Zita Bourbonsko-Parmská

Zita Bourbonsko-Parmská, celým jménemZita Maria delle Grazie Adelgonda Micaela Raffaela Gabriella Giuseppina Antonia Luisa Agnese, Principessa di Borbone di Parma, (9. května1892Villa Pianore uLuccy,Itálie–14. března1989Zizers,Švýcarsko) bylamanželkaposledníhorakouského císařea českého a uherského králeKarla I., poslední císařovna rakouská, královna česká a uherská (v letech1916–1918).
Zita Bourbonsko-Parmská se narodila9. května1892veVilla delle Pianore(rozsáhlé panství mezi městyPietrasantaaViareggio) vitalsképrovincii Lucca. Své poměrně neobvyklé jméno Zita („děvče“) dostala po populárnísvětici, žijící vToskánskuve13. století. Byla pátým dítětem sesazeného vévody parmskéhoRoberta I.z jeho druhého manželství s portugalskouinfantkouMarií Antonií Portugalskou(dcerou králeMichala I. PortugalskéhoaAdelaidy Löwenstein-Wertheim-Rosenbergové) a celkově sedmnáctým potomkem z vévodových čtyřiadvaceti dětí. Vévoda Robert měl ze svého prvního manželství sMarií Piou z Obojí Sicíliedvanáct dětí, šest z nich však bylo mentálně retardovaných a tři zemřely v dětství. V roce1882ovdověl a o dva roky později se oženil s Marií Antonií – druhé manželství přineslo dalších dvanáct dětí včetně Zity.
Zitin otec byl posledním titulárnímvévodou z Parmy, odkud byl vyhoštěnpiemontskouarmádou a společně se svou druhou ženou našli azyl veSchwarzau am Steinfeld(Dolní Rakousy). Nárok na trůn ztratil ještě jako dítě poSjednocení Itáliev roce1859. Početná rodina pak pravidelně cestovala mezi Villou Pianore a jejich zámkem v dolnorakouském Schwarzau. Byly to hlavně tyto dvě rezidence, kde Zita strávila svá léta dospívání. Většinu roku trávili vRakousku, na podzim se vraceli do Pianore a zpět odjížděli zase na jaře. K cestování mezi panstvími rodině sloužila zvláštnívlakovásouprava čítající šestnáct vozů.
V mládí se Zitě dostalo vynikajícího vzdělání, hovořila – stejně jako její sourozenci – plynně několika jazyky:francouzsky,německy,italsky,španělsky,portugalskyaanglicky. Později vzpomínala: „Vyrůstali jsme internacionálně. Můj otec sám sebe považoval především a hlavně za Francouze a strávil několik týdnů každý rok s nejstaršími dětmi nazámku Chambord, jeho kmenovém panství naLoiře. Jednou jsem se ho zeptala jak by nás popsal. Odpověděl: ,Jsme francouzská knížata, která vládla v Itálii.‘ Opravdu, ze všech dvaceti čtyř dětí jen tři, včetně mne, se skutečně narodily v Itálii.“
Rodinná výchova jí pevně vštípila odpovědnost a křesťanskou péči o potřebné, neboť část jejích starších sourozenců byla těžce tělesně nebo duševně postižena a princezna Zita se o ně starala od raného mládí. Od deseti do patnácti let navštěvovala internátní klášterní školuSalesiánekvhornobavorskémZangbergu. Na škole byl přísný režim studia a řeholnické podmínky. Zpět byla povolána na podzim roku1907, kdy zemřel její otec. Její babička z matčiny strany poslala Zitu a její sestru Františku doklášteranaostrově Wight(u pobřežíAnglie), k dokončení studia. Vychovávány jako zbožníkatolíci, děti z rodiny vévody parmského se pravidelně věnovaly dobročinné práci pro chudé. Ve Schwarzau rodina darovala přebytečné tkaniny na oblečení. Zita a Františka osobně rozvážely jídlo, šatstvo, a léky potřebným v Pianore. Tři ze Zitiných sester se stalyřeholnicemia po jistý čas o této cestě uvažovala i ona. Měla však slabé zdraví, a proto byla poslána na dvouleté tradiční léčby po evropskýchlázních. Po pobytu v klášterním pensionu se v sedmnácti letech setkala na zámku Schwarzau s arcivévodouKarlem, tehdy dvaadvacetiletým důstojníkem, jenž sloužil udragounskéhopluku vBrandýse nad Labem.
V těsné blízkosti zámku Schwarzau byla Villa Wartholz, rezidence arcivévodkyně Marie Terezie Rakouské, Zitiny tety z matčiny strany. Ta byla nevlastní matkou arcivévodyOty, jenž zemřel v roce1906, a nevlastní babičkouarcivévody Karla, jenž byl v té době druhým v pořadí nástupnictví na rakousko-uherský trůn. Obě dcery arcivévodkyně Marie Terezie byly Zitinými sestřenkami a Karlovými vzdálenými tetami. Jako děti se Karel a Zita setkali, ale neviděli se téměř deset let, jelikož každý z nich studoval jinde. Roku1909byl Karlůvdragounskýpluk umístěn vBrandýse nad Labem, odkud navštěvoval svoji tetu veFrantiškových Lázních. Během jedné z těchto návštěv se Zita a Karel znovu seznámili.
Karel byl nucen do sňatku (arcivévodaFrantišek Ferdinand, jeho strýc a první nástupce na trůn, semorganatickyoženil, a jeho děti byly vyloučeny z nástupnictví), neboť Zita měla vhodný královský původ. Zita později vzpomíná: „Samozřejmě jsme se rádi znovu setkali a stali se blízkými přáteli. Z mé strany se city vyvíjely postupně příští dva roky. On však byl zřejmě rozhodnut o mnoho rychleji a byl ještě raději, když se na podzim1910roznesla fáma o mém zasnoubení s mým vzdáleným španělským příbuzným,Donem Jaimem, vévodou madridským. Když se to arcivévoda dozvěděl, přišla spěšná zpráva z jeho posádky v Brandýse a zastihla jeho babičku, arcivévodkyni Marii Terezii, jež byla zároveň mojí tetou a přirozenou důvěrnicí v podobných záležitostech. Ptal se, zda je ta fáma založená na pravdě a když bylo řečeno že nikoli, odvětil: ,Inu, měl bych si raději každopádně pospíšit, nebo se zasnoubí s někým jiným.‘“
Arcivévoda Karel odcestoval do Villy delle Pianore uLuccya požádal Zitu o ruku a dne13. června,1911bylo oznámeno jejich zasnoubení rakouskémucísařskémudvoru. Zita v pozdějších letech vzpomínala, že po jejich zasnoubení vyjádřila Karlovi své obavy o osud rakouského impéria a problémy monarchie. Karel a Zita byli oddáni21. říjnastejného roku na zámkuSchwarzau am Steinfeld. Svatebního obřadu a hostiny se účastnil i Karlův prastrýc, tehdy jednaosmdesátiletý císařFrantišek Josef, chtěje tak přispět svému nástupci k náležité svatbě. Byl dobře naladěn a dokonce pronesl slavnostní přípitek při svatební hostině. (Mezi mnohými hosty se svatby účastnil i nástupce trůnuFrantišek Ferdinand d'Este.) Svatební obřad byl zaznamenán na filmhrabětem Alexanderem Kolowrat-Krakowským.
Mladý pár žil vBrandýsea později i vhaličskéKolomyji, Zitin manžel postupoval vhodnostecha funkcích, až se stal velitelempluku.20. listopadu1912se ve vileWartholzuRychnova na Rakousumanželům narodil první syn, arcivévodaOta František Josef, v příštích deseti letech následovalo ještě dalších sedm sourozenců.
V roce1913se Zita společně s rodinou přestěhovala na zámekHetzendorfveVídnii-Meidlingu.
V té době arcivévoda Karel, kterému bylo dvacet šest, neočekával, že se stane brzy císařem, zvláště když se František Ferdinand těšil dobrému zdraví. To se však změnilo28. června1914, když byl na následníka trůnu a jeho ženuŽofiibosenskosrbskýminacionalisty spáchánatentátvSarajevu. Karel a Zita obdrželi telegram o tragédii ještě týž den. Ona prohlásila o manželovi: „Přestože byl nádherný den, viděla jsem, jak jeho obličej zbledl v záři slunce.“
Veválce, která následovala po atentátu, byl Karel povolán jako generál rakouské armády, kde převzal velení 20. armádního sboru při ofenzívě vJižním Tyrolsku. Válka byla pro Zitu osobně velmi těžká, neboť někteří z jejích bratří bojovali jak na rakouské straně, tak i na straně opačné (princ Felixaprinc Renébojovali v rakouské armádě, zatímcoprinc Sixtusaprinc Xaveržili před válkou veFranciia byli proto zařazeni dobelgickéarmády. Stejně tak její rodná Itálie vedla válku proti Rakousku v roce1915, a proto se začaly objevovat pomluvy o „Italce“ Zitě. Dokonce teprve až v roce1917německý velvyslanec ve Vídni, hrabě Otto Wedel, napsal do Berlína: „Císařovna pochází z italské vévodské dynastie... lidé ne zcela důvěřují této Italce a její příbuzenské linii.“ Na žádost Františka Josefa Zita a její děti opustili svou rezidenci v Hetzendorfu a přestěhovali se do apartmá v zámkuSchönbrunn. Zde Zita strávila mnoho hodin s letitým císařem při formálních i neformálních hovorech, při nichž se jí František Josef svěřil se svými obavami o budoucnost. Císař František Josef zemřel nabronchitiduazápal plicve věku 86 let dne21. listopadu1916. „Pamatuji si na tu milou baculatou postavuknížete Lobkowiczepřistupující k mému manželovi,“ vzpomínala později Zita, „a se slzami v očích udělal znamínko kříže na Karlově čele. Když tak učinil, řekl: ,Nechť Bůh ochraňuje Vaše Veličenstvo.‘ To bylo poprvé, kdy jsme uslyšeli, že nás někdo oslovilcísařskýmtitulem.“
Karel a Zita bylikorunovánivBudapeštidne30. prosince1916nakrále a královnu Uherska. Po korunovaci se konal banket, a tím veškeré oslavy skončily, neboť císařský pár nepovažoval za vhodné činit příliš okázalé oslavy v době, kdy země byla ve válce. Karel měl z důvodů politických i osobních zájem na korunovacičeským králem, avšak z důvodu nedostatku času kvůli probíhající válce ke korunovaci vPrazenedošlo.
Plný titul Zity nyní zněl (srov.Velký titul rakouských císařů):
Na počátku svého panování se Karel ve Vídni téměř nevyskytoval, proto nechal zřídit přímou telefonní linku zBadenu, kde byla umístěna Karlova vojenská velitelství, doHofburgu. Často telefonicky hovořil se Zitou, kdykoli byli odloučeni. Mladá arcivévodkyně oplývala energií a houževnatostí, měla vliv na svého manžela, často upevňovala jeho vůli, kdykoli váhal a hrála významnou politickou roli. Dokonce chtěla být diskrétně přítomna audiencím sministerským předsedounebo vojenským poradám a zvláště se zajímala o sociální politiku. Ovšem vojenské záležitosti byly výhradně Karlovou doménou. Energická a houževnatá Zita doprovázela svého chotě do provincií a nafrontua sama se zabývalacharitativníprací a návštěvami raněných vojáků v nemocnicích.
Aby se zabránilo zhroucení mnohonárodnostního státu, byl na jaře1917učiněn tajný pokus o vyjednání mírové dohody se státyDohody. Po zveřejnění tzv.Sixtova dopisucísaře Karlafrancouzskýmministerským předsedou byla Zita propagandou německých nacionalistů v Rakousku označena za „italskou zrádkyni“ a Karel jako „pantoflový hrdina podřízený své italské manželce“.
Když měl Karel11. listopadu1918předložit prohlášení o vzdání se nároku výkon právních záležitostí, řekla pouze:
I přes Zitin protest vzdal se Karel „všeho podílu na státních záležitostech“, ovšem zatím neabdikoval. Císařská rodina musela opustit zámekSchönbrunna byla převezena nazámek EckartsaunaMoravském poliu Vídně. Dne12. listopadubyla provizornímNárodním shromážděnímv Rakousku vyhlášena republikaNěmecko-rakouská. Karel, obávající se ohrožení životů příslušníků své rodiny dle zkušeností z revolučníhoRuskao rok dříve, raději podepsal svou abdikaci na rakouský trůn. Císařovna se však cítila být panovnicíz milosti Božía neustále, i později vešvýcarskémexilu, požadovala obnovení panovnických nároků alespoň v Uhrách.
24. března1919 se Zita i se svou rodinou odebrala do exilu veŠvýcarsku.3. dubnabyl schválen „Habsburský zákon“, jímž byli všichni členovéHabsburské-lotrinské dynastiezNěmeckého Rakouskavyhoštěni a jejich majetek byl zkonfiskován.
Nejprve se zdržovali na zámkuWartegguRorschachunaBodamském jezeře.20. květnapřesídlili doPranginsunaŽenevském jezeře. Zita pokládala znovunabytí práva na trůn jako povinnost danou shůry, proto povzbuzovala Karla, aby se nevzdával a podporovala ho při jeho pokusu o návrat na trůn. Doprovázela Karla v říjnu1921při jeho druhém pokusu v Uhrách, který však ztroskotal. Po krátkém nuceném pobytu vopatství TihanynaBalatonuse Zita a Karel dne1. listopadunalodili na britskou dunajskou loďGlowworm, která je převezla kČernému mořia poté se na anglickém křižníkuCardiffdostali přesGibraltaraž na portugalský ostrovMadeira, kam dorazili19. listopadu. Jejich děti za nimi přijely teprve2. února1922.
Rodina byla bez prostředků. V nevyhovujících podmínkách dne 1. dubna císař Karel podlehlzápalu plic. Zita se naráz ocitla ve velmi obtížné situaci, v níž se však plně projevila nezlomnost jejího charakteru. Dokázala se vyrovnat s finančními problémy, vychovala všechny své děti, umožnila jim dosáhnout maximálního vzdělání i důstojného společenského postavení. Od smrti manžela nosila až do samého konce svého života černý vdovský šat.
Zita také plnila roli poručníka nového následníka trůnuOty. Nyní již 30letá vdova musela sama pečovat o sedm dětí (osmý potomek se narodil dva měsíce po Karlově smrti). 31. května přesídlili do vily Uribarren vLequeitiuvBaskicku.
Od roku1929bydlela Zita s rodinou na zámku Ham poblížBruselu(Belgie). Roku1935probíhala vyjednávání mezi Otou a vládouKurta Schuschniggao zrušení Habsburského zákona a obnovení monarchie. Habsburský zákon z roku 1919 byl kancléřemSchuschniggemskutečně částečně zrušen. Ovšemanšlusem Rakouskak hitlerovskému Německu13. března1938byly výhledy na obnovení monarchie zmařeny.
V květnu1940po německých náletech na Belgii a Francii uprchla Zita se svou rodinou přesDunkerque,PařížaBordeauxdoŠpanělskaa později doPortugalska. V červenci vycestovali členové Habsburské rodiny doUSA. Zatímco Zita a mladší z dětí se usadili vQuébecu(Kanada), ostatní zůstali vUSA. Otto se etabloval vNew Yorku. Zita se třikrát setkala s prezidentemRooseveltema agitovala o lepší zacházení s její vlastí. Po skončení války organizovala společně se svou rodinou akceCare-Paket.
Když byl v roce1949znovuotevřen církevní proces beatifikace císaře Karla, pro který byly shromažďovány podklady již od roku1928, přicestovala Zita vícekrát do Evropy, aby pomohla dohledávat dokumenty pro proces. V roce1953se do Evropy vrací natrvalo a usazuje se vLucemburkuu svého bratraFelixe.
Roku1962přesídlila Zita do biskupské rezidence vZizersupoblížChuruve Švýcarsku, aby byla nablízku svým dětem a vnoučatům. (V tomtéž městě žil a zemřel i Zitin bratrXavier Bourbonsko-Parmský(Francisco Javier), který se po vymřeníkarlistické větvešpanělských Bourbonův roce1936stalregentemKarlistického hnutí. V roce1952vznesl nárok na španělskou korunu, kdy pod jménem Javier (I.) jako pretendent založil druhou karlistickou dynastii.)
Roku1966se mohl Ota Habsburský, po pro něho úspěšném soudním rozhodnutí správního soudu, poprvé vrátit zpět do Rakouska. Svých osobních práv na rakouský trůn se kvůli tomu musel vzdát (31. května 1961). Přímým zásahem španělského králeJuana Carlose I.bylo v roce1982rakouskou spolkovou vládou umožněno Zitě, aby navštívila zemi i bez vzdání se panovnického nároku (do habsburského rodu se totiž jen přivdala, takže de facto nemohla vznést reálné nároky na trůn). Již devadesátiletá Zita se po 63 letech exilu vrátila zpátky do země, kterou v roce 1919 opouštěla jako císařovna. Později ještě několikrát Rakousko navštívila, přičemž její příjezdy budily silnou pozornost médií (objevila se i v rakouské televizi).
Od svých 95. narozenin, které tradičně strávila v širokém kruhu příbuzenstva, se její zdravotní stav trvale velmi zhoršoval. V létě1988onemocněla na návštěvě u své dcery vleklým zápalem plic. Z lůžka už následujícího půl roku nevstala a na začátku března 1989, cítíc, že umírá, k sobě do Zizersu sezvala syna-následníka trůnu Otu a zbytek rodiny. V ranních hodinách 14. března 1989 zemřela.
Rakouská vláda umožnila, aby byla poslední rakouská císařovna dne1. dubna1989 (na den přesně 67 let od smrti svého manžela) se všemi poctami pohřbena vCísařské hrobceveVídni. Dodržen byl tradiční rituál, při němž je postupně třikrát zaklepáno na dveře a přítomnýkapucínskýmnich se pokaždé zeptá, kdo přichází. Poprvé jsou vyjmenovány všechny tituly zemřelé osoby (v Zitině případě tedy včetně české královny, moravské markraběnky atd.), podruhé je výčet titulů zestručněn. Mnich v obou případech odpoví: „Tu neznáme.“ Potřetí herold na otázku odpoví pouze „(Jméno) – smrtelný a hříšný člověk.“ Teprve potom je vstup otevřen a zesnulý je přijat do hrobky.Zitino srdce bylo podle tradice uloženo vklášteře Murive Švýcarsku – na stejném místě, kde spočívá i srdce jejího manžela. Bohatě navštívený pohřeb (mezi mnohými politiky byli přítomni i příslušníci královských rodů) ve vzrušené době celosvětových politických změn (rok1989) se stal zároveň i určitou nostalgickou vzpomínkou na podunajskou monarchii a tehdejší „jednotu Evropy“.
V roce2009bylo ustavenoSdružení problahořečeníasvatořečeníZity, císařovny a královny, manželky a matky (1892–1989)a oficiálně zahájenodiecézní zkoumánívefrancouzskélemanské diecézi.Od zahájení beatifikačního procesu, kterému předcházelo „Nihil Obstat“ neboli vyjádření vatikánskéhoDikasteria pro svatořečení, že nic nebrání tomu, aby se zahájilo řízení, je zesnulá císařovna jmenovánaSlužebnicí Boží.