Manga

Manga(japonsky漫画) je označeníjaponskýchkomiksůagrafických románů. Styl kresby používaný ve většině mang vznikl v Japonsku na konci 19. století,historie jeho formy však sahá až k počátkůmjaponského umění.V Japonsku se mangou označují jak komiksy, tak i styl kresby; ve světě se termínem označují především komiksy vydané v této zemi.
Manga je vJaponskuvelmi oblíbená a čtou ji nejenom děti, ale i dospělí a údajně pokrývá 40 % všech tištěných publikací v Japonsku.Manga se v Japonsku vydává nejdříve v časopisech (po jednotlivých kapitolách), ve kterých se nachází více sérií od různých autorů (autor mangy se nazývámangaka). Pokud je série úspěšná, je celý příběh vydán samostatně, jako sešit s několika kapitolami. Tomuto sešitu se pak říkátankóbon.Příběhy vyskytující se v manze jsou také častým námětem animovaných seriálů a filmů známých jakoanime. Na motivy úspěšných mang také občas vznikají konzolové či počítačové hry, knihy či hrané filmy/seriály.
Styl kresby, který je pro mangu typický, zahrnuje velké oči, rafinované tvary účesů, malý a špičatý nos, různé velikosti a tvarybublina časté používání citoslovcí, především pakonomatopoí(zvukomalebných slov).Manga je, na rozdíl od amerických komiksů, tištěna jedinou barvou (s občasnou výjimkou prvních stran knihy) a také se vyznačuje opačným směrem čtení, tedy zprava doleva.
Komiksy s podobným výtvarným pojetím vznikají i v jiných zemích. Například vJižníaSeverní Koreji(těmto komiksům se pak říkámanhwa),Číně(především v Hongkongu a naTchaj-wanu, kde se jim říká manhua) a vUSA(zde vydané tituly se nazývají Amerimanga).Také v Česku začínají vznikat první díla, která napodobují tento styl. V roce 2009 vyšel první český sborník mangy,Vějíř, který o rok později následoval jeho další díl.
Manga,japonsky漫画, doslova znamenározmarné kresbynebonespoutané skici.Poprvé se toto slovo objevilo na konci 18. a začátku 19. století v díle Santó KjódenaŠidži no jukikai, později pak v díleManga hjakudžood Aikawa Minwa (1814) a ve stejné době i ve velmi známém díleHokusai manga, které nakreslilKacušika Hokusai.Dnes jemangapřekládána jakokomiks,kresba, nebokarikatura.
Vyprávění příběhů skrze obrazy se v Japonsku začalo používat vobdobí Nara(710–794 n. l.), společně s rozmachemštočkového tisku. Tyto obrazy neobsahovaly text, ani nevyprávěly ucelený příběh, sloužily pouze jako pomůcka vypravěčům a buddhistickým mnichům při vyprávění příběhů. S pozdějšími díly a moderní mangou mají společný jen směr čtení – zprava doleva.
Podle některých zdrojů se historie moderní mangy datuje do 11. až 13. století. Z této doby pochází soubor čtyř svitků, známých jakoČójú džinbucu giga emaki, které údajně nakreslilbuddhistickýmnich Toba Sódžó (1054–1140).Svitky vyobrazují zvířata a lidi v humorných situacích, zachovávají směr čtení zprava doleva a také nevyprávějí ucelený příběh.
Styl kresby Šódžových svitků ovlivnil pozdější karikaturisty a umělce vobdobí Edo(1603 až 1867), kteří vydávali ilustrované knihy nazývanétoba-e(japonsky鳥羽絵). Obsahem knihtoba-ebyly krátké příběhy vyobrazující zvířata imitující lidskou činnost. Dalším velmi výrazným žánrem té doby byloukijo-e(japonsky浮世絵) neboliobrazy z plovoucího světa. Mezi oblíbené náměty ukijo-e patřily krásné ženy, zápasnícisumó, historické scenérie a pověsti, zvířata a příroda a mnohdy i erotické scény.
Podle některých zdrojů, například Frederik a Petersen, se po druhé světové válce moderní manga vyvinula ztoba-eaukijo-e.Jiní však tato díla za přímé předchůdce mangy nepovažují.
Slovo manga se v japonském jazyce začalo objevovat až koncem období Eda. Poprvé jej použil Santó Kjóden (1761–1816) v díleŠidži no jukikaia později jej zpopularizoval umělec Kacušika Hokusai (1760–1849).Ten v letech 1814 až 1849 vydal své 13svazkové dílo (po jeho smrti pak vyšly ještě další dva svazky)Hokusai manga, které podle některých zdrojů ovlivnilo styl kresby a humoru pozdějších děl.Hokusai manganevypráví ucelený příběh, ale mělo sloužit jako reference pro Hokusaiovy žáky a pozdější umělce.
Z konce období Eda pocházejí i první kreslené erotické a komické příběhy. Mezi známější a v té době populárnější erotická díla patří napříkladFúrjú enšoku Maneemonod Suzuki Harunobu (1724–1770). Hlavní hrdina příběhu, Maneemon, dokázal zmenšit svou výšku a mohl tak sledovat sexuální hrátky cizích lidí. Jednotlivé scény příběhu byly propracované, často přes celou jednu nebo dvě strany a navzájem na sebe navazovaly jen nepřímo.
Kjóden, Hanurobu a další autoři publikovali svá díla na pokračování v knihách nazývanýchkibjóši(neboližluté knihy, podle barvy inkoustu, kterým byla často tištěna obálka knihy).V polovině19. stoletívšakkibjóšivlivem cenzury ze strany státu úplně vymizely, a proto jej někteří také nepovažují za přímé předky mangy.Za opravdový vznik mangy se považuje až období před a podruhé světové válce.
Před válkou, na konci 19. a začátku 20. století vycházely levné časopisy pro děti, které obsahovaly jednoduché kreslené příběhy. Později se tato periodika zaměřila na užší skupiny čtenářů. Především kvůli rozdělení škol na dívčí a chlapecké začaly vznikat tituly určené pro chlapce a dívky. První výhradně dívčí časopis vyšel v roce1902a jmenoval seŠódžo sekai(což znamenáSvět děvčat).
Větší popularitu a vývoj však manga zaznamenala až v doběokupace Japonskapo druhé světové válce. Tehdy se měnila japonská ekonomika i politická situace. Na veškerá nově vznikající díla se vztahovala přísná cenzura, která zakazovala jakákoliv válečná témata. I přes takto nepříznivou situaci začaly vznikat nové časopisy pro děti, ve kterých se objevovaly jednoduché kreslené příběhy. Tyto časopisy se tiskly na levný papír a titulní stránky byly jasně červené, proto se jim říkaloakahon(doslovačervená kniha).
Asi nejvýznamnějším umělcem té doby bylOsamu Tezuka. Jeho práce výrazně ovlivnila styl kresby tehdejších umělců a některé její prvky se v manze objevují i dnes. Do té doby se jednotlivé ilustrace kreslily bez perspektivy, z pohledu třetí osoby a úhel, pod jakým čtenář pozoroval obraz se neměnil. Až Tezuka, který se inspiroval ve filmu a především vDisneyho animacích, začal využívat moderních vypravěčských postupů a aktivní práce s „kamerou“.Jeho první dílo, které se výrazněji proslavilo, vyšlo v roce 1947 pod názvemŠin Takaradžima(českyNový ostrov pokladů) a později pakTecuwan Atomu(japonsky鉄腕アトム), na západě známý jakoAstro Boy. Další významnou kreslířkou bylaMačiko Hasegawa, známá svou sériíSazae-san, která poprvé vyšla v roce 1946 a vychází dodnes.
V padesátých letech začala manga získávat na popularitě a trh s komiksovými příběhy se začal rozšiřovat. První generace mladých čtenářů mangy začaly dospívat, ale na rozdíl od svých předchůdců komiksové příběhy četli i nadále.Začaly tak vznikat první příběhy pro starší děti a posléze i pro dospělé. Mnoho umělců a autorů také navázalo na úspěšný Tezukův styl a následně jej zdokonalovali.S příchodem starších čtenářů se začaly vyvíjet i nové žánry a příběhy se stávaly složitější a delší. Jednotlivé příběhy se proto začaly více zaměřovat na užší skupiny čtenářů. Z této doby pochází i dva hlavní směry –šónen, zaměřen svým obsahem na chlapce, ašódžo, určen primárně pro dívky.Až do roku 1969 však dívčí šódžo mangy nezískaly na popularitě. Většina tvůrců a umělců byli muži, kteří svými příběhy nedokázali mladé dívky a ženy zaujmout. Až v roce 1969 vznikla skupinaNidžújonen Gumi(českySkupina roku 24; většina autorek se narodila v roce 24období Šówa, tedy v roce 1949), ve které působily mladé autorky, jež se zaměřily na žánr šódžo.
V následujícím období (od počátku 70. let dodnes) získal žánr šódžo vlastní unikátní vzhled i podžánry. Mezi ty patří například šódžo manga zaměřená na dospělé ženy –džosei(japonsky女性), často nazývanáredísu(japonskyレディース) čiredikomi(japonskyレディコミ). Dalším příkladem podžánru šódžo jsou napříkladmahó šódžo(japonsky魔法少女), neboličarodějné dívky, ve kterých jsou hlavní hrdinky obdařeny magickou silou. Manga zaměřená na chlapce a muže se vyvíjela podobně. Příběhy označené jako šónen se zaměřily na mladé chlapce, většinou do 18 let, zatímcoseinenmangy byly určeny pro dospělé muže. Tyto podžánry šónen mangy často zobrazovaly příběhy superhrdinů, akční, humorné i hororové příběhy, později i mírně explicitní témata.
Další vývoj trhu s mangou vJaponskuproběhl s rozšířením levného a dostupnéhotiskuv 70. letech 20. století. Začala tak vznikat malá, nezávislá vydavatelství, která umožnila amatérům publikovat svou vlastní tvorbu. Té se později začalo říkatdódžinšia v počátcích se jednalo o původní autorskou tvorbu. Zatímco velká nakladatelství zaměřená na mainstream vydávala známé příběhy, tento nový trh s amatérskou tvorbou obsahoval velké množství experimentů a nových žánrů.
Obrovský zájem o dódžinši dal v roce 1975 vzniknout setkání (conu) známé jakoComic Market, kde se každoročně schází skupiny amatérů i jednotlivců publikující mangu. Toto setkání se stalo místem pro prodej a šíření dódžinši a během následujících 10 let se rozrostlo co do počtu autorů i návštěvníků. Největší boom nastal v letech 1986 až 1992, kdy seComic Marketzačal pořádat dvakrát do roka a stal se tak největší akcí svého druhu (v roce 2000 proběhl již 58.Comiketa během dvou dní jej navštívilo více než 800 000 návštěvníků).Vznikly také nové časopisy zaměřující se na amatérskou tvorbu (např. v 70. letechJunečiManga kissatengaia později v 80. letechPuffneboComic Box) a také malé společnosti, které vydávalydódžinši.
Amatérská tvorba byla oproti mainstreamovému trhu zvláštní také velkým množstvím dívčí mangy. Zatímco hlavní směr se soustředil z větší části na šónen (v roce 1993 se jednalo až o 78 % veškerých titulů), naComic Marketubylo kolem roku 1989 více než 80 % autorek tvořících dívčí šódžo mangu.
V České republice je historie mangy spjata sanime, které se začalo objevovat na českýchsci-fiafantasyconechjiž v roce 1999 a 2000. V roce 2000 se na akci jménemRauconobjevil první program zaměřený na Japonsko, anime a mangu.V tomto roce také vzniklo sdružení fanoušků s názvemČesko-slovenský klub přátel mangy a anime, pod záštitousci-fiklubuTerminusaČeskoslovenského fandomu.Toto sdružení později pořádalo program zaměřený na mangu aanime, který byl součástí setkáníParconv roce 2001.Až do roku2004fanouškové anime a mangy pořádali setkání na různých conech, jako malou část programu. První samostatná akce s názvemAnimefestse uskutečnila až 8. a 9. května 2004 vBrně, na které se sešlo přes 200 návštěvníků.Toto setkání fanoušků probíhá každoročně na začátku května a pořádá jejobčanské sdruženíBrněnští otaku.
Během tohoto období začaly vznikat také první neoficiální překlady mang, které se mezi čtenáři a fanoušky šířily přes internet. Prvním oficiálním titulem byla manga Gon, kterou v roce 2000 vydalo nakladatelství Calibre Publishing.Později se začaly na českém trhu objevovat některé korejské tituly nazývanémanhwa. Manga se ve větší míře začala oficiálně vydávat až po roce 2008, kdy nakladatelstvíZoner PressvydaloDveře chaosu.Tituly, které následovaly, jsou např.GravitationaTemné metro. Další nakladatelství, která později začala vydávat mangu v ČR, jsouAlbatros(mangaRomeo a Julie),Talpress(mangaMotýlek) či polské nakladatelstvíHanami(mangaBalzamovač).Od roku 2011 vychází manga v nakladatelství Crew (Naruto, Death Note, Bleach, Útok titánů, Gantz, Crying Freeman).
Trh s mangou je v Japonsku obrovský. V roce 2007 byla celková cena prodaných manga publikací 406 miliardjenů(přibližně 84 miliard Kč), což je podle některých zdrojů až 40 % veškerých tištěných publikací.Manga však nezůstává jen v Japonsku, ale rozšířila se i do jiných zemí světa, především doSpojených států amerických, kde vychází nejenom přeložená manga, ale ianime.
Způsob, jakým se nové příběhy dostávají mezi čtenáře, je v případě mangy velmi specifický. Příběhy jednotlivých autorů vycházejí nejprve po jednotlivých kapitolách v levnýchčasopisech, které jsou zaměřeny na jednu cílovou skupinu (šónen, šódžo,…). Těchto časopisů je velké množství, od nízkonákladových až po velmi známé tituly (napříkladŠúkan šónen Jump). Později, pokud je příběh oblíbený, se jednotlivé kapitoly vydají v knize, která se nazývátankóbon. Tento formát je velmi podobný evropským paperbackovým knihám.
V Japonsku je běžné, že skupiny začínajících autorů vydávají své vlastní, nízkonákladové časopisy.Zde pak začínající autoři sdílí své nápady a příběhy se čtenáři. Pokud je autor úspěšný, často si jej všimne některé větší nakladatelství, případně vyhraje některou z mnoha soutěží pro začínající autory.
První periodikum, které můžeme považovat za předchůdce dnešních manga časopisů, vyšlo již v roce 1874 pod názvemEšinbun Nipponči. AutořiKanagaki RobunaKawanabe Kjosaise inspirovali britským časopisemJapan Punch, který vydávalCharles Wargman. Tento magazín obsahoval velmi jednoduché kresby, zato se dotýkal velmi kontroverzních témat. Z toho důvodu se příliš nerozšířil a po třetím vydání zaniknul.Na tento časopis pak o dva roky později, v roce 1877, navázalMarumaru Šinbuna v roce 1879 pakGarakuta Činpo. Prvníšónenmagazín začal vydávat v roce 1895Iwaja Sazanami. Toto periodikum pro mladé chlapce bylo výrazně zaměřeno naprvní čínsko-japonskou válku, často zde byly informace z fronty a úspěchy japonské armády.Tento časopis přestal vycházet záhy po skončení války.
Velké množství nových periodik začalo vycházet až o deset let později, tedy v roce 1905 (běhemrusko-japonské války).Tehdy se objevily i první časopisy zaměřené na dívky (šódžo sekai), nebo na menší děti (Šónen Pakku).Další tituly, zaměřené na různé skupiny čtenářů vznikaly a zanikaly velkou rychlostí. Mezi ně patří např.Poten(1908, vyšlo jediné číslo tohoto časopisu a bylo vytištěno barevně),Kodomo Pakku(1924, obsahovalo velmi kvalitní kresby a příběhy od známýchmangakatvůrců),Manga no Kuni(od 1935 do 1941, vycházel v obdobídruhé čínsko-japonské války).
Po druhé světové válce začala počátkem 50. let vycházet další periodika. Tato již začala vycházet jednou měsíčně a vycházela po dobu několika let. Na konci 50. let také vyšel první týdenní časopis pro chlapce –Šúkan šónen Magadžin(japonsky週刊少年マガジン), který vychází dodnes.
Dódžinši je výraz pro nízkonákladové nezávislé publikace, které vycházejí mimo hlavní trh s mangou. Často je vydávají malé společnosti, nebo samotní autoři. Dříve bylo toto označení chápáno jako sborník původních děl začínajících autorů. V dnešní době je dódžinši chápáno i jakofanartovápublikace obsahující parodie nebo převyprávění známých příběhů.
Japonská nakladatelství vydávající mangu často vyhlašují soutěže a ocenění pro začínající a neznámé autory. Tímto způsobem se do známých časopisů dostávají noví autoři a jejich příběhy. Z nejznámějších soutěží a ocenění uveďme například:
Také mimojaponští autoři a tvůrci jsou odměňováni cenouKokusai manga šó(mezinárodní ocenění za mangu), které vyhlašuje japonskéministerstvo zahraničních věcíod roku 2007.