrchní křídy). Ze spodní jury pocházejí i zuby řazené provizorně mezi malotlamce. Žralouni jsou doloženi se střední jury, z pozdní jury pak pochází např. doklady ostrounů, obrounů nebo polorejnoků. Křídového stáří jsou mj. nejstarší fosilie pilonosů.Některé svrchnokřídové nálezy již lze zařadit do recentních rodů.
Asi nejslavnějším fosilním žralokem je obrovský žralokmegalodon(Otodus megalodon), který dosahoval snad až 20 m,spíše však méně (asi do 16 m).Žil přitom relativně nedávno: podle všeho vymřel v průběhupliocénuasi před 3,5 miliónem let.Paleontologické nálezy naznačují, že se jednalo o aktivního predátora tehdejších kytovců, např. drobných (max. pětimetrových)kosticovcůPiscobalaena nana.
Útoky žraloků na člověka, obzvlášť útoky s tragickým koncem, jsou ve srovnání s mnoha jinými riziky velice vzácné. Pro srovnání: odhaduje se, že na každých 3,5 miliónu návštěv pláží za účelem koupání připadá asi jedno utonutí, kdežto jedno pokousání žralokem (ne nutně smrtelné) připadá asi na 11,5 miliónu návštěv pláží. Mnohá pokousání jsou „kousnutí omylem“ menším druhem, který chňapne po pohybující se končetině, která může připomínat kořist. Takováto kousnutí většinou ani nevyžadují ošetření. Skutečně nebezpečná můžou být kousnutí velkými žraloky (nejčastěji žralok bílý, tygří a bělavý). Taková kousnutí, i když potom žralok odplave, mohou končit smrtí vykrvácením nebo utonutím. Nejvíce útoků žraloků na lidi je hlášeno zFloridy(asi 1 pokousání na 0,5 miliónu návštěv pláže).Podle záznamů International Shark Attack File bylo v dekádě 2010–2019 zaznamenáno celosvětově 800 nevyprovokovaných útoků na člověka, z čehož asi 55 (tj. necelých 7 procent) skončilo fatálně.
Coby charismatičtí a potenciálně nebezpeční tvorové jsou žraloci významnou součástífolklorualegendrůzných přímořskýchetnik. Žraloky inspirovanámytologieje obzvláště bohatá vpacifickéoblasti. Spíše v pozitivních rolích, coby ochránci a průvodci, případně i prohřešky trestající (polo)bohové se žraloci hojně vyskytují v příbězíchPolynésanů. Příběhy o polo-lidech / polo-žralocích v různých mytologických rolích jsou vyprávěné naHavaji, ale i naFidži,Tonga,Cookových ostrovech,Novém Zélanduaj.
V modernější době žraloci inspirovali spíše hrůzostrašné příběhy, v nichž se stávají nemilosrdnými zabijáky. Nejznámější z těchto příběhů je knihaPetera BenchleyhoČelisti, která hlavně ve svéfilmové verzirežírovanéStevenem Spielbergemovlivnila v70. letechveřejné mínění v neprospěch žraloků.
Žraloci jsou spíšeK-stratégové, tedy živočichové, kteří investují především do kvality, nikoli kvantity potomstva a dospívají dosti pozdě. Jejich reprodukce je proto velmi pomalá. Jako vrcholoví predátoři se navíc na jednotlivých lokalitách většinou nevyskytují v příliš velkých počtech (jejich abundance je nízká). To vše přispívá k pomalé přirozené obnově jejich populací a tudíž k jejich vysoké zranitelnosti lovem, případně úbytkem kořisti a dalšími člověkem způsobovanými faktory. Lokální populace mohou být zdecimovány během několika málo let, jak dokládá několik příkladů z historie rybolovu. Napříkladžralok sleďovýzačal být na západním pobřeží severníhoAtlantikusystematicky loven v roce 1961. V tomto roce činil jeho výlov asi 1575 tun, během tří let dosáhl vrcholu (přes 7000 tun) a následně zkolaboval, na lokalitách postižených lovem se vyskytoval jen zlomek původní populace. Populace žraloků obecně zejména během několika posledních dekád 20. století významně poklesly, a to asi o 50–80 %. Tento globální populační pokles byl asi nejvíce patrný během80. let20. století jak kvůli rozmachu rybolovu obecně, tak kvůli zvýšené poptávce po žraločích produktech speciálně.Odhaduje se, že během let 2012–2019 vzrostl počet ulovených žraloků z 76 na 80 miliónů jedinců, z toho asi 25 miliónů kusů patřilo k ohroženým druhům.
Žraloci jsou loveni jednak pro trofeje (čelisti, zuby), případně pro orgány používané např. v lidové medicíně, ale ve větším měřítku i pro maso, olej z jater a v neposlední řadě pro kolagenem bohaté ploutve, z nichž se hlavně v Asii vaří velmi žádaná polévka. Cena ploutví díky tomu může až několikanásobně přesáhnout cenu žraločího masa. Žraločí ploutve se z uloveného žraloka snadno a rychle získávají (odříznutím) a lze je na rozdíl od masa snadno skladovat, proto je běžnou praktikou hození žraloka bez ploutví zpět do vody, kde neschopen odplavat pomalu klesne ke dnu a pojde.Další kontroverzní důvod pro lov žraloků je údajný (neprokázaný)protirakovinnýúčinek prášku z jejich chrupavek založený na pověře, že žraloci netrpí rakovinou. Na druhou stranu aminosterolskvalaminobsažený hlavně v játrech žraloků (lze jej ale i uměle syntetizovat) protirakovinné a dalšífarmakologickéúčinky skutečně má a je dále studován.
Následuje taxonomický přehled řádů (včetně hlavních znaků) a čeledí, za čeleděmi je uveden počet popsaných druhů: