Člen (mluvnice)

Člense používá v některých jazycích k označenípodstatného jména. Členy jsou v jazycích většinou prostředkem k vyjádření jehourčitosti, případně neurčitosti (tj. zda je míněn jeden konkrétní objekt nebo objekty tohoto druhu obecně). Namísto členů, resp. současně s nimi, se určitost v různých jazycích vyjadřuje i jinými způsoby a někdy závisí zcela na kontextu. Člen je obvykle považován za zvláštníslovní druh,etymologickyjeho tvary většinou souvisí s tvary ukazovacíchzájmen(napříkladfrancouzskélepochází zlatinskéhoukazovacího zájmenaille). V některých jazycích člen není samostatným slovem, ale je připojován k podstatnému jménu jakoprefix(hebrejština) nebosufix(rumunština,bulharština,švédština). Člen se vyvinul zejména v jazycích, které ztratilyohýbánía posunuly se kanalytickému paradigmatu.
Vangličtiněa některých dalších jazycích je člen nejtypičtější realizací větného členu nazývanéhodeterminátor.
V jazycích jsou rozlišovány členy:
Uvedené druhy členů se nemusejí vyskytovat v jednotlivých jazycích současně. Pokud však jazyk využívá k vyjádření určitosti člen, vyskytuje se v něm vždy člen určitý (např.bulharštinamá pouze člen určitý). Člen dělivý je charakteristický prorománské jazyky, ve kterých se vyskytují i členy určitý a neurčitý – tyto dva členy mají i všechnygermánské jazyky.
Příklady použití:
Členy často stojí před podstatným jménem (příp. před rozvíjejícímpřívlastkem), např. angl.theyoung boy(ten mladý chlapec).
Vbulharštině,makedonštině,rumunštiněčiseverogermánských jazycíchexistuje určitý členpostpozitivní, který se připojuje jakokoncovkake jménu, např.švéd.pojken,bulh.момчето(ten chlapec).
Geograficky lze zhruba rozdělitEvropuna západní a východní část podle toho, zda se v dané lokalitě hovoří jazyky, v nichž se používá člen. Západní oblast zahrnujegermánskéarománskéjazyky,albánštinuařečtinu, v nichž se člen používá. Naopakslovanské(s výjimkou bulharštiny a makedonštiny) auralské(s výjimkoumaďarštiny) jazyky na východě Evropy člen nepoužívají. Členy neměla anilatina.
Postpozitivní určitý člen se vyskytuje ve dvou oblastech: jednak vseverogermánskýchjazycích veSkandinávii(dánština,norština,švédština,islandštinaafaerština) a jednak naBalkáně(albánština,bulharština,makedonština,rumunština). V případě uvedených balkánských jazyků se jedná o výrazný společný rysbalkánského jazykového svazu, tedy skupiny jazyků blízkých geograficky, nikoliv však geneticky – uvedené jazyky náleží do 3 různých jazykových skupin. Postpozitivní člen má též izolovanábaskičtinav západní Evropě.
Baltské jazykyčleny nemají, ale k vyjádření určitosti využívají determinativní tvary adjektiv.
Včeštiněse člen jako samostatnýslovní druhnevyskytuje. Podstatná jména lze ve větě identifikovat podle jejichmorfologickýchvlastností (většinaflektivních jazykůrovněž nemá člen). Pro rozlišení určitosti a neurčitosti (respektivekontextové zapojenostia novosti) se v češtině používáslovosled(viz téžaktuální členění větné). V hovorovém stylu se často využívajízájmenanějakýaten(případněčíslovkajeden) ve stejné funkci jako člen neurčitý resp. určitý v jiných jazycích. Nicméně toto použití není závazné, závisí na volbě mluvčího. Tyto prostředky se využívají zejména pro zdůraznění.
Někteří autoři se domnívají, že rozšířené užívání zájmenaten(všimněte si podobnosti s německým členemden) ve funkci blízké určitému členu může být dáno silným vlivem němčiny.
Vněmčiněmá určitý a neurčitý člen nejen determinační (určující) funkci, ale je zároveň nedílnou součástískloňovánípodstatných jmen, která sama o sobě přijímají jen minimumpádovýchkoncovek. Použití členu podstatně ovlivňuje i skloňovánípřídavných jmen.
Příklady:
Francouzština má členy určité a neurčité nejen pro jednotné číslo, ale i pro číslo množné, přesněji rod množný.
Člen určitý je
Člen neurčitý je
Anglické členy shodné pro všechny tři rody – které se gramaticky v angličtině projevují jen v zájmenech – jsou:
Ve španělštině má každý rod a číslo svůj určitý i neurčitý člen.
Členy neurčité:
Členy určité:
Maďarština je jedinýuralský jazyk, který používá členy.