Prase divoké

Prase divoké(Sus scrofa), hovorovědivočák, je velkýsudokopytníkzčelediprasatovití. Jeho domovinou je velká částEvropyaAsie, ale člověkem bylo zavlečeno i na jiné kontinenty.
Jedná se o typického všežravce, který k životu upřednostňuje staré lesní porosty. Prase divoké bylo vždy významnou lovnou zvěří, díky čemuž se velmi často objevuje vefolklóru. Bylo z něj vyšlechtěnoprase domácí, které se chová pro maso a tuk.
Prasata divoká byla odpradávna vnímána jako škodná zvěř a z těchto důvodů byl v 19. a 20. století výrazně omezen i jejich výskyt na českém území, ve druhé polovině 20. století však počet prasat divokých v Česku opět narostl.
Dospělý samec prasete divokého se označuje jakokanecčikňour, samice jakobachyně, mládě od porodu (metání) do 31. března následujícího roku jakosele(případněmarkazín, pokud má ještě pruhovanou srst), mladý jedinec poté do 31. března dalšího roku jakolončák.
Prase divoké je velký sudokopytník (myslivecky černá zvěř). Dospělí samci (kanci, kňouři) dorůstají délky 120–180 cm a v kohoutku měří 55–100 cm. Jejich hmotnost značně kolísá v závislosti na poddruhu, v jednotlivých oblastech se viditelně liší i v rámci evropského poddruhuSus scrofa scrofa, v průměru však činí 50–90 kg. VeFranciibyl v roce1999zastřelen samec vážící celých 277 kg, vRumunskuaRuskubyli několikrát zaznamenáni i samci s hmotností téměř 300 kg.
Vzhledem k poměru těla má prase divoké nápadně velkou hlavu a relativně krátké končetiny. Jeho srst je tvořená hustými štětinami, které ho chrání před nepříznivými vlivy. U některých poddruhů, zejména jihoasijských, tvoří štětiny značně dlouhou hřívu. Její zbarvení kolísá mezi rezavou, přes různé odstíny hnědé až po tmavošedou a černou. Někdy, zejména u asijských poddruhů, bývá na hlavě přítomna kresba v podobě světlého pásku, který se táhne od koutku tlamy k uchu. Během zimy je srst výrazněji hustší a tmavší. Selata jsou během prvního roku života hnědá a světle pruhovaná. V této fázi života se selata nazývají markazíni podle francouzského označenímarcassin, které bylo v nezměněné podobě převzato i do angličtiny.
Mezi další nápadné znaky prasete divokého patří jeho čtyři výrazné trojhranné špičáky, jež se při dorůstání zahýbají vzhůru. Slouží hlavně jako účinná zbraň při soubojích. U samců dorůstají obvykle 20 cm, ve výjimečných případech však mohou dorůst až do délky 30 cm. Spodní špičáky kňourů myslivci nazývají páráky či zbraně a menší horní špičáky klektáky.U samic (bachyní) jsou viditelně menší a směřují směrem nahoru výrazně mírněji, navíc pouze u starších jedinců (tzv. háky).Prase divoké má skvěle vyvinutý čich a sluch, jeho nejhůře vyvinutým smyslem je zrak.
Nejenže je prase divoké daleko nejrozšířenějším zástupcem celé své čeledi, ale navíc patří – a to díky zásahu člověka – i mezi nejrozšířenější pozemské savce. Jeho areál rozšíření se v průběhu staletí značně měnil a v mnoha oblastech, kde byl dříve běžný (Dánsko,Egypt,Irsko,Norsko), byl vyhuben, do některých byl naopak zavlečen a hojně se zde vyskytuje dodnes. Od 2. poloviny 20. století se však prase většinu svého původního areálu znovu osídlilo a na mnoha místech se stalo přemnoženým druhem. Jeho domovinou je téměř celáEvropas výjimkou částiSkandinávieaVelké Británie, kde byl vyhuben a později reintrodukován zpět do volné přírody. Dnes však již obývá všechny světové kontinenty kromě Antarktidy.
Ačkoli je dnes jeho populační trend nejistý, na území mnoha států jeho početnost v posledních letech rapidně stoupla a v některých z nich je již považován za vážnéhoškůdce.Výrazné navýšení početnosti prasat divokých bylo zaznamenáno i vČesku. Je zajímavé, že na českém území byla prasata divoká do 18. století ve volné přírodě prakticky vyhubena a chovala se pouze v oborách. Tento trend přetrval celé 19. a první polovinu 20. století. Teprve podruhé světové válcese objevila volně žijící divoká prasata, jednalo se o zvířata uprchlá ze zrušených obor i o migranty z územíBavorskaaPolska. Divoká prasata se v české přírodě dokázala výborně adaptovat. Přibližně od roku 1950 počet divokých prasat v Česku rapidně vzrůstá a v současnosti je v mnoha oblastech již přemnoženým druhem. V optimálním prostředí přitom připadají zhruba 2–3 kusy/100 ha lesa.Předpokladem jejich šíření je vysoká plodnost, absence přirozených predátorů a schopnost využívat téměř jakékoli dostupné potravní zdroje. Velké přemnožení a stížnosti obyvatel vedou k organizování hromadných odstřelů, např. v Brdech za jeden den počátkem prosince 2013 bylo zastřeleno 140 kusů.
Prase divoké ke svému životu preferuje zejména starélistnaté lesys bohatým podrostem a s dostatkem příležitostí k bahenním „koupelím“.
V rámci druhu prasete divokého bylo v minulosti popsáno více než 30 poddruhů, z nichž je vědci zpravidla uznáváno 16.
Prase divoké je aktivní zejména v noci, den tráví většinou odpočinkem. Jedná se o skrytě žijící tvory, kteří se díky svým dokonale vyvinutým smyslům většinou velmi účinně vyhýbají přítomnosti člověka. Jejich přítomnost v lese však často můžeme zaznamenat díky jejich bahenním koupelím, ve kterých je bahno v loužích rozválené na velké ploše. Žijí obvykle ve skupinách, které průměrně obsahují 20, vzácně až 50 jedinců. Výjimkou jsou pouze staří samci, kteří žijí samotářsky.
Jsou schopni vyvinout rychlost 48 km/h.
Prase divoké je typickývšežravec. Požírá trávu, hlízy, ořechy, různé bobule, kořeny, odpadky,hmyz, malé plazy a mršiny. Často navštěvuje pole, zvláště kukuřičná, kde dokáže napáchat značné škody. Objevuje se také na smetištích, a dokonce v obcích, kde si hledá potravu v okolí popelnic a kontejnerů. Byla pozorována divoká prasata, jak převracejí popelnice a valí je před sebou, aby z nich vysypala odpadky. Právě všežravost je jedním z hlavních předpokladů úspěšného šíření divokých prasat.
Pro dospělá prasata představuje největší nebezpečí zejménavlknebomedvěd, selata se mohou zase stát relativně snadnou kořistírysů,lišek,koček divokýchnebo různýchdravců(orel skalníamořský), popřípaděvýrů. Důvodem lokálně zvýšených stavů divokých prasat je zejména způsob zemědělského hospodaření, pěstování obilovin pro energetické účely, nemožnost jejich lovu na brownfieldech a v městských aglomeracích. V Asii tvoří prasata divoká jednu z nejdůležitějších složek potravytygrai větších jedincůvarana komodského.
Samice (bachyně) prasat divokých pohlavně dospívají v 8. až 10. měsíci života, samci přibližně ve věku 2 let. Doba páření je značně ovlivněnaklimatickýmipodmínkami, ve střední Evropě však většinou probíhá v rozmezí od listopadu do ledna. Samice je březí 114–118 dnů. Ve střední Evropě vychází většina vrhů na období od března do května. Počet mláďat ve vrhu se pohybuje od 3 do 12. Těsně před vrhem se samice odpojuje od své skupiny a zpět se k ní připojuje až v době, kdy jsou již selata odrostlá. Selata neboli markazíni se vyznačují podélně pruhovaným ochranným zbarvením, které ztrácejí koncem prvního roku života. Během péče je bachyně přitom velmi ostražitá a v případě bezprostředního ohrožení může potenciálního predátora napadnout.
Prase divoké se v lidské kultuře objevuje již od pravěku, většinou jako významný zdroj masa a tuku, ale též jako symbol plodivé síly, mužnosti a odvahy. Již napaleolitickýchjeskyních malbách ze španělskéAltamirymůžeme spatřit kance a jejich lov. Lov na kance nebyl pro pravěké a starověké lovce jen cestou k získávání potravy, ale též důkazem mužnosti a odvahy. Soubojem s nebezpečným kancem proto později prokázali svou sílu a statečnost mnozí hrdinové starověkých mýtů, eposů a pověstí. Největší hrdina řecké mytologieHéraklésměl za úkol chytit kance z hory Erymanthu a přinesl ho živého doMykén,Théseuszabil cestou do Athén divokou svini z Krommyónu a princMeleagross lovkyníAtalantéusmrtili strašlivého kance z Kalydónu, který byl zasvěcen bohyniArtemidě. Nad kancem zvítězil i velšský hrdina Culhwch. Z českých pověstí je znám příběh oBivojovi, který chytil kance z Kavčích hor a přinesl ho kněžněKazinaVyšehrad. Ne všichni hrdinové starověkých mýtů však v boji s kancem uspěli, například milenec bohyně Afrodíty jménemAdónis, další řecký hrdinaAnkaiosnebokeltskýhrdinaDiarmuidv souboji s kancem přišli o život.
V mytologii kanec také často doprovází bohy, napříkladgalskoubohyni Arduinnu, která na kanci jezdila, ale také římskéhoJupiterači řeckouArtemidu.vikinskéhobohaFreyedoprovází jako jízdní zvíře kanecGullinburstise zlatými štětinami. V keltské mytologii zase vystupují lidé, kteří seteriantropickyproměňovali v kance, jako irský legendární hrdina Cian, jenž byl v této podobě ubit syny svého protivníka Tuireana. Keltové i Germáni však navzdory tomu s oblibou jedli kančí maso, což bylo populárním způsobem zpracováno vkomiksecha animovaných filmech oAsterixovi a Obelixovi.
Kanec nebo jeho hlava vždy byl i častým symbolem bojovníků a vládců, jako představitel plodnosti, síly a statečnosti. Kančími kly zastrčenými v uších či nosních otvorech se odedávna zdobípapuánštíbojovníci zNové Guiney,DajakovézBorneaneboNágovéze severovýchodníIndie, kteří si také zdobí kančími kly čepice nebo z nich vyrábí náramky. Obliba kančích klů se netýká jen přírodních národů.Homérské eposy, zvláštěIlias, i archeologické nálezy dokládají, že staří Řekové vmykénském obdobíčasto zdobili kančími kly přílby. Ve starověku figurovalo zobrazení kance na štítech řeckýchhoplítůiřímských legionářů. Kance si zvláště vážiliGalové, jejich korouhve byly ukončeny malou figurkou kance a jejichž válečnické trumpety zvanékarnyxmívaly často tvar kance s otevřenou tlamou. Malé sošky kance se na konci starověku objevují na přílbáchAnglosasů. Později se stal kanec či jeho hlava součástí šlechtických erbů, v Českých zemích např.Buzicovéa od nich odvozeníZajícové z Hazmburka,Šelmberkové, vPruskunapř. Dönhoffové, veSkotskuklan Campbell. Kanec je rovněž součástí erbu některých měst vČesku(žamberk), naSlovensku(Malacky), v Německu (Eberbach,Eberschwang,Eberstadt), Rusku (Rylsk), Srbsku (Kragujevac), Švýcarsku (Berg am Irchel), Francii (Talence) a Itálii (Albano Laziale,Benevento, Peia), anglický králRichard III.měl ve svém erbu dva bílé kance jakoštítonoše.
Kanci hrají velkou roli i vasijskémytologii. Jeden z nejvýznamnějšíchhinduistickýchbohů,Višnu, na sebe ve svém třetímavatáruvzal podobu kanceVárahy, aby přemohl zlého obra Hirnajákšu a vysvobodil z jeho zajetí bohyni Země. V odkazu na tento mýtus užívali kance jako svůj znak králové jihoindickéstředověké říše Vidźajanagar. V mýtechKyrgyzůaBurjatůsese hovoří o kancích, kteří zachránili legendární předky těchto etnik. První králMandžuůměl podle pověsti kančí hlavu a Mandžuové proto nejedli kančí maso.
Černánebolirytířskázvěř, jak prase divoké nazývajímyslivci, patřilo odedávna k oblíbené lovné zvěři. Doklady o jeho lovu v podobě jeskynních maleb i ve formě zbytků kostí z odpadních jam, známe již zpaleolitu. Kanec byl hojně loven v antickém Řecku, o čemž svědčí vázové kresby, mýty, ale takéXenofónůvspisKynagetikos(Psovod či O lovu), v němž se popisuje hon na kance se psy i jejich chytání do pasti zvané stupka, což byl jakýsi věnec z houžví, opatřený ostrými, dovnitř směřujícími hroty. Past se umístila na pěšině nad malou jamku, tak, aby do ní divočák šlápl a navlékl si ji na nohu. Past byla přivázána ke špalku, který zvířeti bránil v útěku. Tuto velmi nehumánní past dodnes užívají lovci v Africe při chytání zeber, antilop čiprasat bradavičnatých.
Vestarém Říměbylo kančí maso oblíbeným pokrmem na hostinách. Divoká prasata byla ve starém Římě, podobně jako jiná divoká zvířata, zneužívána při surovýchhrách v cirku. Kanci při nich byli zabíjenivenatory, štváni proti jiným zvířatům nebo i odsouzeným zločincům, které měli roztrhat, někdy dokonce i v rámci divadelního představení.
Lov na černou ajelení zvěř, obvykle ve formě jezdecké štvanice se smečkou psů, byl oblíbenou zábavou šlechty v evropskémstředověku. Náruživě se mu věnovali i čeští královéVáclav I.aVáclav IV.Ve středověku a raném novověku byl lov divokých prasat vyhrazen jen šlechtě, poddaný, který by kance zabil, mohl být přísně potrestán jakopytlák. Prasata však páchala škody na polích poddaných, kteří je ilegálně zabíjeli, proto docházelo ke konfliktům mezi šlechtou a poddanými. Lov na kance byl nebezpečný, výjimkou při něm nebylo ani usmrcení lovce poraněným zvířetem. Takto zahynul například perský emír Vušmgir, uherský princ Imrich, syn králeŠtěpána I., kníže Vilém II. Hennebersko-Schleusingenský nebo chorvatský šlechticNikola Zrinski.
V obdobírenesanceabarokabyl oblíben hlavně lov vlečiobestavěné plátny. Při těchto lovech byla černá zvěř nahnána do velkých ohrad z pláten či sítí, kde ji urození lovci nebo lovecký personál štvali s pomocí silných psů a usmrcovali kopími, jindy divočáky pronásledovali lovci na koních a zabíjeli je zvláštnímikančími meči. Od 17. stol. bývala zvěř v obestavěné leči střílena, urození lovci nebo i dámy, doprovázeni nabíječi, stříleli černou i jelení zvěř z vyvýšených altánů či tribun. Tento způsob lovu si oblíbil například císařKarel VI.a jeho manželkaAlžběta Kristina, ještě na počátku 20. století však takto divočáky lovilFrantišek Ferdinand d'Este.
Veviktoriánském obdobíbyl oblíbeným sportem britských koloniálních důstojníků vIndiizvláštní způsob jezdecké štvanice na divočáky, tzv.pig sticking. Cílem bylo v plném trysku dohonit klikatě běžící prase a skolit ho kopím. Důstojník Michael Rosenthal, kritizovaný za to, že se vášnivě oddával tomuto surovému sportu, prohlásil: „Je to nejlepší a nejvíce vzrušující zábava jak pro jezdce, tak pro jeho koně. A myslím, že se při tom baví i to prase.“ Tento sport byl Angličany zaveden i veVýchodní Africe, kde však bylo loveným druhemprase bradavičnaté. Známým milovníkem pig-stickingu byl zakladatelskautinguRobert Baden-Powell.
V současnosti je prase divoké vČeské republicedruhý nejvíce lovený druh srstnaté zvěře, roční odstřel činil v roce 2015 rekordních 185 496 jedinců a každoročně mírně stoupá. Loví se většinou načekanénebo při společnýchnaháňkách, zřídka vábením. Zejména selata lze přivábit napodobením chrochtání bachyně pomocí zvláštní rourovité vábničky. Při lovu černé zvěře dělají dobré služby lovečtí psi, napříkladborder teriér,bulteriér,slovenský kopovale ijezevčíci. Poraněný kňour nebo vodící bachyně nezřídka útočí i na člověka a mohou lovce nebezpečně zranit svými špičáky. V zemědělských oblastech působí divoká prasata značné škody na polích, s oblibou žerou mladou kukuřici, brambory, dýně a další plodiny. Prasata je vČRpovoleno lovit celoročně.Živá černá zvěř se odchytává pomocí lapáků, konstruovaných na principusklopce, což je klec s padacími dvířky. Pokud prase vstoupí do klece, dvířka za ním zapadnou.
Myslivci označují samce prasete divokého slovemkňour, samice jebachyně. Mladá zvěř obojího pohlaví v prvním roce života je známa jakomarkazíni,letošácičiselata, v druhém roce života jakolončáci.Trofejíz prasete divokého je kůže, ale především kly, mezi myslivci označované jakozbraně, a to jak delší spodnípáráky, tak kratší horníklektáky, jimiž rozzuřený kanecklektá, tj. vydává cvakavé zvuky.
Kančí zvěřinaje velmi chutná, chutí se podobávepřovému, je však méně tučná, má tmavší barvu typickou příchuť zvěřiny a obsahuje víceaminokyselin. K typickým úpravám včeské kuchynipatří kančí se šípkovou omáčkou, zvěřinový guláš nebo pečeně se zelím a knedlíkem, z méně kvalitních částí lze připravit sekanou pečeni, karbanátky nebo tlačenku. Selata lzegrilovatvcelku. Všechny pokrmy z masa černé zvěře (např. klobásy) by měly být důkladně tepelně opracovány z důvodů rizika nákazytrichinelózou. Ze štětin se dříve vyráběly štětce a kartáče.
Divoká prasata jsou vnímavá vůči týmž chorobám jakoprasata domácí. Patří k nim červenka, chřipka prasat čiafrický mor prasat(AMP), jehož výskyt se poprvé v České republice objevil v druhé polovině roku2017vezlínském okrese. Zasažená oblast byla uzavřenapachovými ohradníkya probíhá v ní hromadný odlov divočáků ve snaze nákazu eliminovat.Dalším smrtelně nebezpečným onemocněním jeAujeszkyho choroba, jíž se od divokých prasat mohou nakazit idomácí psi. Z parazitálních onemocnění je významnátrichinelóza, jež způsobujesvalovec stočenýa při požití nedokonale tepelně upravené zvěřiny se jí může nakazit i člověk..
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůWild Boarna anglické Wikipedii aWildschweinna německé Wikipedii.