Anne Sextonová

Anne Sextonová(rozená Anne Grayová Harveyová; 9. listopadu 1928 – 4. října 1974) byla americkábásnířkaznámá pro své velmi osobní a otevřené verše. V roce 1967 získalaPulitzerovu cenuza poezii za svou knihuLive or Die. Její poezie podrobně popisuje její dlouhý boj sbipolární poruchou,sklony k sebevražděa intimní detaily z jejího soukromého života, včetně vztahů s manželem a dětmi, které fyzicky i sexuálně napadala. Roku 1974 spáchala sebevraždu otravouoxidem uhelnatým.Bylo jí 45 let.
Anne Sextonová se narodila jako Anne Grayová Harveyová v Newtonu,Massachusetts, rodičům Mary Grayové (Staplesové) Harveyové (1901–1959) a Ralphu Churchillovi Harveymu (1900–1959). Měla dvě starší sestry, Jane Elizabeth, provdanou Jealousovou (1923–1983) a Blanche Dingley, provdanou Taylorovou (1925–2011). Většinu dětství prožila vBostonu. V roce 1945 se zapsala na internátní školu Rogers Hall vLowellu, a poté strávila rok na Garland School. Po nějaký čas pracovala jakomodelkapro bostonskou agenturu Hart Agency. Dne 16. srpna 1948 se provdala za Alfreda Mullera Sextona II. a zůstali spolu až do roku 1973. Sextonová porodila své první dítě, Lindu Grayovou Sextonovou, v roce 1953. Druhé dítě, Joyce Ladd Sexton, se narodilo o dva roky později.
Sextonová po většinu svého života trpěla těžkou bipolární poruchou, jejíž první projev se u ní objevil v roce 1954. Po druhémanické epizoděv roce 1955 se setkala s Dr. Martinem Ornem, který se stal jejím dlouholetým terapeutem v nemocnici Glenside. Právě Orne ji povzbuzoval k psaní poezie.
První kurz poezie, který přes počáteční nevoli navštěvovala, vedl básník a profesor literatury John Holmes. Její básně byly brzy oceněny a některé byly přijaty do časopisůThe New Yorker,Harper's MagazineaSaturday Review. Sextonová později studovala sRobertem LowellemnaBostonské univerzitě, kde byli jejími spolužáky takéSylvie PlathováaGeorge Starbuck(později vzdala poctu své přítelkyni  básní "Sylvia's Death" z roku 1963).
Její první sbírka poezieTo Bedlam and Part Way Backbyla vydána v roce 1960 a obsahovala báseň "Her Kind", která využívá téma pronásledování čarodějnic jakometaforupro útlak žen vpatriarchálníspolečnosti.
Kariéru v poezii jí pomohl rozvíjet její mentor W. D. Snodgrass, kterého potkala na spisovatelské konferenci na Antioch College vYellow Springsve státěOhiov roce 1957. Jeho báseň "Heart's Needle" jí dodala inspiraci, neboť se zabývala tématem odloučení od jeho tříleté dcery, což se Sextonové velmi dotklo, protože její vlastní dcera v té době žila u její tchyně. Napsala báseň "The Double Image", která zkoumá vztah mezi matkou a dcerou. Sextonová začala Snodgrassovi psát dopisy a stali se přáteli.
Při práci s Johnem Holmesem se setkala sMaxine Kuminovou, se kterou navázala blízké přátelství, které přetrvalo až do konce jejího života. Kuminová a Sextonová si vzájemně kritizovaly své práce a společně napsaly čtyři knihy pro děti, mezi nimi napříkladEggs of Things(1963) aJoey and the Birthday Present(1971).Na konci 60. let začaly její manické záchvaty ovlivňovat její kariéru, přesto však nadále psala a publikovala své práce a přednášela poezii. Spolupracovala s hudebníky a založila jazz-rockovou skupinu s názvemHer Kind, která do její poezie přidávala hudbu. Její divadelní hraMercy Street, kde hrála Marian Seldesová, měla premiéru v roce 1969 po několika letech revizí. Sextonová také spolupracovala s výtvarnicí Barbarou Swanovou, která ilustrovala několik jejích knih. Sextonová byla také známá recitací poezie, kterou často pojímala jako divadelní představení, čímž přispěla k popularizaci poezie v širší veřejnosti.
Po dvanácti letech od napsání své první básně se zařadila mezi nejuznávanější básníky v USA, když získala Pulitzerovu cenu a stala se členkouKrálovské literární společnostia první ženskou členkouharvardsképobočkyFí Beta Kappa. Mezi další úspěchy patříGuggenheimovo stipendium, Shelleyho pamětní ceny v roce 1967, Levinsonovy ceny v roce 1962 a Frostovo stipendium na konferenci spisovatelů Bread Loaf. Působila také jako pedagožka na Bostonské univerzitě a na Colgate University v Hamiltonu ve státěNew York.
Dne 4. října 1974 si Sextonová dala oběd s Kuminovou, aby provedly revize korektur k rukopisu její sbírky s názvemThe Awful Rowing Toward God, která měla vyjít v březnu 1975. Poté se vrátila domů, udělala si martini, oblékla se do matčina kožichu, sedla si do svého červeného vozuMercury Cougara nechala běžet motor v zavřené garáži. Bylo jí 45 let.
V rozhovoru více než rok před svou smrtí uvedla, že první verzi výše zmíněné sbírky napsala za 20 dní se "dvěma dny pauzy kvůli zoufalství a třemi dny v psychiatrické léčebně". Uvedla také, že nedovolí, aby byly tyto básně publikovány před její smrtí.
Její pohřeb se konal v kostele sv. Pavla vDedhamu, Massachusetts. Pohřbena je na hřbitově Forest Hills Cemetery & Crematory v Jamaica Plain v Bostonu.
Sextonová je považována za moderní modelový příklad zpovědní básnířky díky intimnímu a emocionálnímu obsahu své poezie. Často ve svých dílech psala o svém boji s duševní nemocí. Její poezie obsahovala mnoho témat, která byla tehdy považována za obscénní a odpudivá, zejména pro ženy, aby se o nich veřejně mluvilo. Maxine Kuminová popsala její dílo takto: "Psala otevřeně o menstruaci, potratu, masturbaci, incestu, nevěře a závislosti na drogách v době, kdy tyto věci nepatřily mezi vhodná témata pro poezii."
Kritici její práce z konce 60. let někdy popisují jako "okázalé, líné a povrchní". Někteří kritici považují její závislost na alkoholu za negativní vliv na její pozdní tvorbu, ale jiní ji vidí jako básnířku, jejíž psaní se postupně zdokonalovalo, zejména svým vývojem směřujícím proti "slušnosti" jazyka, politiky, náboženství a sexu.
Její osmá sbírka poezie nese názevThe Awful Rowing Toward God(Strašlivá cesta k Bohu). Název vznikl po setkání s římskokatolickým knězem, který jí odmítl udělit pomazání nemocných a řekl jí: "Bůh je ve vašem psacím stroji." To jí dalo sílu pokračovat v životě a psaní.The Awful Rowing Toward GodaThe Death Notebooks(Poznámky o smrti) patří mezi její poslední díla a obě se soustředí na téma smrti.
Sextonová se postupně začala zaměřovat i na témata mimo svůj vlastní život. Jednou z jejích knih jeTransformations(1971), což je převyprávění pohádekbratří Grimmů. (Kniha posloužila jako libreto ke stejnojmenné opeře amerického skladateleConrada Susyz roku 1973.)
Její život, psaní a deprese se často proplétají podobně jako u Sylvie Plath, která spáchala sebevraždu v roce 1963. Robert Lowell,Adrienne RichováaDenise Levertovovákomentovali roli kreativity v její smrti v různých nekrolozích. Levertovová uvedla: "My, kteří jsme naživu, vnímáme jasný rozdíl mezi kreativitou a sebedestrukcí, který ona neuměla pochopit."
Po jednom z mnoha pokusů o sebevraždu a manických či depresivních epizodách pracovala Sextonová s terapeutem Martinem Ornem. Orne diagnostikoval, že trpí tím, co je dnes nazýváno bipolární afektivní poruchou, ale jeho kompetence je zpochybňována kvůli používání údajně nepřijatelných psychoterapeutických metod. Orne při sezeních s ní používal hypnózu a thiopental sodný k obnovení potlačených vzpomínek. Během tohoto procesu údajně využíval sugesce k odkrytí vzpomínek na domnělé zneužívání jejího otcem. Tento incident však byl popřen její matkou a dalšími příbuznými.
Orne poznamenal, že hypnóza u dospělých často neposkytuje přesné vzpomínky z dětství; místo toho „dospělí pod hypnózou neprožívají své rané dětství doslova, ale spíše ho prezentují přes optiku dospělosti.“ Podle Orneho byla Sextonová extrémně sugestibilní a napodobovala symptomy pacientů kolem ní v psychiatrických léčebnách, kam byla umístěna. V biografii Diany Middlebrookové se uvádí, že během hypnózy se u Sextonové objevil oddělený aspekt její osobnosti jménem Elizabeth. Orne tento vývoj nepodporoval, a proto „alternativní osobnost“ brzy zmizela. Nakonec Orne dospěl k závěru, že Sextonová trpělahysterií.
Během rozhovoru s Middlebrookovou její dcera Linda Gray Sexton uvedla, že ji matka sexuálně zneužívala. V roce 1994 vydala své memoárySearching for Mercy Street: My Journey Back to My Mother, Anne Sexton, které obsahují její vlastní výpovědi o zneužívání.
Middlebrooková zveřejnila kontroverzní biografii Anne Sextonové se svolením její dcery Lindy, která byla literární vykonavatelkou její pozůstalosti. Pro účely biografie poskytl Orne Dianě Middlebrookové většinu nahrávek, které zachycovaly terapeutická sezení mezi Ornem a Anne Sextonovou. Použití těchto nahrávek vyvolalo, jak to nazvalThe New York Times, „ohromné odsouzení“. Middlebrooková nahrávky obdržela poté, co již měla napsanou značnou část první verze biografie, a rozhodla se začít znovu. Přestože Linda Gray Sexton s Middlebrookovou na biografii spolupracovala, ostatní členové rodiny Sextonové byli vůči knize kritičtí a publikovali několik editoriálů a názorových článků vThe New York TimesaThe New York Times Book Review.
Kontroverze pokračovala i po posmrtném zveřejnění nahrávek (které podléhaly ochraně důvěrnosti mezi lékařem a pacientem). Říká se, že tyto nahrávky odhalují, její fyzicky násilné chování a obtěžování obou dcer i fyzické konflikty s manželem.
Další kontroverze se týká jejího údajného poměru s terapeutem, který Orna nahradil v 60. letech. Orne považoval tento „vztah“ s druhým terapeutem (Middlebrooková a Linda Sexton mu přiřadily pseudonym „Ollie Zweizung“) za katalyzátor, který nakonec vedl k její sebevraždě. Nicméně vůči druhému terapeutovi neproběhla žádná disciplinární opatření ani postih.
Peter Gabrielvěnoval Sextonové svou píseňMercy Street(pojmenovanou podle její hryMercy Streeta inspirovanou její básní „45 Mercy Street“) z albaSoz roku 1986.Morrissey, bývalý zpěvák a textař kapelyThe Smiths, ji označil za svůj „osobní vzor“. Je připomínána na Boston Women's Heritage Trail.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAnne Sextonna anglické Wikipedii.