Glenorchy (Nový Zéland)

Glenorchyje malé sídlo nacházející se na severním konci jezeraWakatipuv regionuOtagonanovozélandskémJižním ostrově. K roku 2013 zde žilo 363 stálých obyvatel.Leží poblíž hranic dvou národních parků,FiordlanduaMount Aspiringu. Nachází se zhruba 45 km od městaQueenstown.
Obec se zajímavou historií, věhlasné místo z natáčení filmové trilogiePán prstenůa s nádhernou horskou scenérií, je výchozím bodem pro spoustu treků v Národním parku Mount Aspiring, brána do „Ráje“ (díky nedaleké oblasti nazývané Paradise).
Head of the Lake– tak se říká celému severnímu konci ramene jezera Wakatipu – je v podstatě deltou dvoumeandrujícíchřek zvučných jmen –ReesaDart, širokým vlídným údolím nenásilně sevřeným okolními masívy, v čele s majestátní dominantou legendami opředené Mt Earnslaw/Pikirakatahi(2830 m n. m.).
Pro běžné výletníky je to cul-de-sac, konec silnice (vyasfaltované teprve roku 1997!) – jediné spojky se skutečnou civilizací – 45 km vzdáleného a turistickým ruchem pulsujícího města Queenstown. Strmébřidličnésvahy, řeky a bystřiny ženoucí se do údolí, mechem obrostlépabukovélesy a ledem a sněhem pokryté vrcholky okolních dvoutisícovek – takhle rozmanitě se obléká skutečnáStředozemě, proto se tolik záběrů z filmu Pán prstenů točilo právě tady. Pro trampy je to synonymum perel novozélandských vícedenních treků –Routeburn Track,Rees-Dart,Greenstone-Caplesa mnoha dalších – méně známých, ale srovnatelné krásy. Pro farmáře je to nejzápadnější bod regionu Otago, kde se ještě dá farmařit – pastviny vysoko v horách s tisícihlavými stády vysokohorskýchmerinoovcí produkují světově ceněnou merino vlnu. Pro zoology a botaniky je to místo s výskytem několika vzácných ptačích a rostlinných druhů, pro historiky se nese ve znamení pohnutých momentů prvního osidlování a dobývánízlataawolframitu. Progeologyje skvělou učebnicí postglaciálního vývoje místních hornin a nerostných vrstev. Méně nápadné a méně známé jsou pak osudy místních lidí a rodin, jimž Glenorchy byly a jsou domovem po celé generace a které vytvářely místní komunitu. Někteří se stali legendou – jako třeba hraničářBill O’Learypřezdívaný Arawata Bill.
Porozumění souvislostem prvního osidlování Glenorchy a okolí kmeny původních obyvatel Nového Zélandu –Maory– by obnášelo hlubší zasvěcení do celkového uspořádání maorské hierarchie, znalost domorodé kultury zvanéMaoritangaa politických souvztažností Nového Zélandu. I bez těchto detailů je však podstatné, že oblast Wakatipu významně figuruje v domorodé historii místních kmenů – prvníhoWaitaha, následněNgati Mamoea pozdějšího příchodu kmeneNgāi Tahu, který v podstatě dodnes spravuje velkou část území v koordinaci s vládním držením.
První etapa osidlování Maory proběhla již v poměrně raném období – počátkem 13. stol. n. l., kdy do oblasti dorazily maorské rodiny (hapu) z okolíFoveauxova průlivu(průliv mezi jižním pobřežím Jižního ostrova a malýmStewartovým ostrovem) v rámci jejich průzkumných expedic. Během archeologických výzkumů bylo prokázáno, že první maorské sídliště v oblasti Glenorchy bylo poblíž dnešního mostu přes řeku Dart. Tehdejší obyvatelé se zaměřovali na vyhledávání dodnes velmi ceněného nerostuPounamu(greenstone,jadeit, nebo také zelenokámen), neboť zejména ten místní kolem Dart River vynikal svými vlastnostmi. Také lovili a zpracovávali dnes vyhynulé nelétavé ptačí obryMoapodobné současnýmpštrosům. Právě jadeitu a Maorům, kteří první objevili a používali stezky zdánlivě nepřekonatelnými horami k jeho transportu do vnitrozemí, vděčíme za dnešní existenci zmiňovaných trampských treků. Horské průsmyky jakoRees Saddle,McKellar Saddle,Cascade SaddleneboHarris Saddlebyly a jsou jedinými body, kudy je možné přejít drsná horská pásma. První evropští zeměměřiči a průzkumníci jako SkotJames Mc Kerrowtyto původní maorské stezky později objevili a zapsali do map pro přijíždějící osadníky a posléze i turisty. Druhá etapa maorského osidlování proběhla v období 1500–1650 ve stejném místě.
Z pohledu „bílého“ osídlení je v historii Glenorchy rozhodujícím momentem rok 1860. Tehdy při průzkumné plavbě po jezeře Wakatipu doplul na své velrybářské lodi až na jeho severní konecWilliam G. Rees, objevitel a zakladatel města Queenstown. Pojmenoval obě ústící řeky – Rees a Dart Rivers a přilehlé nivní a náplavové oblasti prohlásil za farmářské území (tím se oficiálně jednalo o hodnotnou, a tedy prodejnou půdu). Jako první stálé osídlení původními Evropany je uváděna ovčácká chata z roku 1861, která se nacházela poblíž dnešní pošty a ve které žili Alfred Duncan a George Simpson – zaměstnanci farmy North Station. Následovaly další menší stavby a koncem roku1862, spolu s příchodem zlaté horečky do regionu Otago, zaplavili Glenorchy zlatokopové, díky kterým došlo k dalšímu, byť zatím nepatrnému, rozvoji místní infrastruktury – několik menších domů a chat stálo v údolí Dart i Rees a na jejich dalších významných přítocích. Do roku 1862 také datujeme oficiální založení osady Glenorchy, jejíž název pochází zeskotské gaelštiny„Glen of Orchy“ (Údolí řeky Orchy) – díky většinovému skotskému původu prvních osadníků a údajně pro podobnost s jistým místem tohoto jména ve skotskémArgyll.
Roku 1870 byl prozkoumán severozápadní břeh jezera Wakatipu a založena osadaKinloch(skotská obdoba anglického „Head of the Lake“), která měla sloužit jako vnitrozemní báze pro spojení se západním pobřežím Nového Zélandu – konkrétně s osadou v zátoceMartin’s Bay. Začalo se dokonce s budováním spojovací silnice, ale díky špatnému vyměření k naplnění této vize nikdy nedošlo. Přesto začal v romantické osadě fungovatGlacier Hotel, provozovaný R. C. Bryantem a níže po břehu byla založena pilaMill Creek. Ta zpracovávala vytěžené dřevo (zejména původních stromůtotaraa pabuků silver a red beech) tolik žádané pro místní mosty, lodě, farmářské ohrady či dřevěné výztuhy do horečně vznikajících zlatokopeckých štol.
Zlatonosná půda ve forměnaplaveninbyla poprvé zaznamenána evropskými prospektory v údolích Rees a Dart a v řečištích jejich přítoků – Dvanáctimílový potok (Twelve-mile Creek) (Ox Burn), potokPrecipice CreekaBuckler Burn. Zlaté žíly byly také objeveny v nitru okolních hor –Mount Judah,Invincible Reef,Rees Gorge. Zlato bylo těženo rozrušováním horniny důmyslným způsobem zvanýmsluicing– hydromechanizovaným dobýváním pomocí vymýváním vodou, ať už různě vyspádovanými konstrukcemi, kdy za použití rozmítacích pil a vodních kol nabýval vodní proud postupně na síle, či odváděním celých toků potřebným směrem skrz otvory vytesané ve skále a nahnané do koryt, žlabů a potrubí k ústím primitivních vodních děl. Proplachování a rozpojování horniny pak pokračovalo ve žlabech a sítech, jejichž pozůstatky (stejně jako ruiny obydlí zlatokopů) je možné najít na několika místech dodnes. V řečišti Dart River dokonce začalo nakrátko pracovat ambiciózní říční rypadlo (odtud názevDredge Flat), zbudované v nákladu tehdy nikoliv bezvýznamné sumy £25.000. Konstrukce rypadla byla však poddimenzována a docházelo k častým poruchám kvůli záplavám a společnost tak byla nucena svou činnost ukončit. Jedinou produktivní těžbou se později ukázala být pouze lokalitaInvincible Mine. I říční zlato v oblasti soutokuDart RiveraBeans Burn, kam dokoncečínštízlatokopové vybudovali silnici (Chinamans Bluff), se velmi rychle vytěžilo a zlatá horečka, která postupně zasáhla region v několik vlnách, zde koncem 80. let 19. století zcela ustala.
Ve stejném období však Glenorchy zaznamenávají opravdový rozmach – v jediném roce (1885) byly postaveny 3 hotely (Mount Earnslaw,GlenorchyaAlpine Club) k uspokojení přílivu prvních turistů, přijíždějících za místními přírodními krásami parníky z Queenstownu. O rok dříve spatřila světlo světa první škola – situovaná však tehdy do Kinlochu, přičemž nová škola již přímo v Glenorchy přivítala první děti v roce 1888.
Další samostatnou etapou pro Glenorchy a pro Nový Zéland zcela unikátní historickou záležitostí je těžba horniny zvané scheelite (calcium tungstate,tungsten,wolframči wolframit) – jediný minerál, na kterém doslova závisela existence obce a který v podstatě „dostal Glenorchy do map“. Název tungsten byl pro rudu prvně použit roku1758a pochází zešvédštiny, kdetungznamená těžký astenkámen. Přešel i na hlavní minerální složku této rudy, ze které r. 1781 švédský chemikC. W. Scheeleizoloval ve forměoxidunový prvek nazvaný rovněž tungsten (českywolfram), zatímco minerál byl na počest objevitele prvku nazvánscheelite. V kovovém stavu se tento prvek nazývá wolfram.
Nerost byl místním známý pod názvem “Bílý Maor” a dodnes má mnoho využití v průmyslu. Soli wolframu byly dříve používány jako ustalovač přírodních barviv přibarvotiskulátek, ale se zjištěním, o jak tvrdý prvek se jedná, nabralo jeho využití podstatně významnější směr. Nejprve se uplatnil při výrobě žhavicích vláken vžárovkách, ale největšího docenění se wolframu dostalo pro schopnost řezat i běžnéoceli. Tím jeho odbyt vzrostl zejména v období válek, kdy se stal doslova minerálem strategické důležitosti. Pro své výjimečné vlastnosti – tvrdost, odolnost aelasticitui při explozivních otřesech – se používal pro výrobu hlavní do zbraní těžkého kalibru.
Wolframit byl objeven v tenkých nesouvislých vrstvách různě rozmístěných v břidličných horách v okolí Glenorchy již prvními zlatokopy, komerčně se ale s těžbou nezačalo dříve než roku 1902. V roce 1880 byl učiněn první pokus o těžbu v lokalitěMount Judah,ale pro nedořešenou logistiku se akce stala finančně nejistou a dále se nepokračovalo. Nejvýznamnější zdroje v podobě aluviálních depozitů se nacházely v naplaveninách potokůPrecipice CreekaBuckler Burn.
Těžilo se v neobyčejně tvrdých podmínkách, v nadmořské výšce kolem tisíce metrů i výše, a to jak v šachtách, tak formou povrchových dolů. Hory byly v průběhu let protkány spletí stezek, ale k největší viditelné úpravě terénu došlo až po druhé světové válce s nástupem buldozerů. Ale dlouhá léta tomu tak nebylo. U dolů byly vybudovány baterie na zpracování rudy, ale čistý koncentrát wolframitu se musel dopravovat po drsných stezkách dolů k jezeru, odkud ho odvážely parníky. Často naližináchtažených koňmi, někdy na zádech horníků, některá nepřístupná místa byla spojena lanovými drahami. Při troše štěstí si horník mohl za měsíc vydělat to samé co námezdní dělník za rok, ale také musel čekat půl roku až rok na šek za již prodanou rudu ...
V šedesátých letech minulého století zůstalo jen několik skutečných vytrvalců, kteří pokračovali v těžbě spíše díky vztahu k místu než pro peníze. V současnosti se wolframit těží i jinde ve světě a protože je cena velmi nízká, místní doly se ve světovém měřítku staly neefektivní a neschopné konkurence. Těžba byla po posledním pokusu ji obnovit v roce 1968 zastavena a jako vzpomínka na toto období zůstaly v okolních horách stezky vybudovanébuldozery, propadlé šachty a zarůstající tunely. Na několika místech je stále možné vidět pozůstatky těžební techniky v různém stupni rozkladu a opravdovou nostalgií jsou staré hornické chaty s poetickými jmény –Bonnie Jean,Heather Jock,Boozer,Mc Intosha další.
Dnes se staly útočištěmtrampů, hledajícím něco historie a především fantastické výhledy z vrcholkůRichardson Mountains. Pravda – chaty jsou to velmi prosté, obvykle jen z vlnitého plechu (ten je mimochodem na NZ stále prvotřídním stavebním materiálem), ale svítá jim na lepší časy.Department of Conservation(Odbor životního prostředí NZ), který dostal oblast do správy, již začal pracovat na jejich rekonstrukci a několik hlavních stezek se stalo oficiálními treky. Také historie těžby wolframitu v Glenorchy zažívá jisté obrození a spolupráce místní komunity a pamětníků přináší své první ovoce – například v podobě nedávno vydaného a opravdu velmi zdařiléhoDVD, věnovaného právě historii těžby wolframitu v Glenorchy.
Co přivedlo do Glenorchy první obyvatele a proč se rozhodli tu žít už víme. Co sem však přivádí současné návštěvníky či proč se někteří dokonce rozhodnou tu usadit? To jsou dvě samostatné otázky, protože každá zahrnuje jinou skupinu lidí. Jedno má však nepochybně společné – lásku či obdiv k přírodě, která tu opravdu investicí do krásy nešetřila.
Samotný „Township of Glenorchy“ sedí přímo na břehu 399 m hlubokéholedovcového jezeraLake Wakatipu, denně měnícího svou barvu patrně podle nálady, kterou právě má. Samotné údolí bylo vytvořeno obrovským, postupně ubývajícímledovcem, jehož pozůstatky je dnes vidět v podoběMount Earnslaw Glacier,Dart GlacierčiOlivine Plateau. Ledovcové minulosti (mluvíme o době ledové, která skončila před 10 000 lety) také celá oblast vděčí za své geologické uspořádání – nachází se na zlomu mezi zónou metamorfovaných a usazených geologických pásem, doslova vybroušených posunujícím se kolosem ledu. Stojíte-li na konci mola v Glenorchy a rozhlédnete se kolem, přes hladinu jezera, první zaujmou zubaté svahyHumboldts Mountainss nejvyššíMount Bonpland(2343 m n. m.) – hřebene pojmenovaného po velkém cestovateli a přírodovědciAlexandru von Humboldtovi. Zejména na jaře můžete pozorovat rozdíl v barvě lesa na úpatí těchto hor, kde převládá pabuk red beech (Notofagus fusca), od zhruba 500 m n. m. pak silver beech (Notofagus menziesii) a zcela nejvýše pod hranicíbušepak mountain beech (Notofagus solandri). Nad nimi pak šedé skalní špice, často i přes léto pokryté zbytky sněhu a ledu. Přímo nad městečkem se pak vypínají téměř „plešaté“ a v souvislosti s těžbou zlata a wolframitu již zmiňovanéRichardson Mountainss nejvyšším dramaticky rozeklaným štítemMount Larkins(2300 m n. m.). Vpravo, tedy přímo na severu, se tyčí již zmiňovaná nejvyšší horaMount Earnslaw(maorsky Pikirakatahi, 2830 m n. m.)
Převážná část tohoto parku (zal. r. 1964), zapsaného jakoTe WahipounamuneboliSouth West New ZealandvUNESCO, je vcelku citlivě spravována prostřednictvímDepartment of Conservation(DOC – již zmiňovaný Odbor životního prostředí, maorskyTe Papa Atawhai), přestože celé území je stále v oficiálním vlastnictví maorského kmene Ngai Tahu a půda je zde pro Maory posvátná. DOC také buduje, udržuje a dohlíží na síť trampských treků různého stupně náročnosti a komfortu na území tohoto NP. V parku platí docela přísná pravidla pro pohyb, lov či táboření, o komerčních aktivitách nemluvě – vše je záležitostí povolenek, licencí, v případě těch nejvyhlášenějších treků pak dokonce rezervačního systému. Nocleh je na trecích možný – opět dle kategorie – buď v různě kvalitních trampských chatách, kde ty nejkomfortnější nabízejí tekoucí pitnou vodu, palandy s matracemi, topení na dřevo a uhlí a přes hlavní sezónu (říjen – duben) také plynové vařiče, nebo ve vlastních stanech, ale pouze na k tomu určených místech. Nocležné se pak pohybuje od 15 NZD do 52 NZD (1 NZD cca 15 Kč).
BiodiverzitaNPMount Aspiringi přírody v okolí samotného Glenorchy je velmi bohatá – riffleman, tui (tui zpěvný), bellbird (květosavka novozélandská), robin (lejsčík dlouhonohý), papoušekkakariki(parakeet),pištec žlutý(mohua, yelowhead), fantail (pávík popelavý) či kereru (NZpigeon,holub novozélandský) – to vše jsou méně či více běžní zástupci místní novozélandské ptačí říše. V podvečer můžete spatřit mihotající se stíny dvou druhů netopýra (jediní původní savci na NZ) nebo slyšet houkající sovičku morepork (Ruru,sýček novozélandský). Při procházce po dřevěném chodníku v mokřadech romantickéGlenorchy Lagoonpak můžete vidět spoustu druhů vodních ptáků – Paradise Duck (husice rajská), kanadské husy, původní Pukeko (slípka modrá), či Black Swan (labuť černá). Na potocích v nitru lesů je možné spatřit přísně chráněný druhkachny modré(Blue Duck, Whio). Nepotvrzená pozorování uvádí také výskyt velmi starého a ojedinělého ptačího druhuKokako(Orange Wattled Crow, Glaucopis Cinerea), který byl nedávno oficiálně prohlášen za vyhynulý.
V alpské zóně, tedy nad hranicí buše (obvykle kolem 1000 m n. m.), najdete zase něco zcela jiného – kromě lavinové sutě tam, kde je sníh aktivní a nebezpečný po celý rok, se budete prodírat různě velkými střapatými trsy původní trávytussocka nepřeberným množstvím alpinek od voňavých koberců po pichlavé keře. V nivách a dosahu vody pak vodomilná společenstva flóry –rosnatky,bublinatky, nejrůznější druhyorchidejía slatinných dřevin. Ve vyšších polohách skalních stěn lze spatřitostříže novozélandského(Karearea, NZ Falcon) nebo populárního a drzého horského papouška Kea (Nestor kea, Nestor notabilis).
Zmiňovaný DOC má v rámci péče o NP na starosti také regulaci introdukovaných (zavlečených) druhů, zejména přemnožených a pro místní ptactvo totálně devastujících škůdců jako jsou possum (kusu liščí),lasičky, krysy či divoké kočky. Také v Glenorchy pracuje tým DOC, který má tuto stranu NP Mount Aspiring na starost – kromě údržby treků a historických míst pokládá a kontroluje pasti, jedovaté návnady, reguluje přemnožující se stádakoza vysoké, monitoruje ohrožené druhy ptáků či řídí regenerační a revitalizační programy ohrožené fauny i flóry.
Osudy obyvatel Glenorchy byly díky obživě v podobě „tvrdého chlebíčku“ pevně svázány s místní přírodou – bez ohledu na to, zda jste bylzlatokopem, horníkem dobývajícím wolframit, farmářem či majitelem hotelu. Do historie se zapsalo zejména několik jmen, rodiny či jednotlivci, kteří stáli u zrodu místní komunity a jejichž potomci nezřídka žijí v Glenorchy dodnes. Farmářská rodina Scottů, kteří vlastní velkou část údolí Rees Valley a bojuje za zachování místních stád merino ovcí (ne právě snadný úkol v době syntetických vláken), pojmy ve zlatokopecké a wolframitové éře jako Watson, Rialton, Paulin nebo první průkopníci turismu v Glenorchy – Aitken a Veint, kteří vybudovali nádhernou koloniální usedlostArcadiav nedaleké přírodní perleParadise Flats.
Již koncem 19. století zde byly položeny první kameny komerční vysokohorské turistiky – v roce 1882 se reverend W.S. Green pokusil o první výstup s průvodcem na Mount Earnslaw/Pikirakatahi. Parníky postupně na jezeře vzaly za své, zejména s vybudováním silnice z Queenstownu v roce 1962, ale o to přístupnější dnes Glenorchy jsou, ale paradoxně, o to uzavřenější je místní komunita. Přespolní – tedy zejména obyvatelé Queenstownu – často o lidech zGY(„dží-vay“ – jak se familiérně obec označuje) mluví s rezervou.
Obec dnes v drtivé většině žije z turistického ruchu postaveného zejména na věhlasu z dob natáčení Pána prstenů (vyjížďky na koních, jízda v tryskových člunech,paragliding,canyoning,kayakingneboskydiving), lidé tu stále vysoko cení privilegia, které místo nabízí – těsný kontakt s přírodou, volnost, neuspěchaný životní styl, větší soudržnost lidí a bezpečnost.