Goli otok

Goli otok(italskyIsola Calva) jechorvatskýostrov vJaderském moři.
Název doslova zmanenáHolý ostrov, odkazující na skutečnost, že na něm neroste vůbec žádná vegetace.
Ostrov leží jihovýchodní částíKvarnerského zálivuseverovýchodně od ostrovaRab. Je součástí občinyLopar. Ostrov je nepravidelného víceméně západo-východního tvaru o délce cca 3 km ve směru západ-východ a 2,4 km ve směru sever-jih. Rozloha ostrova činí 4,53 km², délka pobřeží 14,297 km a nejvyšší vrchol leží 227 metrů nad mořem.
Břehy ostrova se prudce zvedají, případně je tvoří strmé skály. Z jižní strany ostrova se nachází několik zálivů (Melna, Mala Tetina, Tetina, Vela Draga, Mala Draga, Mala Senjska, Vela Senjska a Markonj).
Pouze v západní, resp. jihozápadní části ostrova se nachází menší množství vegetace, jinak je ostrov pustý, resp. holý, což reflektuje již jeho název.
Ostrov byl až doprvní světové válkyv podstatě pustý a neosídlený. Občas zde byla vyháněna stáda ovcí. Na ostrově se nacházely nicméně otevřené nádrže pro vodu a přístřešky pro pastýře.
Po první světové válce ostrov převzaliItalové, kteří se na něm pokoušeli těžitbauxit. Nápad se ale ukázal být nerentabilní. Následně zde podnikatel z Brinje jménemRade Vukovićopět provozoval ovčí farmu. V roce1939připravoval generál jugoslávské armádyDušan Simovićplány na zřízení tábora pro komunisty (komunistická strana byla v zemi nelegální), nicméně nic z toho nebylo kvůli válce uskutečněno.
Po druhé světové válce se zde nacházel tábor, po jeho uzavření místo využívají chovatelé dobytka. Tábor je také významným historickým místem a je navštěvován turisty.
Již v obdobíprvní světové válkybyli na ostrově drženi ruští váleční zajatci.V průběhudruhé světové válkyzde Německo a Itálie udržovaly vojenskou posádku a na ostrově byl umístěn vězeňský tábor. Podobné využití měl ostrov i po skončení války. Jugoslávský stát ostrov vyvlastnil.
V roce1948zde byl zřízen vězeňský tábor. Potřeba pro jeho existenci byla urgentní především po roztržce mezi Titem a Stalinem a potřebě likvidace politických odpůrců tehdejšího jugoslávského režimu. Byl uplatněn sovětský systém izolace Titových odpůrcůCílem měla být jejich převýchovaa návrat do Svazu komunistů. Lokalita byla vybrána tak, aby byla co nejdále od východní hranice a byla nejvzdálenější od Sovětského svazu v případě možné intervence.
Následně sem byli v následujících letech kromě kriminálních delikventů umisťování i političtí odpůrci režimu, stoupenci jak demokratických změn, takstalinismu, ale ifašistéaustašovci. Mezi vězni byli i známí zástupci jugoslávské inteligence (například politici, filosofové, lingvisté - výhradně muži). Tábor byl uspořádán do vícero oddělených a samostatně střežených lokalit. Nejtěžší případy končily v tábořePetrova rupa(českyPetrova díra).
Výstavba areálu tábora byla zahájena v roce1949a ještě týž rok dokončena.První vězni sem byli přivezeni dne9. července1949. Přemístěni sem byli lidé zlepoglavské vězniceve Slovinsku.Nejtěžší případy pracovali na místě zvanémManastir, kde se věnovali těžbě kamene. Ženy byly v té době umístěny ve speciálním táboře. V roce1951navštívil táborAleksandar Rankovića následně se rozhodl zlepšit podmínky. Roku1954došlo k zmírnění podmínek v táboře; byly povoleny i návštěvy a zasílání balíčků. V roce1956i v souvislosti s podpisem tzv.Bělehradské deklaraceodsud byli odvezenipolitičtí věznia zůstali zde pouze těžčí zločinci nebo delikventi.
Na počátku 50. let vedl táborčernohorskýkomunistaVeselin Bulatović. V roce1966byl po aféře odposlouchávání Josipa Broze Tita spolu s Rankovićem odvolán ze své funkce i tehdejší ředitel táboraSlavko Barta. V roce 1981 byl ředitelem táboraAnton Silić.
V roce1982začal osudy vězňů z konce 40. a začátku 50. let20. stoletímapovatbělehradskýčasopisNIN. Do povědomí jugoslávské veřejnosti se tak dostaly brutální metody, které používali tehdejší vyšetřovatelé proti sympatizantůmJosifa Stalinav obdobírozkolu mezi Stalinem a Titem.
V roce1988byl tábor opuštěn. Porozpadu Jugosláviese stal historicky významným místem.
Vězni byli přepravováni na ostrov lodí zRijeky.Transporty vězňů probíhaly bez jídla a bez míst v dobytčích vagonech, které byly z vnitrozemí přivezeny vlakem do přístavu Bakar. Odtud je se svázanýma rukama a nohama odvezli lodí na ostrov, což trvalo 5 až 6 hodin podle počasí a vynášelo se i za silných bouří. Po dopravení na ostrov byli vězni zbiti dozorci.Mezi metody mučení patřil tzv. "špalír" nebo "topli zec", kdy nový vězeň procházel mezi staršími a ti jej bili nebo po něm plivali.Trestanci se mnohdy znali (z druhé světové války) s některými z dozorců. Vězni byli nuceni zpívat oslavné písně na počestJosipa Broze Tita. Naprostá většina vězňů pracovala v některém ze tří průmyslových provozů: v kovovýrobě (části strojů, komponenty pro loděnice aj.), v dřevovýrobě (mj. nábytek pro export dodávaný i do USA a Kanady) a vkamenolomu(opracovávání kvalitního kamene).Vězňové byli biti a ponižováni.Mezi metody mučenína Golém otoku patřilo např. topení hlav vězňů v záchodových mísách, omotávání drátů kolem krku, čí bití kamenem do zad.
Pracovní doba trvala 8 hodin, dobří pracovníci byli odměňováni a mohli být navštěvováni příbuznými. Pro návštěvy, které se mohly uskutečnit až jednou měsíčně v trvání od dvou hodin do dvou dnů, byly vyčleněny zvláštní budovy. Vězňové byli hromadně ubytováni ve zvláštních barácích s nepříliš příznivými životním podmínkami, zejména v létě a v zimě. Spali na patrových postelích.
Součástí tohoto prostoru byla i kantýna a pekárna. V táboře se v jednom okamžiku nalézalo kolem 3000 vězňů. Tábor byl uzavřen v roce1988, později byl změněn na památník a stal se turistickou lokací.Za dobu jeho existence v něm zemřelo asi 400 osob.
Na ostrově bylo uvězněno za dobu jeho existence velké množství lidí. Kromě stalinistů a ustašovců to byli také dělníci, farmáři, intelektuálové, studenti a státní zaměstnanci. Nejtěžší odpůrci Titova režimu zůstali na Golém otoku až do roku1985. V roce1963to bylo podle jugoslávských statistik přes 16 tisíc osob, z toho několik set žen. Okolo čtyř stovek lidí zde zemřelo, téměř tři stovky byli podporovatelé tzv. rezoluce Informbyra (odpůrci Tita ve sporu se Stalinem).Nejvíce vězňů bylo původem zjugoslávské lidové armády, především se jednalo o důstojníky, kteří sem byli poslánivojenským soudem. Pět tisíc lidí zde bylo na základě soudních rozsudkůa jedenáct tisíc bez rozhodnutí soudu.Podle národnosti bylo nejvíce vězňů národnosti srbské (vzhledem k největší početnosti Srbů v tehdejší Jugoslávii), dálečernohorské(vzhledem k tradičním proruským sympatiím k Rusku v Černé Hoře) a následně byli zastoupeni Chorvati, Makedonci, Slovinci a další. Většin vězňů byla ve věku mezi 20 a 30 lety.
Jednotliví vězni mohli získat status tzv.rehabilitovaných, tj. vězňů, kteří potom získávali např. lehčí práce v kamenolomu apod. Trestem pro neposlušné byl naopakbojkot, kdy s danou osobou nesměl nikdo mluvit. Během volného dne se věnovali sázení borovic, byla přivážena půda, aby byl ostrov zalesněný.
Tábor na Golém otoku byl přísně tajný a ani sami vězni netušili, kde se nacházejí. Kromě policejních a vězeňských složek netušila o internaci vězňů na Golém otoku ani rodina vězněných. Při propouštění na svobodu museli vězni podepsat, že o táboru nebudou nikdy hovořit.Tábor spravoval na rozkazAleksandra RankovićeSlobodan Krstić.
Tábor se nesměl označovat jako tábor, jeho krycí název bylmermer(doslovamramor) nebomramorový ostrov.
V uvedeném táboře pobývali následující osobnosti:
V roce1960vyšla v komunistickéAlbániiněmeckypsaná brožura, která se podrobně zabývala táborem a mučením na Golém otoku a mimo jiné i dalšími tábory v zemi.
Chorvatský novinářBruno Bušićvydal ve Spojených státech v roce 1976 knihu „Souostroví UDBA: vězeňský teror v Chorvatsku“. Téma ostrova se objevovalo obecně v literatuře jugoslávských emigrantů, kteří vydávali mimo svoji vlast. Vydána byla početná literatura zahrnující svědectví těch, kteří trest v tomto táboře přežili.
Ostrov si v různých ukázkách exilové literatury vysloužil přízviska jakoTitova Havaj,Titův gulagneboTitův koncentrák.
Ostrov zmiňuje v jedné své písni také i bosenská skupinaDubioza kolektiv, v níž se v textu dobovým politikům po rozpadu Jugoslávie zjevil Josip Broz Tito a poslal je do tábora na Golém otoku.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůGoli otokna německé Wikipedii,Goli otokna slovinské Wikipedii aZatvor Goli otokna srbské Wikipedii.