Igbo

KmenIgbo(dříve takéIboneboEbo) je etnická skupina vzápadní Africe, čítající populaci několika desítek milionů lidí. Igbové většinou žijí v jihovýchodníNigérii, kde jsou jednou z největších etnických skupin, a v sousednímKamerunu. Menšinově žijí také v jiných afrických zemích, ale také v zemích mimoAfriku. Používají vlastní jazykigboštinu. Významná města, která se počítají jako centra Igbů jsou Ankara,Aba,Aguleri, Aboh, Anam, Abiriba, Apko, Agbor, Awka, Awkuzu, Abagana, Abba, Owerri, Orlu, Nnewi, Mbaise, Nsukka, Enugu, Onitsha, Afíkpo, Okigwe, Udi, Umuahia, Asaba, Ohafía, Okigwe, Olina, Arochukwu, Ibusa, Ihiala, Ndoni, Ngwo, Nteje, Mbaitoli, Ikeduru a Ihaila a další.
Podle profesoraAdiele Eberechukwu Afigbo, se kmen Igbo vyvíjel dlouhou dobu přímo vIgbolandu. Není tedy žádný důkaz o tom, že by se odněkud zdaleka přistěhovali. Někteří jsou pouze toho názoru, že kmen Igbo původně pochází z oblasti asi o 100 mil severněji od dnešní polohy, která je na soutoku řekyNigeraBenue. Se svými sousedy, Bini, Igala, Yoruba a Idoma sdílejí Igbové jazykový základ, který se však před pěti až šesti tisíci lety rozštěpil. První Igbové v tomto regionu se přistěhovali na plošinu Awka-Orlu nejspíše před čtyřmi až pěti tisíci lety, před tím než opustili lov a sběr a stali se zemědělci. Jak se tato raná skupina rozrůstala, rozrůstalo se i Igboské království. Nejranější dochované pozůstatky jejich kultury máme z 10. století (tzv. Igbo Ukwu) a výborná kvalita těchto měděných odlitků vypovídá, že vyspělost společnosti kmene Igbo v té době dosáhla technické úrovně, která by mohla směle konkurovat soudobé Evropě.
K prvnímu kontaktu mezi Igby a Evropany došlo v15. století, při příchoduPortugalců. V letech1434-1807bylo pobřežíNigerudůležitým kontaktním bodem mezi africkými a evropskými obchodními cestami, začínající Portugalci, přes Holanďany a nakonecAngličany. V tomto stádiu se kladl důraz spíše na obchod než na budování říše, v tomto případě obchod spočíval primárně na otrocích z lidu kmene Igbo. Se zrušenímotroctvía obchodování s lidmi v roce 1807 přichází nové stádium mezikontinentálního obchodu, které se orientuje naprůmyslazemědělství(palmové produkty,dřevo,sloníklyakoření). V tomto bodu začali Britové kombinovat agresivníobchodovánía agresivníimperialismus. Viděli tento kraj jako produktivní a odmítli se omezovat pouze na pobřeží. V roce 1900 se území, které bylo dosud pod správou Britské Nigerské společnosti, stalo Protektorátem Jižní Nigérie, také zahrnující Protektorát Nigerského pobřeží. Kontrolu nad tímto území potom přešla z British Foreign Office na Colonial Office. Dlouho předtím než bylo oficiálně podrobeno, bylo už s územím Igbů zacházeno jako s britskou kolonií. V letech1900-1914(když byla Severní a Jižní Nigérie spojena) se zde nacházelo 21 britských vojenských jednotek. V roce1928, poprvé ve své historii, byli Igbové donuceni platitdaně– stali se občany státu.
Tento pokus, převzít politickou kontrolu nad zemí Igbů, se setkal s odporem a kulturními protesty na začátkudvacátého století. Povstalo nacionalistické náboženské hnutí (ekumeku), které pak inspirovalo krátce fungující ale horlivé spasitelskénadšení. Kvůlipověsti, že ženy z kmene Igbo byly ohodnocené pro zdanění, zažehla v roce1929Aba Riots, značnou vzpouru žen, jaká se v historii Igbů ještě nevyskytla.
V roce1966vyvrcholil neúspěchstátního převratuNigerských armádních důstojníků vedených jedním z Igbů – majorem Kasinem Nzeogwem – smrtí Sira Ahmadu Bello, Sardauna Sokoto, vedoucího etnických skupin Hausa na severu Nigérie. Ačkoli byl útok zmařený jiným Igbem, Johansonem Aguiyi-Ironsi,v severní Nigérii převládala víra, že vůdci etnika Hausa by měli být popraveni. Tato situace byla důvodem pro odvetné pogromy, při kterých byly v severní Nigérii zabity deseti tisíce Igbů, a které následně vedly k bezhlavému útěku asi milionu Igbů zpět do východní oblasti. Situace dosáhla vrcholu v květnu 1967, kdy se východní region osídlený převážně Igby oddělil od Nigérie a dal tak vzniknout republice Biafra v čele s plukovníkem Ojukwu. Toto oddělení rychle vedlo k občanské válce a poté k mírovým jednáním mezi bývalými armádními kolegy, Yakubu Gowonem a zlomeným Ojukwem. Republika Biafra existovala jen do roku 1970, kdy Nigerská armáda podporovanáEgyptem, Sovětským svazem,Súdánema Velkou Británií dosáhla konečného vítězství. Generál Ojukwu uprchl do zahraničí.
Po nigerijské občanské válce emigrovalo mnoho Igbů pryč ze své tradičnívlastina jihovýchodě Nigérie, především kvůli nedostatku pracovních příležitostí a mizernému stavustátupo vyčerpávajícíválce. Igbové neodešli pouze do vzdálenějších nigerijských měst jako je napříkladLagosaAbuja, emigrovali i do jiných a vzdálenějších států jako třebaKamerun,Rovníková Guinea,Gabon,Ghana,Togo,Kanada,Velká BritánieneboSpojené státy americké. Významné komunity nenigerijských Igbů sídlí například vLondýně,Houstonu,Kalifornii,AtlantěaWashingtonu.
Ponigerijské občanské válce(1967–1970) byla země Igbů velice zdevastovaná. Mnoho nemocnic, škol a domovů bylo v této brutální válce srovnáno se zemí. Při sčítání škod si mnoho Igbů uvědomilo míru jakou jsoudiskriminovaníjak jinými etnickými skupinami, tak vládou, ve které nejsou Ibové vůbec zastoupeni. Spousta Igbů měla velké potíže najít si práci a v raných70. letech 20. stoletíse stali nejchudším etnikem v Nigérii. Igboland v příštích dvaceti letech postupně obnovován a přestavován aekonomikase nakonec opět stalaprosperující, hlavně díky vzestupuropného průmysluv přilehlédeltě řeky Niger. Několik Igbů se nakonec dostalo i do vlády.
Většina kmene Igbo jsourolníciazemědělci. Jejich hlavní plodinou jsou„yamy“(sladké brambory), doba jejich sklizně je také doba velké oslavy. Jsou schopni yamy pěstovat natolik efektivně, že je mohou i exportovat do sousedních zemí. S asistencí přistěhovalecké práce sklízejí taképlodypalem, které jsou pak zpracovávány dopalmového olejea ve velkém množství exportovány doEvropya to z ní dělá pohádkově profitující tržníplodinu.
Kmen Igbo je politicky velmi roztříštěný na četné skupiny, zvláště kvůli geografickým rozdílům. Najdeme zde různé podskupiny fungující na základě klanů, rodů a vesnic. Nemají centralizovanou moc v podobě náčelníka,aristokracienebokrále, jako můžeme nalézt u většiny sousedů. Zodpovědnost za řízení společnosti mají tradičně vesnické rady, které tvoří hlavy rodů, starší, titulovanímužia muži, kteří se stali ekonomicky nezávislými na komunitě. Pro muže kmene Igbo je tedy možné se skrz osobní úspěch dostat do postavení lídra rady.
Regionální a politická fragmentace, mnoho různých jazyků, to vše velice ztěžuje pokus o objasnění tradičních náboženských praktik kmene Igbo jako celku. Ještě před ovlivněnímEvropanyakřesťany, většina Igbů praktikovala nějakou formu uctívání předků, která měla zajistit úspěch na tomto světě a uklidnitdušezemřelých. Máme k dispozici několik možností vysvětlení proč to dělali. Jeden z těch hlavníchdůvodůprokazování respektumrtvýmbyl kvůli členství v tajné mužské společnosti zvané Mmo, toto jméno je však užívané pouze v severní části území kmene Igbo. V jiných částech země existovali podobné společnosti pod různými jmény. Společnost byla odpovědná za splnění pohřebních ceremonií pro zesnulé a uvedení zesnulých duší do ebe mmo, tak aby nemohli páchatškodyve vesnici.
Igbové jsou hluboce věřící lidé, kteří věří ve shovívavého stvořitele, obvykle známého jako Chukwu, který stvořil viditelný vesmír (uwa). Protipól této síly dobra je agbara, znamenajícíduši, nebo nadpřirozenou bytost. V některých situacích se lidé odvolávají na agbaru při popisu téměř nemožných zážitků, které se jim staly. ČastávětaIgbů je "Bekee wu agbara", což znamená "bílý muž je duch". Toto bývá vyslovováno obvykle v úžasu nad vědeckými vynálezy bílých lidí.
Věří, že odděleně od přírodní složky vevesmíruexistuje i jiná složka, složka duchovních sil, alusi. Alusi jsou menší božstva a jsou silamipožehnáníneboničení, v závislosti naokolnostech. Trestají společenské poklesky a ty, kteří bezděčně porušujílidská práva. Úkol proroka je interpretovat přání alusi a úkolem kněze je uklidnit alusi oběťmi. Kněz se vybírá podle dědičného práva, nebo zvlášť pro službu jednomu bohu, obvykle poté, co projde určitým množstvímmystickýchzážitků. Každá osoba má také individuálníosud, chi, který pochází ze Chukwu a k němu se také chi vrací, když dotyčný zemře. Toto chi může být podle okolností dobré nebo špatné.
Igbové také silně věří, že je duše předků chrání a bdí nad nimi. Živí lidé prokazují zemřelýmúctua modlí se k nim za šťastnoubudoucnost. Mluvit špatně o zemřelých je proti domorodému zákonu. Ti předci, kteří žili správně, zemřeli společensky uznanýmzpůsobema byli pohřbeni podle správnýchpohřebníchrituálů, žijí nyní v jednom ze světů mrtvých, který odráží svět živých. Věří v opakovanou reinkarnaci, ti, kteří se dokážíreinkarnovat, nazývají ndichie, neboli navrátilci, nebo tak něco. Ti, kteří zemřeli špatnousmrtínebo měli nesprávnýpohřební rituál, se nemohou vrátit do světa živých ani odejít do světa mrtvých. Nezbývá jim nic jiného než putovat jako bezdomovci a trápit se žalem nad skutky spáchanými za života.
Pohřebníobřady Igbů jsou extrémně složité, nejkomplikovanější bývápohřebnáčelníka. Nicméně, existuje několik způsobů smrti, které jsou považovány za společensky ostudné a za těchto okolností se neprovádí vůbec žádný pohřeb. Ženy, které zemřely při práci,děti, které zemřely před tím, než jim narostly zuby, ti, kteří spáchalisebevraždua ti, kteří zemřeli v posvátném měsíci – pro všechny tyto lidi byl „pohřeb“ pouze zahození dokřoví. Náboženské představy vedli Igby k tomu, aby zabíjeli ty, které považují za společenskouhrozbuneboostudukmene. Děti jednotlivě narozené považovali za typicky lidské, zatímco více četnéporodyza typické prozvířata. Protodvojčatači trojčata považovali za méně lidské a byly odsouzeny kesmrti, stejně jako zvířata zabíjela jedináčky, tedy děti narozené jednotlivě.Děti, které se narodily se zuby (nebo jim jako první začaly růst horní zuby), miminka, která se narodilanohamanapřed, chlapce s pouze jednímvarletemamalomocnézabíjeli a jejich tělíčka v tajnosti zahodili.
Náboženstvíbylo přijímáno s velkou vážností, to můžeme vidět v jejich postojích k obětem. Náboženskátabu, zvláště ty týkající sekněžía titulovanýchmužů, vyžadovala a získávala velkou dávkuaskeze. Igbové očekávali v jejich modlitbách a obětech, dlouhodobé požehnání,zdraví, úspěšný život a zejménaděti, které byly považovány za největší požehnání ze všech. Touha nabídnout co nejcennější oběť vede k lidským obětem – na pohřbech byly často obětovániotroci, aby mrtvému usnadnili odchod a doprovodili ho do dalšího života. Nestavěli však žádnésvatyněpro Chukwu, ani jemu přímo nic neobětovali, ale byl chápán jako poslední příjemce všechobětíaobětinvykonaným pro menšíbožstvazvanáalusi.
Titoalusisi nárokovali obrovskou část každodenního života Igbů. Igbové věřili, že tito bohové je mohou ochraňovat a sloužit jejichzájmům. Když bohové splní tyto služby aúkoly, budou odměněni pokračující vírou kmene. Různé regiony země Igbů mají různéverzetěchto menších bohů. Níže jsou uvedeni nejčastější:
Dnes ovšem většina Igbů vyznávákřesťanskou víru. Jsou pravděpodobně největší skupinou křesťanů na celém Africkém kontinentu. Igbové pevně věří veschopnostzlepšit své postavení v současném světě. Je jasné, že právě tato vlastnost zapříčinila hladký přechod na křesťanství.
Igbové mají velice unikátní a výraznouřeč, která je velmi těžká. Stejně, jako jsou různorodí Igbové, iigboštinamá spoustu různých variant. Igbů je 30 milionů a stejný počet jich také hovoří jejich domorodým jazykem, igboštinou. Jedná se otónový jazyk, jako napříkladjazyk jorubanebočínština. Má mnohodialektů, rozlišujeme je podleakcentučipravopisu, ale téměř všechny jsou vzájemně srozumitelné. To platí například i o dialektuIdemili,Owerri,Ngwa,Umuahia,Nnewi,Onitsha,Awka,Abriba,Arochukwu,Nsukka,Mbaise,Ohafia,WawaaOkigwe
Tato pestrá škála používaných jazyků velice ztěžuje veškeré pokusy o sestavení standardizovaného pravopisu igboštiny. Současný platnýpravopisse jmenuje Onwu a je sestaven jakokompromisz různýchdialektůa v roce1962byl schválen Mezinárodním institutem afrických jazyků a kultur (International Institute of African Languages and Cultures, IIALC).
Nejpoužívanější je však v současnosti tzv. centrálníigboština, která je také složena ze dvou různých dialektů. Její spisovnou formu navrhl Dr.Ida C. Wardv roce1939a postupně byla akceptovánamisionáři,spisovateliavydavatelinapříč celým regionem. V roce1972se Společnost pro podporu jazyka a kulturu Igbů (Society for Promoting Igbo Language and Culture, SPILC), nacionalistická organizace, která v centrální igboštině viděla jakýsi imperialistický pokus, založila Komisi prostandardizaci, aby z centrální igboštiny vytvořili jazyk s větším rozpětím, aby zahrnovala více prvků z dalších dialektů. Standardizovaná igboština tedy měla za cíl obohatit centrální igboštinu slovy ze vzdálenějších dialektů než jsou jen ty centrální a tato slova si osvojit.
V roce1999, Chinua Achebe, mezinárodně nejznámějšímluvčíIgbů, však tuto standardizovanou igboštinu rázně odsoudil, stejně jako předchozí pokusy s igboštinou a nazval je koloniálním a konzervativním břemenem na pestrosti dialektů igboštiny. A na podporu svéhonázoruho celý přednesl v dialektu, který je vlastní mluvčím z rodu Onitsha, a byla tedy nesrozumitelná pro více než polovinu obecenstva.
Igboština je především mluvený, hovorový jazyk dneška a i kdyby si někdo něco v igboštině chtěl přečíst, bude muset velice dlouho hledat, čtení a psaní neníhobbyIgbů. Přestože se igboština vyučuje i na školách ve východní Nigérii,angličtinazůstává literárním jazykem a na školách je jazykem číslo jedna.
V mnoha městských oblastech, nigerijskápidgin angličtinanahrazuje igboštinu. Ve skutečnosti mnoho dnešních Igbů nepoužívá dialekty igboštiny, ale místní igboské dialekty angličtiny.
Mimo Nigérii se moc igboština nepoužívá i když v Severní Americe a Evropě najdeme četné skupiny, které se o to pokoušejí. ICAC tyto snahy podporuje, pomáhá například zakládat školy.
Mnoho názvů v igboštině jsou tvořeny spojením starších původních slov a frází. Například: výraz pro zelenou je „akwukwo nri“, což je doslova „listy k jídlu“ nebo „zelenina“. Jiný příklad je vlak, „ugbo igwe“, což pochází ze slova „ugbo“, vůz, plavidlo, a „igwe“, železo, kov. Spousta slov má také mnoho význam, například „akwukwo“. „Akwukwo“ původně znamená list (ze stromu), ale během a po koloniálním období získalo ještě další významy. „Akwukwo“ tedy už znamená i „papír“, „kniha“, „škola“ a „vzdělání“. Protože tištěný papír byl přirovnáván k organickému listu, z papíru je kniha, kniha se používá ve škole…A pokud ke slovu „akwukwo“ přidáme ještě jiné slovo, máme úplně jiný význam – například „akwukwo ego“ jsou tištěné peníze, bankovky, a „akwukwo eji eje ije“ je cestovní pas.
Díky rozmanitosti Igbů je nemožné zobecňovat čistý igboskýumělecký styl, který by byl charakteristický a určující jako poznávací znamení v ostatních regionech. Lze říci, že většina Igbů vyřezává a používá masky, ale jejich funkce se různí od vesnice k vesnici. Známí jsou pro architekturu Mbari.
Igbové mají melodickýhudební styl, ve kterém využívají nejrůznější bubínky.Udu, jehož základ tvoří hliněnýdžbánek, Else, který je vytvořený z duté klády, ogene, ručnízvonukovaný ze železa, opi, dechový hudební nástroj podobný flétně, igba a ichaka. Jejich hudební styl se jmenuje Ikorodo, který je typickýzpěvemdoplněným o několikhudebních nástrojů, zejména bubnů. Jiný populární styl se jmenuje highlife, jedná se o spojeníjazzua tradiční hudby, nejrozšířenější je v západní Nigérii. Moderní ukázku tohoto stylu můžeme vidět například v pracích nigerijského umělceEzebuira Obinny.
Domácí život Igbů je také velmi spořádaný. Obvykle je otec hlavoudomácnosti. Obvykle také přijímá zodpovědnost za svoukomunitu. To znamená postarat se jak orodinu, tak ovesnici. Igbové mají obvykle velmi širokou rodinu, je to součást jich, jako takových. V posledních letech dokonce jezdí pro členy rodiny, kteří se odstěhovali pryč, aby se vrátili do místa svéhonarození, spolu s jejich novými potomky. Igbové vyčnívají na jejich vlastní cestě historií. V Nigérii vystupují snadšenímaúspěchem, jako lidé, kteří věří v sebe a svouhistorii. S odlišnou řečí a kulturou dále rostou jako samostatní občané.