davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Majoránka zahradní

Majoránka zahradní(Origanum majorana, syn.Majorana hortensis) je aromatická a léčivá rostlina z čeledihluchavkovitých(Lamiaceae).
Majoránka zahradní je v přirozeném prostředívytrvalá bylinanebopolokeř, pěstována v českých podmínkách obvykle pouze jednoletá bylina.Lodyhaje přímá, listy vstřícné, drobné, oválného či obvejčitého tvaru. Malé, oboupohlavné květy tvoří hustélichopřeslenyna koncích lodyh, před rozkvětem jsou skryty v okrouhlýchlistenech.Kalichje tvořen jediným celistvým pyskem,korunaje asi 4 mm dlouhá, dvoupyská, bílá či světle růžová. Plody jsoutvrdky, které úplně dozrávají jen v teplých oblastech. Celá rostlina příjemně voní.
Původně rostla veStředomoříjako součást řídké stálezelené keřovité vegetace (garrigue) na mělkých, suchých půdách. Pěstovali ji už i staří Egypťané, Řekové a Římané a v době křižáckých výprav do Svaté země v raném středověku se rozšířila do zbytku Evropy. Ve středoevropských podmínkách je málo otužilá, nevydrží tedy celoročně venku a lze ji pěstovat pouze jakoletničku.
Používá se jakokořenína dochucovánípolévek,omáčeka masitých jídel, často se užívá dohromady sčesnekem. Ve staročeské kuchyni je nezbytnou přísadouzabíjačkových specialit,dršťkové polévky, bramborové polévky (bramboračky) abramboráku(cmundy). Díky svému blahodárnému účinku na trávení se přidává do pokrmů z luštěnin, zelí či do tučných jídel. Vyniknout dává především chuti zvěřiny nebo pečeným játrům. Velmi dobře se hodí také do lehkých zeleninových nebo vaječných salátů. Využívat ji lze v čerstvém i sušeném stavu. Její předností je, že neztrácí aroma, které se výborně snoubí s ostatními druhy koření, např.tymiánem.
Povzbuzuje chuť do jídla a podporuje tvorbužaludečních šťáv. Působí také protinadýmavě. Uvolňuje křeče a posiluje nervový systém. Pomáhá při ženských onemocněních, protože posiluje dělohu. Čaj z majoránky může pomoci při bolestech hlavy nebo nachlazení. Neměla by být užívána běhemtěhotenství.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMajorán záhradnýna slovenské Wikipedii.
Susak

Susak(italskySansego,německySansig) je malýchorvatskýostrov na severním pobřežíJaderského moře. NázevSansegopochází z řeckého slovaSansegus, což znamenáoregano, které na ostrově roste hojně.
Na ostrově, který se zejména v letních měsících stává stále oblíbenější turistickou destinací, žije stále malé procento původních obyvatel. V zimě je ostrov téměř opuštěný, zatímco na vrcholu letní sezóny čítá až 2 000 lidí. V roce2011na ostrově žilo 151 obyvatel, všichni ve stejnojmenné vesniciSusak. Mnoho původních obyvatel Susaku žije v současné době ve Spojených státech.Rozloha ostrova je 3,5 km².
Ostrov se nachází vKvarnerském zálivujihovýchodně odIstrijského poloostrova, asi 7,4 km jihozápadně od ostrovaLošinj, 10 km jižně od ostrovaUnijea 120 km východně od italského pobřeží. Susak je 3,6 km dlouhý a 2,5 km široký, s rozlohou přibližně 3,8 čtverečních kilometrů. Nejvyšším bodem na Susaku je Garba s výškou je 98 metrů nad hladinou moře.
Ostrov je geologicky odlišný od ostatních jadranských ostrovů v tom, že je většinou tvořen jemným pískem na vápencovém skalním podloží. Jak se písek dostal na ostrov není zatím vědcůmjasné. Zatímco někteří spekulují, že Susak vznikl ze sedimentů řekyPádběhem poslední doby ledové, které se dostaly na povrch tektonickou aktivitou, jiní věří, že písek je navátý.Vzhledem k porézní půdě nejsou na ostrově žádné stálé vodní toky, ani jiné vodní útvary.
O historii Susaku z doby před20. stoletímje známo jen málo. Důvody jsou tři. Prvním důvodem je, že jen málo obyvatel Susaku mělo formální vzdělání. Před masivním odchodem obyvatel z ostrova podruhé světové válcebylo vzácné setkat se s obyvatelem ostrova, který by dokončil základní školu.Druhým důvodem je, že se tak většina událostí z historie ostrova předávala ústně – nezaznamenávala se písemně. A třetí, nejpodstatnější důvod je, že historie ostrova byla důsledně manipulována, potlačována a ovlivňována těmi, kdo byli právě jeho vládci.Například název ostrova byl změněn přinejmenším třikrát (Sansagus, Sansego a Susak), podle toho, jaká vláda jej ovládala,Z těchto důvodů je obtížné přesně poskládat historii ostrova.
Kuchyně Susaku kombinuje italskou, chorvatskou, rakouskou a středomořskou kuchyni. Mořské plody – zejména ryby, jako jsousardinky,makrelya groupery – jsou populární zejména pro svou snadnou dostupnost. Jehněčí a vepřové maso připravené na otevřeném ohni je také populární, ale je většinou vyhrazeno pro zvláštní příležitosti.
Jako dezert jsou obvykle připravoványpalačinkyplněné marmeládou nebo ovocem,štrúdlnebo losi, smažené pečivo s moukou a sypané práškovým cukrem.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSusakna anglické Wikipedii.
Kdo najde přítele, najde poklad

Kdo najde přítele, najde pokladjeitalsko-americkýkomediálně-dobrodružnýfilm, který v roce1981natočil režisérSergio Corbucci.
Alan (Terence Hill) má starou mapu ostrova kde by měl být ukryt poklad. Avšak chybí mu prostředky, kterými by se na ostrov dostal. Nejdříve bude muset sehnat nějaké peníze. Ty sežene poté, co oklame gangstery sebere jim peníze, které měly být vsazeny na dostizích. Ti si to také nenechají líbit a pronásledují jej. Alan se ukrývá na loď Charlieho (Bud Spencer), který však o tom nemá vůbec ponětí. Ztrácející se jídlo napoví, že na lodi je černý pasažér. Po menší šarvátce skončí oba v moři. Díky Alanovu přičinění také náhodou u ostrova s pokladem. Zde však narážejí na mnoho překážek v podobě starého Japonce (John Fujioka), který neví, že již skončila druhá světová válka, piráty a dokonce na gangstery, kteří si Alana našli.
Středomořská potravinová pyramida

Středomořskápotravinová pyramidaje grafické znázornění středomořského způsobu stravování – popisuje typy jídel vhodné ke konzumaci a správnou četnost jejich konzumace. Pyramida byla roku 1993 zpracována neziskovou organizací Oldways Preservation Trust, Ústavem veřejného zdravíHarvardovy univerzityaSvětovou zdravotnickou organizací.
Středomořská strava je úzce spjata sestředomořskýmioblastmi, ve kterých se vyrábíolivový olej. Pyramida postavená na aktuálních výzkumech v oblasti výživy popisuje zdravou středomořskou stravu, která vychází ze stravovacích návyků naKrétěvŘeckua na jihuItáliepřibližně kolem roku 1960, kdy byl v těchto oblastech, navzdory omezeným zdravotním službám, velmi nízký výskytchronických onemocněnía vysokástřední délka životadospělých. Tato zjištění bývají připisována zejména americkému fyziologoviAncelu Keysovi.
Potraviny jsou v pyramidě rozlišeny podle toho, zda by měly být konzumovány na denní, týdenní či měsíční bázi, jejich doporučené porce však uvedeny nejsou.
Výzkumy ukazují, že stravování podle středomořského modelu podporuje dobré zdraví adlouhověkost. Dle některých publikovaných studií jde středomořský způsob stravování ruku v ruce se sníženým rizikem onemocnění, jako jsou plicní onemocnění čiAlzheimerova choroba, a zároveň jím lze předcházet vznikualergiíčiastmatu.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMediterranean Diet Pyramidna anglické Wikipedii.
Aperitiv

Aperitiv(z franc.apéritifnebo ital.aperitivo– "otvírající") jealkoholický nápoj, který se podává 15–20 minut před začátkem jídla. Zpříjemňuje čekání na pokrm a vyvolává či probouzí větší chuť na jídlo. Mělo by ho být skutečně jen malé množství a jde také o společenskou záležitost. Protějškem aperitivu jedigestiv, který se podává na závěr.
Podává se nejčastěji 1decilitrveskleničkáchnebomiskáchs tenkým plátkemcitronu. Zde platí: jinýalkohol, jiný způsob podávání. Už ve starém Římě se pil aperitiv, aby se připravil trávicí trakt na požitky z nadcházející hostiny. Časem se z aperitivu stala velmi sofistikovaná záležitost. Velkou zásluhu na tom mají Italové, právě v Itálii se zrodily aperitivy, jako jeCampari,MartinineboCinzano.
Aperitiv může být lehký –sekt,šampaňské, suché bílé nebo červené víno, nebo sladký –cinzano,becherovka,portské víno,martini,sherry. Řadí se sem také lihoviny –vodka, hořké nebo hořkosladké likéry –Fernet Stock,Becherovka. Lihoviny se podávají dobře vychlazené 0,05 l bez přidanévody.
Park Hotel Shanghai

Park Hotel( zjednodušená čínština :国际 饭店; tradiční čínština :國際 飯店; pchin-jin :Guójì Fàndìan;rozsvícený'International Hotel'), historickybudova Shanghai Joint Savings Society Building, je hotel ve styluart decona Nanjing Road West vŠanghajivČíně. Byla to nejvyšší budova v Asii od jejího dokončení v letech 1934 až 1963.
Skenování dráhy z konce 30. let z hotelu Park v Šanghaji.
Budova Shanghai Joint Savings Society Building, která se nachází na ulici 170 Nanjing Road West, byla pojmenována po Společné spořitelní společnosti, která byla založena v roce 1923 sloučením Yienyieh Commercial Bank, Kincheng Banking Corporation, China and South Sea Bank a Continental Bank. . Byl postaven jako konkurent pro hotel Cathay .  Budovu navrhl maďarsko-slovenský architekt László Hudec  v březnu 1931 a stavba byla dokončena v prosinci 1934. Budova je vysoká 83,8 metrů a obsahuje 22 nadzemních podlaží a další 2 podlaží v podzemí. Projekt hromadění, který postavila stavební společnost Voh Kee, dokončila dánská společnost založená společností Corrit.
Silně inspirovaný budovou amerického radiátoru patří mezi dobře známou budovu z Hudece v Šanghaji. To zůstalo nejvyšší budovou v Číně až do roku 1966 a v Šanghaji až do roku 1983.
23. února 1938 napsal GH Thomas : "Zůstal jsem v hotelu Park na ulici Bubbling Well Road, kde jsem měl skvělý pokoj a koupel. Jmenování, koupel a služby jsou jako v každém prvotřídním hotelu v New York . Jednolůžkový pokoj, jako je ten můj, stojí 8 $ denně bez jídla. “
Byl postaven s výhledem na dostihovou dráhu ve vlastnictví The Shanghai Race Club , jednoho z nejprestižnějších míst v Šanghaji v té době. Šanghajská závodní dráha a Šanghajské rekreační hřiště, které přiložila, byla později šanghajskou vládou proměněna v Lidový park . Původně Park Hotel ubytoval ve spodních dvou patrech Společnou spořitelní společnost a v horních patrech hotel.
První tři patra jsou dokončena leštěnou černou žulou z provincie Šan-tung . Horní patra jsou obložena tmavě hnědými cihlami a keramickými obklady.  Exteriér prošel dvěma zásadními změnami: v jednom rohu je bankovní vchod a přidán rámeček, který maskuje jedinečnou siluetu horních pater.
V roce 1935 byla venkovní zahrada ve 13. patře přeměněna na banketový prostor ve 14. patře a je obklopena okny a zakryta zatahovací střechou. Tato střecha je nyní podsvíceným skleněným panelem zasazeným do stropu.
Většina interiéru byla čínskou vládou v padesátých letech záměrně změněna, protože se jim nelíbil stávající buržoazní styl. Budova byla znovu renovována v 80. letech, aby byla částečně zrekonstruována do původního stylu. V roce 1997 americký designér George Grigorian předělal některé interiéry ve stylu art deco. Americký architekt Christopher Choa obnovil lobby Art Deco v roce 2001.
Glykemická zátěž

Glykemická zátěž(glycemic load;GL) číselně odhaduje zvýšeníhladiny glukózyv krvi člověka po konzumaci určité potraviny nebo jídla. Složkami pro její výpočet je obsah sacharidů v dané potravině a dále účinek těchto sacharidů na krevní cukr, vyjádřený ukazatelemglykemický index(GI). Jedna jednotka glykemické zátěže (GL 1) má obdobný účinek jako konzumace jednoho gramu glukózy.
GL = S x GI / 100
GL - glykemická zátěž potraviny; S - obsach sacharidů v gramech; GI - glykemický index potraviny.
Příklad: 100 g vodního melounu obsahuje 7 g sacharidů o GI 76. Glykemická zátěž melounu je tak 7 * 76 / 100 = 5,3.
Zatímco glykemický index je dán fixně pro každý typ jídla, glykemickou zátěž lze počítat pro jakékoli množství potraviny, jídla nebo více dokonce všechna jídla během dne. Lze tak říci, že GL je praktickým naplněním teoretického ukazatele GI.
U jedné dávky jídla je GL vyšší než 20 považován za vysoký, GL 11–19 za střední a GL 10 a méně za nízký. Potraviny, které mají nízkou GL v typické velikosti porce, mají téměř vždy nízký GI. Potraviny se středním nebo vysokým GL v typické velikosti porce se pohybují od velmi nízkého po velmi vysoký GI.
Glykemická zátěž se jeví jako významný faktor ve stravovacích programech zaměřených na metabolický syndrom,inzulínovou rezistencia zlepšování tělesného složení (méně tuku, více aktivní hmoty; neprokázal se však účinek na redukci tělesné hmotnosti, kde prvotní funkci hraje energetický příjem). Studie potvrdily, že trvalé zvýšení hladiny cukru v krvi a inzulínu může vést ke zvýšenému rizikucukrovky.Šanghajská studie zdraví žen dospěla k závěru, že u žen, jejichž diety měly nejvyšší glykemický index, byla o 21 procent vyšší pravděpodobnost vzniku cukrovky 2. typu než u žen, jejichž diety měly nejnižší glykemický index.Podobné nálezy byly hlášeny ve studii Zdraví černých žen.Cílem dietního programu, který řídí glykemickou zátěž, je vyhnout se trvalým špičkám hladiny cukru v krvi a může pomoci zabránit vzniku cukrovky 2. typu. Pro diabetiky je glykemická zátěž doporučeným nástrojem pro řízení hladiny cukru v krvi.
Číselné hodnoty uvedené v tabulce jsou přibližné.100 g nemusí představovat typickou velikost porce.Například typická rýžová porce by byla 150 - 200 g s odpovídajícím zvýšením GL, zatímco banán může vážit více než 100 g. Referenční tabulky, které dávají GL podle typické velikosti porce, budou zobrazovat různé hodnoty.
Síh tažný

Síh tažný(Coregonus migratorius(Georgi, 1775)) je sladkovodní ryba z čeledilososovitých,endemitnídruh vyskytující se pouze v jezeřeBajkal.Ruskýnázev jebajkalskij omul(байкальский омуль).Jeho maso je velmi chutné, proto je nejčastěji komerčně lovenou rybou na Bajkalu. Roku 2004 byl vRuskuzařazen meziohrožené druhy.
Síh tažný je drobná pelagická ryba se světle stříbrnými boky a tmavším hřbetem. Má menší tečky na hřbetní ploutvi a větší na hlavě, koncová ústa a velké množství žaberních tyčinek, typický znak ryb žijících vpelagické zóně. Dospělí jedinci obyčejně dosahují délky 36–38 cm a hmotnosti 0,6–0,8 kg, i když byly zaznamenány kusy dlouhé až 56 cm, vážící okolo 2,5 kg. Jedinci žijící v severní části Bajkalu jsou obecně menší než jedinci žijící na jihu.
Síh tažný se živí převážnězooplanktonem, menšími rybami a příležitostně některými jinými vodními rostlinami a živočichy. Potravu hledá hlavně v pelagické zóně Bajkalu do hloubky 345–450 m. Žije relativně dlouho, pohlavní dospělosti dosahuje mezi pátým a patnáctým rokem života. Síh tažný se tře pouze v přítocích Bajkalu. Tam krátkodobě migruje, obyčejně v polovině října, vypustí 8 až 30 tisíc vajíček, načež se vrací do jezera.
Síh tažný patří k hlavním zdrojům obživy pro lidi žijící v blízkosti Bajkalu. Jako vynikající ryba je však znám po celém Rusku a je i předmětem exportu. Uzený síh tažný se běžně prodává všude okolo jezera, často jej na nádražích kupují lidé cestující poTranssibiřské magistrále. Prodává se též sušený či solený. Právě ze síha tažného se často připravuje oblíbenésibiřskéjídlostroganina, což jsou tenké plátky mražené syrové ryby, posypané solí a pepřem.
Vzhledem k jeho značné popularitě, síh tažný je nejčastěji komerčně lovenou rybou na Bajkalu. Nejintenzivněji byl loven ve 40. letech, kdy dokonce za tímto účelem existoval gulag na ostrověOlchon. Bajkalské ryby byly důležitým zdrojem pro zásobování fronty. Tehdy jezero poskytovalo ročně 60–80 tisíc tun síha tažného. Intenzivní rybolov ovšem natolik poškozoval populaci, že v letech 1969 – 1974 byl jejich lov zcela zakázán, poté povolen pouze v určitém množství. Dnes tvoří síh tažný asi 2/3 všech vylovených ryb na Bajkalu a jeho lov je omezován vzhledem k potřebě udržení populace.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuOmulna anglické Wikipedii.
Naděžda Allilujevová

Naděžda Sergejevna Allilujevová(ruskyНадежда Сергеевна Аллилуева,22. září1901Baku–9. listopadu1932Moskva) byla druhá ženaJosifa Stalina.
Roku 1917 přijel bolševický revolucionář Stalin zesibiřskéhovyhnanství doPetrohradu, kde před několika týdny vypuklaúnorová revoluce. Protože neměl kde bydlet, ubytoval se u svého přítele, starého bolševikaSergeje Allilujeva. Do Stalina se zamilovala Sergejova dcera, tehdy patnáctiletá Naděžda. Poříjnovém bolševickém převratuse Stalin stal členem vlády. Naděžda nechala školy a jako ještě zdaleka ne plnoletá mu dělala osobní sekretářku a písařku.
V roce 1921 dala Stalinovi synaVasilijea v roce 1926 dceruSvětlanu. V té době byli Stalin a Naděžda zaregistrováni jako manželé. Správníbolševicisi na svatby příliš nepotrpěli, stačila jim pouhá registrace. Kromě dvou dětí sekremelskádomácnost rozrostla o Stalinova synaJakova, který do té doby žil u rodičů své matky v Gruzii.
Výchova dětí Naděždu příliš nezajímala, k vlastním dětem si nikdy nenašla skutečný vztah, oblíbila si pouze nevlastního Jakova. Nikdy se nenaučila vařit, jídlo jim bylo donášeno ze společné kremelské jídelny. Hádky byly ve Stalinově rodině na denním pořádku. Když vypukl naUkrajiněv roce 1932hladomor, obvinila Naděžda Stalina ztyranie.
V roce 1932 bylo oslavováno 15. jubileumříjnové revoluce. Dne 9. listopadu toho roku byl v jednom z kremelských sálů slavnostní večírek. Toho se zúčastnili Stalin, jeho žena Naděžda a všichni bolševičtí předáci (Zinovjev,Kameněv,BucharinaTomskijmezi nimi nebyli, protože v té době byli politicky nečinní). Stalin se na večírku hodně opil aflirtovals manželkou generálaJegorova. Naděžda na něho žárlila a napomínala ho. Stalin se jí však smál a házel po ní slupky z pomeranče a oklepával na ni popel zpapirosy. Když se pak připíjelo na zničenímenševiků,Trockéhoa jiných nepřátel státu, Naděžda svou číši nepozvedla. „Pročpak nepiješ?“obořil se na ni Stalin. „Hej, ty tam, napij se!“Rozzuřená Naděžda mu odsekla „Já pro tebe nejsem žádná hej ty!“a zvedla se od stolu.Polina Molotovová, manželkaVjačeslava Molotova, za Naděždou vyběhla, aby ji doprovodila. Za chvíli se vrátila a řekla Stalinovi, že Naděžda šla spát.
Ráno byla Naděžda nalezena mrtvá s průstřelem u srdce. Vedle ležela pistole značkyWalther. Stalin se jejího pohřbu nezúčastnil, protože byl údajně zdrcen a chvílemi dokonce uvažoval oabdikaci.
Bylo vydáno prohlášení, že Naděžda zemřela naapendicitidu, protože pro komunistické funkcionáře bylasebevraždazradou. Naděžda byla pohřbena naNovoděvičím hřbitověv Moskvě. Dodnes se spekuluje, že Stalin ji nechal zabít.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuNadezhda Alliluyevana anglické Wikipedii.
The Austin Chronicle

The Austin Chronicleje americkýtýdeník. Vychází vždy ve čtvrtek a je distribuován zdarma na novinových stáncích, v restauracích či kavárnách. Založili jej roku 1981 editor Louis Black a vydavatel Nick Barbaro za asistence dalších lidí, které potkali během filmových studií naTexaské univerzitě v Austinu. Dvojice zakladatelů rovněž založila festivalSouth by Southwest. Noviny byly původně vydávány dvakrát týdně, později přešly na týdenní formu. Jeho první vydání bylo publikováno 4. září 1981. V týdeníku vychází například recenze, ale také články o hudbě, jídle, divadle a filmu.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuThe Austin Chroniclena anglické Wikipedii.
Davidiáni

Davidiáni(anglickyBranch Davidians) jenové náboženské hnutí, které vychází zCírkve adventistů sedmého dnea které je spojeno sincidentem ve Waco.
Sekta vznikla ve 30. letech 20. století a jejich základnou byl ranč nedaleko obceWacovTexasu. V 50. letech se jejich vedoucím stal Benjamin Roden se svou manželkou Lois. Ta vedla sektu po Benjaminově smrti až do roku1986, kdy zemřela. Po ní se stal vůdcem sekty její syn George, který vyhrál souboj o moc s vysoce postaveným členemVernonem Howellem. Howell poté sektu opustil, ale v roce1988se do ní vrátil zpět a nahradil psychicky labilního George v jejím vedení. Poté si změnil jméno na David Koresh a prohlásil semesiášem, který zahájíapokalypsunevěřícího světa. Všem mužům kromě sebe zakázal požívání alkoholu a jakékoliv sexuální kontakty s ženami (zatímco sám žil vmnohoženství). Ranč, na kterém Davidiáni žili, přejmenoval na Ranč apokalypsy a začal na něm shromažďovat zásoby jídla a velké množství zbraní.27. února1993seATFpokusila provéstrazii v davidiánském středisku na Mt. Carmel. Akce skončila přestřelkou, která si na obou stranách vyžádala devět mrtvých. Mt. Carmel byl následně takřka dva měsíce obléhán příslušníkyFBIaTexaskou národní gardou. Při konečném útoku FBI vznikl požár, který usmrtil většinu členů komunity, tedy přes sedm desítek členů včetně Koreshe. Tento masakr, který pobouřil širokou veřejnost, je známý jakoincident ve Waco.
Hill Country

Hill Country(českyKopcovitá krajina) je hovorový termín, který se používá k označení regionu vCentrálním Texasu. Jeho charakteristikou je vysoká kopcovitá krajina, která se skládá z tenké vrstvy půdy na povrchu a z vápence, nebo žuly.K regionu patří rovněž Llano Uplift a druhý největšígranitníosamělý vrchol ve Spojených státech, Enchanted Rock, který se nachází 29 km severně od Fredericksburgu. Hill Country hraničí s dvěma nejvýznamnějšími aglomeracemi centrálního Texasu, seSan AntoniemaHoustnem. Region je geograficky východní částí Edwards Plateau a nejvýchodnějším regionem Amerického jihozápadu. Je obklopen Balcones Fault na východě a Llano Uplift na západě a severu. Terén je charakterizován velkým množstvím vápencových nebo granitních skal a balvanů a tenkou vrstvou půdy, která dělá region velmi suchým a náchylným na časté zavlažování. Texas Hill Country je též domovem několika přirozených jihozápadních druhů vegetace, například různéyucca,opuncie, a suchého jihozápadního stromu, známého pod jménem Texas live oak (Texaský živý dub).Několik měst bylo založeno na úpatíBalcones Escarpment, včetněAustinu,San Marcosu, a New Braunfels.
Z důvodu svojíkrasovétopografie, v oblasti je mnohojeskynníchúzemí, například Inner Space Caverns, Natural Bridge Caverns, Bracken Cave, Longhorn Cavern State Park, Cascade Caverns, Caverns of Sonora, Cave Without a Name a Wonder Cave. Hlubší jeskyně formují několikzvodní, které slouží jako zdroj pitné vody pro obyvatelstvo regionu.
Nékolik přítoků řekyColoradov Texasu, včetně řek Llano a Pedernales, které křižují region ze západu na východ a vlévají se do řeky Colorado, která protíná region jihovýchodně, odvodňují značnou část Hill Country. ŘekyGuadalupe, San Antonio, Frio, Medina, a Nueces pramení v Hill Country.
V regionu jsou horká léta, zejména v červenci a srpnu a noční teploty zůstávají vysoké, nadmořská výška je totiž relativně nízká navzdory hornatému terénu.
Území je unikátní pro své spojení španělské a středoevropské kultury. Kulturní vlivy jsou patrné v jídle, pivu, architektuře a hudbě a vytvářejí specifickou kulturní oblast, oddělenou od jižních a jihozápadních vlivů. Například,akordeonbol zpopularizován v Tejano hudbě v 19. století díky kulturním vlivůmstředoevropskýchpřistěhovalců.
V posledních letech se region stal centrem texaskévinnéoblasti. Jsou tu tři vitikulturní oblasti: Texas Hill Country AVA, Fredericksburg v Texas Hill Country AVA a Bell Mountain AVA.
Hill Country je známý svojí turistikou. V roce 2008New York Timeszařadil Hill Country do článku o severoamerických prázdninových destinacích.Region Hill Country udělal z Texasu druhé nejpopulárnější místo pro důchodce v Spojených státech.
Fredericku Day, demografu zeTexas State Universityv San Marcosu připomíná Hill Country svým životním stylem styl malého města z nedávné minulosti. "Jako stará Amerika . . . životní náklady jsou hezky nízké. Pro lidi, kteří prožili svůj život v Houstnu, nebo v Dallasu, je Hill Country velmi atraktivní."
PodleTexas Parks and Wildlife Departmentje do regionu Texas Hill Country zahrnuto následujících 25 okresů:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTexas Hill Countryna anglické Wikipedii.
Russell Lee

Russell Lee(21. července1903Ottawa,Illinois–28. srpna1986Austin,Texas) byl americkýfotografafotožurnalistaznámý svou prací pro společnostFarm Security Administration.Dokumentoval dopadyvelké hospodářské krizev USA v roce 1929.
Jako syn Burtona Leeho a jeho manželky Adeline Wernerové vyrostl vOttawěve státěIllinois. Střední vzdělání získal naCulver Military AcademyvCulveruve státěIndiana.
Vystudoval jakochemický inženýra na podzim roku 1936 se stal členem týmu fotografů sestavenýmRoyem Strykerem, federálně sponzorované Farm Security Administration. Lee byl zodpovědný za některé kultovní snímky zhotovené v FSA, včetně fotografických studií v San Augustinu v Texasu v roce 1939 a Pie Townu vNovém Mexikuv roce 1940.
Po defundaci FSA v roce 1943 a také po vojenské službě vdruhé světové válceLee i nadále pracoval pro Strykera. Fotografovalpublic relationssnímky pro společnostStandard OilvNew Jersey. Některé z těchto 80 tisíc fotografií dotovala firmaExxon Corporationuniverzitě vLouisvillevKentucky. V roce 1947 se Lee přestěhoval do Austinu v Texasu a v roce 1965 se stal prvním instruktorem fotografie naTexaské univerzitě.
FSA byla společnost, která byla vytvořena v USA v roce 1935 v rámciNew Dealu. Úkolem bylo v krizi pomáhat proti americké venkovské chudobě. FSA podporovalo skupování okrajových pozemků, práci na velkých pozemcích s moderními stroji a kolektivizaci. Vedle Leeho byli v sociologicko-dokumentárním programu této agentury zapojeni fotografové jako napříkladWalker Evans,Dorothea Langeová,Roy Stryker,Arthur RothsteinneboBen Shahn.
Desítky jeho snímků spadají do kategoriepublic domaina jsou k dispozici na úložišti obrázkůWikimedia Commons.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuRussell Lee (photographer)na anglické Wikipedii.
Museo Afgano

ElMuseo Afgano de HamburgooMuseo Afgano(enalemán:Afghanisches Museum), es un museo privado alemán dedicado al estudio y difusión de la historia y cultura deAfganistán. Está situado en el histórico distrito deSpeicherstadtenHamburgo. Fue inaugurado en el año 1998 por el empresario y abogado Nek Mohamad Pirzad y cuyo diseño del mismo fue a cargo del artista afgano Hessan y forma parte de los museos que participan en laLange Nacht der Museenalemana.​
El museo consta de varias zonas donde se muestran actividades cotidianas de la vida enAfganistántales como el proceso de fabricación tradicional de laalfombra afgana, reparación de calzados, la fabricación de pan artesanal usandotandoor, además de poder tomarté verdeconcardamomoenyurtasde losturcomanos. También poseen reproducciones de fortaleza de Qala-e-Bost enLashkar Gah, elMinarete de Jam(declarado como parte delPatrimonio de la Humanidadpor laUNESCO) y de losBudas de Bāmiyān.
En el museo también se muestra y vende comida y ropa tradicional.
Spirostachys africana

Spirostachys africanaes unárbolcaducifoliode talla mediana (aproximadamente 10 metros de alto) con el tallo recto, que crece en las partes templadas subtropicales deÁfrica austral. Su madera es conocida comotamboti,tambotie,tambootieotambuti.
Prefiere crecer en sitios puros en los bosques caducifolios, con frecuencia a lo largo de cursos de agua o suelos arenosos.
Las flores son pequeñas, elípticas con los márgenes crenados, y se vuelven rojas brillosas antes de caerse. Elpeciolotiene 2 glándulas pequeñas en el extremo distal. Lacortezagris-negrácea está distintivamente dividida en rectángulos bien formados. Lasfloresen forma deamentosaparecen a principios de primavera antes de las hojas. Las flores masculinas y femeninas se producen en el mismo árbol (monoico). Las pequeñas glándulas de 3 lóbulos se dividen en tres segmentos iguales cuando maduran; en un día cálido esta separación (dehiscencia)  puede sonar como una descarga de disparos.
A pesar de ser susceptible a la pudrición del corazón, es apreciada en la industria de lamuebleríapor sumaderahermosa densa y durable, la cual es café-rojiza con rayas más oscuras, un lustre parecido al satín  y un olor dulce extremadamente fragante. La madera aceitosa exuda unlátexblanco y venenoso cuando está fresco, y los fuegos de campamento que queman tambuti como combustible emiten humos nocivos que contaminan la carne u otra comida a la parrilla en las llamas o carbón. El látex es usado como veneno parapeces, es aplicado a las puntas de las flechas y es usado comopurgantepor los nativos. Elprincipio activoes laexcoecarinadediterpeno,  nombrada por elmanglareuforbiáceo de laIndiaExcoecaria agallocha.
La carne cocinada sobre la madera de este árbol causadiarreasevera y en casos extremos la muerte.​ Aunque el humo del fuego del tamboti es venenoso y la madera no debe usarse para cocinar al fuego, una vez que ha sido quemada, los carbones al rojo vivo pueden usarse con completa seguridad.
Los frutos son con frecuencia parasitados por las larvas de la pequeñapolillagrisEmporia melanobasis(Pyralidae:Phycitinae). Estas larvas se pliegan dentro de los segmentos caídos, provocando que se muevan de un lado a otro errática y vigorosamente, para la sorpresa del inexperto. Esto ha llevado al nombre de "Árbol del frijol saltarín". Elfrijol saltarínmexicano,Sebastianiasp., también pertenece a la familia de lasEuphorbiay está parasitado por la polillaCydia deshaisiana.
Spirostachys africanafue descrita porOtto Wilhelm Sondery publicado enLinnaea23: 106. 1850.​
Mabel Balfour

Mabel Balfourfue unasindicalistay activista anti-apartheidsudafricana.
Balfour estuvo implicada primero con los sindicatos que representaban a los trabajadores del sector alimentario y deenlatado.​ Después de que muchos dirigentes delCongreso Sudafricano de Sindicatos(SACTU) fueran arrestados en losJuicios por traición de 1956, formó parte del Comité de Administración en 1957.​ Balfour era considerada muy buena manteniendo "en alto los espíritus de los trabajadores durante tiempos muy difíciles."​
Balfour fue arrestada en 1958 por su participación en el evento "Quedarse en casa" de Abril y condenada a 20£o 30 días detrabajos forzadospor "incitar a los trabajadores no blancos del Rand." El castigo fue eventualmente suspendido.​ En 1962, se convirtió en Secretaria General del Sindicato de Trabajadores de la Comida Africana y Enlatada (A-FCWU) deTransvaal.​ Fue prohibida en 1963 y confinada aarresto domiciliarioenRoodepoort.​​
Chromodoris africana

Chromodoris africanaes una especie demolusconudibranquiode lafamiliaChromodorididae.
El manto dorsal, de forma más o menos ovalada, es de color negro, y tiene dos líneas longitudinales blanco-azuladas por fuera de lasbranquiasy dentro de los rinoforos. El manto está bordeado por una fina línea blanca y una banda amarillo-naranja en el margen, que recorren su perímetro.
Carecen de órgano de la vista propiamenta dicho, que sustituyen por un órgano sensor situado tras los rinoforos, consistente en una pequeña esfera imbuida en el manto, que tan sólo detecta luz y sombra. Para investigar el medio tiene dos tentáculos situados en la cabeza, llamados rinoforos, y otros dos tentáculos, situados cerca de la boca, que les sirven para oler, detectar estímulos químicos y tocar. En la parte posterior del dorso, tiene unos apéndices de apariencia plumosa que son lasbranquiasque utiliza para respirar. Todos estos apéndices, salvo los bucales, son de color naranja.
Sus vívidos colores, como en otras especies animales, son un aviso al resto de habitantes delarrecifesobre la toxicidad y/o sabor desagradable de sudermis, convirtiéndose en una estrategia de defensa oaposematismo. Son lentos de movimiento y cuando son tocados por un predador, se encogen y esconden los rinoforos.​
Supera los 8 cm de longitud.​
Es carnívoro y come principalmenteesponjas. Particularmente del géneroNegombata.
Como todos losopistobránquios, sonhermafroditasy producen tanto huevos como esperma. El conducto genital y la prominente abertura genital están situados cerca de la cabeza, en el lado derecho del cuerpo. Las puestas de huevos las realizan en espirales. Tras la fertilización producenlarvasplanctónicas, que cuentan con una concha para protegerse durante la fase larval, y que, al evolucionar a su forma definitiva la pierden.​ La larva deambula por lacolumna de aguahasta que encuentra una fuente de comida, normalmente esponjas, entonces se adhiere y evoluciona al animal adulto.​
Se distribuye en elÍndico, en aguas deKenia,Tanzania,Madagascar,Sudáfricay elmar Rojo.​
Asociados aarrecifes, sonbénticosy diurnos. Se localizan desde los 5 hasta los 40 m de profundidad.
Piana degli Albanesi

Piana degli Albanesi(enalbanés:Hora e Arbëreshëve) es unacomunaitalianaen laProvincia de Palermo,Sicilia. Su población alcanza los 6.427 habitantes (2010).
La ciudad es conocida por poseer la mayor comunidad albanesa (arbëresh) de Italia. Fue fundada por losalbanesesexiliadosprovenientes de la región deHimarë, sobre las costas delMar Jónicoal Sudoeste de Albania, durante los siglos XVI y XVIII.
Los principales centros culturales son la famosa Iglesia de San Demiter y la Iglesia de San Jorge, denominadas en la lengua local comoKlisha e Shën MitrityKlisha e Shën Gjergjit, respectivamente. Son del ritoorientaly su patriarcado pertenece a laIglesia católica ítalo-albanesa. La localidad es sede laeparquía de Piana de los albaneses.
Piana degli Albanesi es oficialmentebilingüe, los documentos oficiales de la comuna son escritos tanto en albanés como enitalianoy sus ciudadanos conocen ambos idiomas.
Además de los productos más tradicionales de la cultura albanesa, la comida típica del lugar es elcannoli, cuyo tamaño suele ser más grande que el promedio de los que se fabrican en otras zonas.
Gastronomía de Albania

LaGastronomía de Albaniaconsiste en un conjunto de platos y costumbres culinarias procedentes deAlbania. Muchos de los platos provienen de lacocina de los Balcanesy delmediterráneo, así como algunas especialidades locales. La comida principal de los albaneses, es almuerzo que se acompaña deensaladasde frescosvegetales, tales comotomates,pepinos,olivas,aceite de oliva,vinagreysal.
Las bebidas alcohólicas se beben en todas partes del territorio, muchas de ellas se producen localmente y en entornos privados por los ciudadanos.
Fërgesë de Tirana

ElFërgesë de Tiranaes un plato tradicional de lacocina albanesamuy popular en la capital deAlbania:Tirana, considerado uno de los platos nacionales de este país. Consiste en un plato caliente elaborado alhornoque contiene una mezcla dehígado(generalmente decorderoo depollo),huevosyquesode leche de oveja aderezado conperejilfinamente cortado. Se suele servir caliente como un aperitivo antes de la comida principal.
Gastronomía de Kosovo

Lagastronomía deKosovoestá influida por los orígenes albaneses de su población mayoritaria. Situado en la encrucijada de las culturas albanesa, otomana, romana y eslava, Kosovo ha enriquecido su propia cocina adoptando y manteniendo algunas de sustradicionesy técnicas culinarias.
La comida es un componente importante de la vida social de los kosovares, sobre todo en fiestas religiosas comoNavidad,Semana SantayRamadán. Para las ocasiones festivas, en casi todos los hogares de Kosovo y losBalcanesse preparan tradicionalmente baklava, lokum y halva, independientemente de la etnia o la identidad cultural.​
Quizá los ejemplos más destacados y tradicionales de la comida kosovar sean la Flia y el Pite, que se sirven converdurasvariadas, conservas de frutas, miel yyogur. La Flia se compone de crepes de varias capas y se suele untar con nata, mientras que los Pite se rellenan con una mezcla de queso salado, carne, papas o puerro.
La cocina de Kosovo se caracteriza por una gran variedad de frutas frescas, verduras y hierbas como la sal, la pimienta roja y negra y vegetales.​
Los kosovares disfrutan de una gran variedad de productos cárnicos y pesqueros, entre los que destacan el pollo, la ternera, elkebab, el sujuk y el cordero, que se considera la carne tradicional para las ocasiones religiosas debido a sus conexiones religiosas.
El té, como el té de montaña albanés o el té negro ruso y turco, es unabebidamuy consumida en todo Kosovo, sobre todo en cafés, restaurantes o en casa. El café es otra bebida popular, aunque Kosovo está impregnado de cultura y su cultura cafetera es una parte importante de lasociedadmoderna.
Cultura de Argelia

Lacultura deArgeliaes rica, variada y muy antigua. Cada región, cada ciudad yoasises un espacio cultural en particular. LaCabilia, losAurés, la región de Argel, la meseta, elValle de M'Zab, laGourara, elHoggar, laSaourason algunas de las regiones con particularidades culturales y lingüísticas. Además, tiene una gran influencia francesa, bastante mayor que enMarruecosyTúnez.
Las manifestaciones culturales más antiguas que se han conservado se remontan unos 8000 años, y son muestras de arte rupestre enTassili n'Ajjer. Además se encuentran los hermosos edificios erigidos a lo largo de la historia de este país, llegando a las artesanías que siguen teniendo mucha vigencia y riqueza. El arte de Argelia refleja los diversos capítulos de su historia y las diferentes influencias que ha tenido.
Elárabe clásicoes lalengua oficialdel país, y desde abril de 2002 eltamazight, o bereber, también es lengua nacional. En la vida diaria, los argelinos hablan un « árabe dialectal », odarija, bastante diferenciado del árabe clásico en cuanto a vocabulario, siendo bastante similar en sintaxis y gramática. La darija ha conservado numerosas palabras y estructuras bereberes y tiene algunos préstamos del francés. El tamazight se expresa asimismo en diferentes variantes regionales: elcabilio(taqbaylit) enCabilia, elchenouien las montañas de Chenoua y elchaouien losMontes Aurés. Además también existen eltouaregen elSáhara, eltamzabiten elValle de M'Zaby eltashelhiten la frontera conMarruecos.
Buena parte de la población argelina es bilingüe o trilingüe, hablando con fluidez tanto el árabe como el tamazight o el francés.
Elfrancés, es hablado por el 70% de los argelinos comosegunda lengua, especialmente presente en el sistema educativo, en los medios de comunicación y en los medios turístico, comercial y financiero.
Elhassaníao hassaniyya, es el árabe dialectal hablado por los refugiadossaharauisen los campos de refugiados deTindouf. Estos hablan tambiénespañoldebido a su pasado colonial.
La literatura en Argelia ha recibido influencias de numerosas culturas, incluida laromana,árabe,francesayespañola, como también de los pueblos originarios. Las lenguas dominantes en la literatura argelina son elfrancésy elárabe, aunque hay algo de producción escrita enbereber.
Algunos de los escritores argelinos más destacados sonSan Agustín,Kateb Yacine,Rachid Mimouni,Mouloud Mammeri,Mouloud Feraoun,Mohammed Dib,Assia Djebar,Boualem SansalyYasmina Khadra.Albert Camus, un francés de Argelia (opied noir), es sin lugar a dudas el escritor más conocido en la historia de Argelia. Filósofo, novelista y escritor de obras de teatro, Camus ganó elPremio Nobel de Literaturaen 1957. Aunque la mayoría de sus historias están ambientadas en Argelia y apoyó losderechos civilesde los argelinos autóctonos, se opuso a laindependencia de Argelia, lo que dañó su reputación en su tierra natal.​
Lagastronomía de Argeliase caracteriza por una gran diversidad de recetas. Elcuscúses elplato nacionaldeArgelia.
Otros platos tradicionales son
Demografía de Argelia

El 91 % de la población deArgeliavive a lo largo de la costamediterránealo que representa el 12% de la superficie terrestre total del país. El 45 % de la población es urbana y la urbanización continua, a pesar de los esfuerzos del gobierno para desalentar la migración a las ciudades. Actualmente, 14,182,736 argelinos viven en elespacio urbanomientras 14,990,959 viven en las áreasrurales. Cerca de 1.5 millones de nómadas ybeduinossemi establecidos viven todavía en el área delSahara. De acuerdo con elThe World Factbook(El libro de datos mundiales), se estima que el 29,9% de la población es menor de 15 años.
El 97% de la población es clasificada étnicamente como Bereber/Árabe y religiosamente un 98,5% es musulmán del grupo suní, los pocos que no son sunitas son fundamentalmente ibadíes (1,3%) delvalle de M'Zab. También existen comunidades, principalmente extranjeras, de católicos y cristianos y una comunidad de 50 a 100 judíos. La comunidad judía de Argelia que alguna vez constituyó el 2% de la población total, ha disminuido sustancialmente debido a la emigración, principalmente a Francia e Israel.
El sistema educativo de Argelia ha crecido rápidamente desde 1962; en los últimos 12 años, la asistencia estudiantil se ha duplicado, alcanzando los 5 millones de estudiantes. La educación es gratuita y obligatoria hasta los 16 años. A pesar de la asignación del gobierno de recursos sustanciales, la presión de la población y una grave escasez de maestros han afectado gravemente al sistema, así como los ataquesterroristascontra la infraestructura educacional durante los años 20. Un número modesto de estudiantes estudia en el extranjero, especialmente enEuropayCanadá. En el 2000, el gobierno efectuó una revisión masiva del sistema educativo.
Los problemas de vivienda y salud continúan siendo de gravedad en Argelia. La falta de infraestructuras y el constante flujo de personas de zonas rurales a urbanas han sobrecargado ambos sistemas. Según elPrograma de las Naciones Unidas para el Desarrollo, Argelia tiene una de las ratios más altas de ocupación por unidad de vivienda, y oficialmente el gobierno ha declarado públicamente que el país tiene un déficit inmediato de 1,5 millones de viviendas.
En un estudio reciente realizado en el noroeste de Argelia,​ los haplogrupos más comunes en la población argelina son:
Sin embargo, en estudios genéticos reciente en la Universidad de Standford, se encontró que los árabes y los berberos tienen más similitudes genéticas que en algún tiempo se creyeron.​ Los genes mayoritariamente encontrados en tanto árabes como berberos son E-M35, Hg J, y J-M267 (encontrados en un 70% de los habitantes del medio oriente y 90% en África del Norte). Esto llevó a los científicos a concluir África del Norte tiene más genes árabes de lo que anteriormente se creía. Los argelinos del sur están más relacionados genéticamente con los árabes de los países del golfo, como Arabia Saudita, Yemen y los Emiratos Árabes Unidos. Los Argelinos del norte están más relacionados genéticamente con los árabes del Líbano, Palestina, Siria y Jordania y algunos países del golfo.
Definición: Mayores de 15 años pueden leer y escribir.
Esraa Warda

Esraa Warda(años 1990) es unaballarinayprofesoraalgerina-estadounidense, especializada en danzaraï.
Hija de una pareja de ladiásporaargelina enEstados Unidos. Su padre, argelino, había emigrado a los EE. UU. en los años 90, durante la Guerra Civil argelinay trabajó como vendedor de comida enManhattan, mientras que su madre trabajó de  conserje.​ Warda se crió enBrooklyn.
Descubrió los distintos estilos de danza cuando fue a Argelia con su familia.​ Defiendió la danza como un patrimonio y una defensa de la feminidad en la familia y otros espacios​pero hacer del baile tradicional una profesión, el convertirse en bailarín y/o cantante profesional de obras tradicionales, una chikhat, seguía siendo poco habitual. De hecho, la palabra chikhat en sí puede ser un insulto, ya que la colonización sexualizó varias danzas tradicionales delnorte de África, asociándolas con fantasías sobre mujeres orientales.​
Warda se licenció enciencias políticaspor el programa de Estudios de la Mujer en elCity College de Nueva York.​ Dentro de la comunidad estudiantil, también participó en la acción cívica por la justicia social y en la promoción de las artes tradicionales.​
Optó por dedicarse profesionalmente al ejercicio de las danzas tradicionales argelinas, creando una enseñanza de estas técnicas tradicionales y estudiando las variaciones según las diferentes regiones delMagreb.​​ Recibió el apoyo por artistas comoCheikha Rabia.​
En 2022, fue seleccionada en la lista de las100 mujeres BBCque la reconocía como una de las mujeres más influyentes del año.​
Victoria de Tívoli

Victoria(Roma, 230 –Trebula Mutuesca, 18 de diciembre de 253) fue una joven mártir, que aparentemente vivió alrededor del año 250, en la ciudad deTívoli, cerca deRoma. Según la leyenda, Victoria estaba comprometida a casarse con un noble romano, Eugenio. Un amigo de éste pidió la mano de otra joven cristianaSanta Anatolia(que en algunas versiones de la historia es hermana de Victoria) pero ella rehusó vehementemente. Victoria trato de convencer a Anatolia de que aceptara casarse con el joven, pero ella le contestó que la virginidad era un inmenso tesoro para Jesús y finalmente convenció a Victoria de romper su compromiso y a consagrarse a Dios. Enojados, los jóvenes las denunciaron comocristianasy Victoria murió apuñalada en el corazón. La tradición cuenta que su verdugo, castigado, murió seis días después consumido por la lepra y comido por gusanos.
Según otras versiones de la leyenda, Victoria vivió durante un tiempo en una cueva, después de haberle dado muerte a undragónque allí habitaba.
Como atributos tiene una lanza en la mano, una espada clavada (o elmonograma de cristo) en el pecho. Su fiesta es el 10 de julio.
Huwasi

Unahuwasiopiedra huwasi(sumerograma,ZI.KIN), en lamitología hitita, era unapiedraoestelasagrada, objeto deculto, pues está consagrada a unadeidad. Principalmente, se situaban fuera de las áreas urbanas, en espacios al aire libre, en áreas boscosas oacantiladosrocosos, preferentemente cerca demanantiales.
De esta forma, cualquier divinidad podía ser adorada de formaanicónica, con formas naturales, cuando no se disponía, en los alrededores, de templo a ella dedicado.​
El tamaño de las huwasi es probable que estuviese en función de la divinidad a que estuviesen dedicadas y además de piedra, podía estar hecha en otros materiales, decorándose con relieves e inscripciones conmemorativas. Al ser tratadas como dioses, se les ofrecía comida yaguay eran lavadas e impregnadas deaceitesagrado.
Durante determinadas fiestas, se realizabanprocesionesdonde las estatuas de los dioses eran llevados ante las huwasi y allí se procedía a los rituales de culto tradicionales del tipo libaciones o sacrificios
Sitio de Damasco (1148)

Elasedio deDamascotomo lugar en julio de 1148, durante laSegunda Cruzada. Su resultado fue una decisiva victoria de las fuerzas musulmanas y el fin de la cruzada. Las dos principales fuerzas que marcharon aTierra Santaen respuesta al llamado delpapaEugenio IIIestaban dirigidas porLuis VII de FranciayConrado III de Alemania. Ambas marchas resultaron un desastre en su paso porAnatoliay terminaron muy mermadas.
Aunque el objetivo original de la cruzada era recuperarEdesapronto fue reemplazado por la captura de Damasco, siguiendo los intereses del reyBalduino III de Jerusalény los caballerostemplarios. Tras elConcilio de Acre(24 de junio de 1148) se decidió definitivamente por atacar Damasco.
Los cruzados decidieron atacar Damasco desde el oeste, donde los huertos les proporcionarían un suministro constante de alimento. Después de haber llegado fuera de los muros de la ciudad, la que de inmediato fue puesta bajo asedio. El 27 de julio, los cruzados decidieron trasladarse a la llanura en la parte oriental de la ciudad, que era menos fortificada, pero había mucha menos comida y agua.Nur al-Dinllegó con refuerzos musulmanes y le cortó la ruta de los cruzados a su posición anterior. Los señores locales cruzados se negaron a continuar con el asedio, y los tres reyes no tuvieron más remedio que abandonar la ciudad. Todo el ejército cruzado se había retirado a Jerusalén el 28 de julio.
Centro Comercial Belas Shopping

ElCentro Comercial Belas Shopping​ es un complejo comercial localizado en la ciudad deLuanda, la capital del país africano de Angola. Se trata de un edificio de 119.418 metros cuadrados, que fue concebido para ser ampliado y donde se puede encontrar desde libros, hasta comida, ropa y joyas.
Posee 100 tiendas, ocho salas de cine, un parque de diversiones para los niños y un supermercado.
El centro fue inaugurado en marzo de 2007, con inversiones de la empresa angoleña Hogi Investimentos y de la brasileña Odebrecht.​
Zoco de especias de Dubái

ElZoco de especias de Dubái​ (enárabe: سوق التوابل) o el «viejo zoco» es un mercado tradicional (o zoco) enDubái,Emiratos Árabes Unidos(EAU). El Zoco de las Especias se encuentra en el este de Dubái, en Deira, y es adyacente al Zoco de oro de Dubái. El Zoco de las Especias, situado en la vía Sikkat Al Jail, se encuentra en la localidad de Al Ras. El zoco se compone de varios carriles estrechos que se alinean con las tiendas abiertas y cerradas con techo.
Las tiendas en el Zoco de las Especias ofrecen una variedad de fragancias y especias de incienso y shisha además de las muchas hierbas que se usan en la comida árabe y del sur deAsia. También se encuentran varios textitles, alfombras y objetos que se venden normalmente en el Zoco de las Especias.