Měnová substituce

Měnová substituceje proces náhrady domácíměnyza měnu cizí. Je to jev, který můžeme ve větší míře pozorovat zejména od konce 20. století, a to po celém světě. Jednotlivé měny přestávají být vázány na určitá území. Dochází tak k silnému měnovému provázání a k následné hierarchizaci měn (např. dle míry využití a kupní síly na trhu). V současnosti se na nejvyšší příčce držíamerický dolaraeuro(používají se proto i pojmy dolarizace či euroizace). Pro substituci je také ve větší míře využívánjaponský jen.
K měnové substituci začalo prvně docházet v zemíchLatinské Ameriky. Státy Střední a Jižní Amerika jako své platidlo začali přijímat americký dolar, díky prostorové blízkosti Spojených států.Panama, vedle své národní měny Balboa, přijala americký dolar jako své zákonné platidlo již v roce 1904.  Využití jejich národní měny je dnes spíše symbolické. Dolarizace v Panamě přispěla k větší stabilitě ekonomiky, a to i v osmdesátých letech, kdy se většina ekonomik v Latinské Americe potýkala shyperinflací.
Zajímavé je, že ostatní státy Latinské Ameriky si ponechaly své národní měny jako zákonné platidlo. Tento fakt vedl k tomu, že obyvatelé daných zemí začali pro svoje úspory preferovat právě americký dolar. Například vMexikubylo (od roku 1935) skoro 35 % požadovaných záloh v amerických dolarech.  Specifickou cestu k dolarizaci mělaBolívieaUruguay. Tyto země zažívaly v osmdesátých letech hyperinflační epizody (inflace v Bolívii v roce 1985 dosáhla hodnoty 11 750%). Poměr užití národní měny a dolaru v Bolívii rostl (ve prospěch dolaru) již od šedesátých let a vrcholu dosáhl v roce 2003. Klíčovými příčinami byly finanční krize ve Východní Asii a také devalvace národních měn v Latinské Americe. Přestože se v zemích Latinské Ameriky na přelomu tisíciletí podařilo inflaci udržet v jednotkách procent, zůstal poměr bankovních záloh v cizí měně stále vysoký a v roce 2014 se ustálil na 32 %.
Podobnou měnovou substituci můžeme pozorovat v devadesátých letech v takzvaných přechodových ekonomikách, v souvislosti s rozpademSovětského svazua Východního bloku. Příkladem může být Chorvatsko, kde byl poměr záloh v národní měně a cizí v letech 1994-2014 v průměru 60,9%. Příčinou je s největší pravděpodobnostíinflaces hodnotou 1616 %v roce 1993, která byla zapříčiněna především kvůli občanským nepokojům po rozpadu Jugoslávie. Přestože v následujících letech došlo k výraznému poklesu inflace, míra dolarizace zůstala stejná.  Dalším příkladem jeAlbánie, kde samotná inflace nebyla jediným důvodem vyšší míry měnové substituce. Důvodem je z velké části i vysoký početremitencísousedních zemí, které na začátku tisíciletí tvořily 15 % albánskéhoHDP.
Neoficiální měnová substituce (neboli měnová substitucede facto) je nejčastějším typem měnové substituce. Za částečnou měnovou substituci označujeme stav, kdy se obyvatelé země rozhodnou z nějakého důvodu užívat pro velkou část svých obchodů či úspor jinou než domácí měnu. Může se také jednat o mezikrok v cestě k úplné měnové substituci. Cizí měna je v tomto případě užívána současně s měnou domácí. Na rozdíl od úplné či oficiální měnové substituce ji ale můžeme zaznamenat i u prosperujících ekonomik jakožto výsledek globalizace a otevřenosti současného světového trhu. Příkladem může býtamerický dolar. Více než polovina veškerého jeho objemu mimo banky se nachází mimoUSA. V zahraničí také americký dolar zaznamenává výraznější růst na trhu. Neoficiální měnová substituce je proto spojena i s negativy, jako jeúnik kapitálunebo pašování měny.
Oficiální měnová substituce (neboli měnová substitucede iure) je stav, kdy je užívání cizí měny zavedeno do právního systému země a nová měna tak plně nahrazuje měnu domácí. K úplné měnové substituci ve většině případech dochází po tom, co země prošla velkouekonomickou krizí, jakožto prostředek stabilizace ekonomiky. Země tak může na mezinárodním trhu získat ztracenou kredibilitua možnost dále držet krok s celosvětovou mírouinflace. Adoptování cizí měny stabilizuje domácí finanční trh, což vede ke sníženíúrokové sazbya vytváří lepší prostředí pro investice a obchod na trhu.Negativem náhlé substituce může být větší zranitelnost systému a celkový šok,dále jsou jako minusy uváděny ztrátaražebného, snížení možnosti pomoci bankám v nouzi nebo ztráta kontroly nadsměnnými kurzy.
Dalším důvodem pro úplnou měnovou substituci může být usnadnění mezinárodních interakcí, jako je tomu v případech menších států, jako jeLichtenštejnsko, které používá měnu sousedníhoŠvýcarska.
Nejčastější příčinou měnové substituce je pádiváinflace(v extrémních případech ihyperinflace), která vede k nepraktičnosti používání domácí měny, ztrátě důvěry občanů v její používání a nestabilitě ekonomiky. Pro státy je v takovém případě měnová substituce často nejrychlejším a nejsnadnějším řešením. Při rapidním propadu hodnoty domácí měny často ekonomika částečně přejde na jinou měnu dříve, než se to stane oficiální politikou státu. Mezi méně časté příčiny patří únik kapitálu (silná měna lépe uchová hodnotu majetku) či lepší podmínky pro zahraniční obchod (typické pro některé státy Latinské Ameriky, které si dolarizací zajišťují jednodušší přístup na severoamerický trh).
Jednou z prvních výhod adoptování silné zahraniční měny jakozákonného platidlaje zredukování transakčních nákladů obchodu mezi zúčastněními státy.Existují dva důvody adoptování silnější zahraniční měny, které lze zakládat na datech. Prvním je výrazně negativní vliv proměnlivosti měnového kurzu na obchod a druhým je asociace mezi transakčními náklady a nutností operovat s několika měnami.Měnová integrace napomáhá odstranit domácí obchodní uzavřenost a tím umožňuje většíekonomickou integracise zbytkem světa.Ekonomická integrace se zbytkem světa se stává jednodušší jako výsledek zredukovaných transakčních nákladů a stabilních cen. Také by měla zajistit zajistit stabilní základ pro finanční sektor, a tím podpořit silný a plynulý ekonomický růst.Andrew K. Rose (2000) naznačuje, že výhody z měnové substituce mohou být významné. Jeho empirické poznatky naznačují, že sdílení společné měny zvyšuje dramaticky objem obchodu.
Jasným odmítnutím možnosti měnové inflace skrz měnovou substituci státy mohou posílit své finanční instituce a vytvořit pozitivní přistup k místním i zahraničním investicím.
Formální měnová substituce napomáhá navýšit fiskální a monetární disciplínu. Tím podporuje větší makroekonomickou stabilitu a snižuje míru inflace.Měnová substituce napomáhá rozvojovým zemím udržovat stálý příslib k stabilní monetární a měnové politice prosazováním pasivní monetární politiky.Empirické závěry také naznačují, že země s úplnou měnovou substitucí měly menší míru inflace než státy s tuzemskou měnou.Očekávaný benefit měnové substituce je eliminace risku vychylování kurzu a zmírnění vystavení země vnějším zahraničním vlivům. K vnějším zahraničním vlivům řadíme např. spekulativní útoky, které se odehrály vHongkongu,Jihoafrické republicenebo vArgentině. Měnová substituce nemůže zabránit zahraniční krizi, ale přislibuje stabilnější trh, který je umožněn právě eliminací vychylování kurzu.Stát zároveň ztrácí právo kontrolovat nezávislou monetární a měnovou politiku, dokonce i ve finanční pohotovosti.
V ekonomice s měnovou substitucí nemohou finanční instituce jednat jakověřitelé poslední instanceposkytováním tištěných peněz komerčním bankám. K alternativám k půjčování do bankovního systému patří zdanění a poskytování státního dluhu např. ve formědluhopisů.V silněji vázaných měnách čelícentrální bankyproblému při poskytování garancelikviditybankovnímu systému.Měnová substituce eliminuje pravděpodobnost měnové krize, která negativně ovlivňuje bankovní systém skrzefinanční bilanci. Měnová substituce může snížit možnost systematického nedostatku likvidity a optimálních rezerv v bankovním systému.
Příklady měnové substituce lze sledovat i vČeské republicena začátku 21. století.Česká korunanebyla po několik let pouze nahrazenou měnou, ale i nahrazovala vpostsocialistických státech. Důvody pro tuto bankovně zástavní roli české koruny jsou následující.
Typický příklad měnové substituce představujeEkvádor. Zemi postihla na konci 90. let 20. století komplexní ekonomická krize (způsobená pádem cen ropy a záplavami kvůli jevuEl Niňo), kterou doprovázela pádivá inflace. V reakci na to, začal proces neformální dolarizace, který ale situaci neuklidnil a zmatek vyvrcholilběhem na banky. Stav se vláda pokusila vyřešit oficiální dolarizací, kterou vyhlásila 9. ledna 2000 doslova přes noc. Přestože tento krok nebyl takřka vůbec promyšlen a vláda neměla jasný plán, jak bude dál postupovat, ekonomika se překvapivě stabilizovala a skončil i běh na banky, který měl potenciál zruinovat bankovní systém. V tomto případě tak měnová substituce pomohla zabránit kolapsu ekonomiky a finančního sektoru.
Specifickým příkladem měnové substituce jePeru, kde došlo k dolarizaci a následně k opětovné de-dolarizaci. Od 70. let 20. století ztrácela domácí měna (Sol) svou hodnotu a ekonomika začala samovolně přecházet na používání Amerického dolaru. Vláda se tomuto procesu ale bránila a v roce 1985 starou měnu nahradila novou (Inti). Inflace nicméně dále rostla a mezi lety 1988 1990 dosáhla hodnot, které se dají považovat zahyperinflaci. Inti se brzy stala de facto bezcennou měnou a vláda se ji opět pokusila v roce 1991 nahradit (Nuevo Sol). Ani to ale nepomohlo a koncem tisíciletí již de facto proběhla neformální dolarizace – 80 % bankovních vkladů i transakcí probíhalo v dolarech. Tento trend zvrátily cílené reformy proti inflaci z počátku nového tisíciletí. Od té doby dochází k úspěšné tržní de-dolarizaci a dnes již naprostá většina vkladů i transakcí znovu probíhá v domácí měně.
Měnová substituce vZimbabweje výsledkem dlouhodobé ekonomické krize, ve které se tato země nachází od 90. let 20. století, kdy došlo k náhlé liberalizaci trhu.
Od roku 1980 se užíval Zimbabwský dolar (ZWD). V důsledku inflace byly postupně vydávány bankovky s rapidně rostoucí nominální hodnotou. V roce 2006 došlo k první reformě, nový (druhý) Zimbabwský dolar měl hodnotu 1000 původních ZWD. Po tom, co se v roce 2008nominální hodnotybankovek vyšplhaly k miliardovým hodnotám došlo k další reformě, ale situace z minulých let se opakovala a po zavedení čtvrtého Zimbabwského dolaru měna po vyvrcholení krize v roce 2009 zmizela z oběhu. Od té doby země využívala cizí měny, zejménaAmerický dolar, ale i mnohé další.
V roce 2019 vláda rozhodla o zavedení tzv. Real Time Gross Settlement (RTGS) dolaru v náhradě za dříve užívaný Zimbabwský dolar a zakázala používat cizí měny. Ani tato měna ale není stabilní a její kurz se často drasticky mění ze dne na den.Vzhledem k extrémní inflaci, která je z části výsledkem nedostatku hotovosti, byly ve většině případech přerušeny hotovostní platby a transakce začaly probíhat převážně digitálně.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCurrency substitutionna anglické Wikipedii.