Ježíšek

Ježíšek(téžJezulátko,německyChristkind– dítě Kristus, v jižním Německu a RakouskuChristkindl– děťátko Kristus) jezdrobnělinoujménaJežíše Krista, jehož narození slavíkřesťanéoVánocích. Oslava Kristova narození podleLukášova evangeliave spojení s Ježíškem, který obdarovává a nosí dárky, je rozšířená nejen vČesku, ale také vRakousku,Jižním Tyrolsku,Švýcarsku,Maďarsku, polskémHorním Slezsku, naSlovensku, veSlovinsku,Chorvatsku, na jihuNěmecka, v severnímPorýníaVestfálskuči v jižníBrazílii.
Vánoční obdarovávání prošlo dlouholetým společenským vývojem: od výslužky čeledínů a děveček na konci služebního roku přes dárkysv. Mikuláše(6. prosince) až poprotestantsképřeložení vánoční nadílky na den narození Ježíše Krista, které znamenalo zrození dárkonoše „Christkinda” (Ježíška). Vývoj samotné vánoční nadílky je pak úzce spojen s měšťanskou vrstvou, jejíž zásluhou seŠtědrý večerstal postupem času rodinnou oslavou a nadílka dětem podvánočním stromečkempedagogickým instrumentem.
OslavaVánocje historicky spjata s lidovými zvyky, které mají kořeny vpohanskýchrituálech a oslaváchslunovratu, kdy se v den 25. prosince opětovně rodil bůh Slunce. Noc z 24. na 25. prosince (ale i noci následující) tak byla odpradávna považována za „svatou noc“, německy nazývanou „Weihnachten“ (už v roce 1170).Oslavu narození Ježíše Krista na 25. prosince začala církev praktikovat přibližně od poloviny 4. století, čímž dostala pohanská posvátná noc křesťanský rozměr.
Vzhledem k tomu, že den svátkusv. Mikuláše(6. prosince) byl o bohoslužbách spojen nejen s legendou o třech obdarovaných dcerách či o třech obdarovaných dětech, ale také sečtením podobenství o svěřených hřivnách,převzala postava sv. Mikuláše při obdarovávání dětí také zvyk ptát se, zda byly hodné a pokorné.Protestantiodmítali formuřímsko-katolickéhouctívání svatých, potažmo i sv. Mikuláše.Lutheremzavedené obdarování „svatým Kristem” o Štědrém večeru bylo natolik abstraktní, že se představa později zavedeného Krista-dítěte (Christkind, Christkindl, Ježíšek) neubránila zhmotnění, nejčastěji v podobě blonďatého kudrnatého dítěte s andělskými křídly.
Nejstarším zvykem sahajícím až do středověku je tzv. kolébání Ježíška (německyKindleinwiegen) rozšířené především na území jižního Německa.Od 15. století byl tento zvyk praktikován dětmi v kostelech.
Kolébání Ježíška je možné považovat za předchůdcejesličeka betlémů, které jsou na území alpských zemí, Německa a Rakouska protireformačním produktemjezuitů. I kdyžjesličky(německyWeihnachtskrippe) podle vzoru svatéhoFrantiška z Assisinašly v italskéUmbriioblibu i po jeho smrti a církevní hry s výjevem narození Krista se staly24. prosincesoučástí půlnoční mše, přesto lze o italských vánočních betlémech v pravém slova smyslu hovořit až ve 14. století, kdy otec Giovanni di Bartolomeo z Fabriana objednal v roce 1348 u Vanni Mainardiho první betlém.
Na území jižníhoNěmeckaa v prostorualpských zemíjsou betlémy ztvárňovány a ikonograficky rozšířeny až od 16. století. V lidové tvořivosti zdomácněly během 17. století. V této době vznikl také pro betlém název jesličky (podle úložného prostoru sena v chlévě), přenesený na celou vánoční scénku.Zejména v jezuitské pastorační činnosti hrály betlémy důležitou emocionální roli. První betlém v Čechách představili v roce 1560 jezuité v Praze a odtud se rozšířil i do ostatních českých kostelů. Centrálním tématem betlémů je anděl zvěstující pastýřům narození Spasitele,Svatá rodina– Ježíšek (Jezulátko) v jesličkách s Marií a Josefem – a dále darovníci.
Německý humanistaSebastian Brantve svém díleNarrenschiffz roku 1494 popisuje obdarovávání dárky kNovému roku, kdy měl tento zvyk přinášet štěstí a bohatství v nastávajícím roce. Obdarovávání dárky na Nový rok bylo běžné po staletí už vestarověkém Říměa tento zvyk se udržel zejména u románských národů (Západořímská říše). Vzhledem k tomu, že25. prosinecplatil po staletí jako začátek roku, kryjí se některé lidové obyčeje na 1. ledna s těmi vánočními. Kdy přesně došlo k oddělení oslav, se neví. Známé je jen to, že od 15. století až do doby, kdy na jeho místo nastoupil sv. Mikuláš, platil v alpských zemích, jižním Německu a v Sudetech za nositele nového roku „Christkind” (Ježíšek) a jako symbol plodnosti nastávajícího roku byl také vyobrazován.
Křesťanská církev slavila (oproti Římany zavedenému datu 1. ledna) začátekliturgického roku6. ledna.Už v knize žalmů a kalendáři z 12. století bylo u Vánoc poznamenáno, že tímto dnem začíná nový rok: „Annus Domini hic mutatur“.V roce 1310 prohlásilařímskokatolická církevza počátek nového liturgického roku 24. prosinec (Štědrý den), který byl takto slaven až do zavedenígregoriánského kalendáře. PapežInocenc XII.přeložil pak v roce 1691 začátek roku znovu na 1. leden. Tento posun neodpovídal lidovým zvyklostem a pro období dvanácti dní meziŠtědrým dnema svátkemTří králůse postupně vžilo označení „mezi roky” (německyZwischen den Jahren), kdy Štědrý den byl nazýván „malým novým rokem“ (Kleinen Neujahr) a den Tří králů „velkým novým rokem“ (Hochneujahr).
Z 15. a 16. století se dochovala řada novoročních přání (např. bavorská koleda,koleda z bavorsko-české hranice,ze západních Čechnebo z Dolního Rakouska v oblastiWachau), na kterých vystupuje blonďaté kudrnaté děťátko (Ježíšek) „Christkind” jako posel přání šťastného a požehnaného nového roku, někdy s jablkem v ruce (např. na temperovém obrázku odAlbrechta Düreraz roku 1493). Na konci 16. století se vedle novoročních přání objevují větší obrázky s vyobrazením Krista-děťátka, předurčené k dekoraci dveří a zdí. Jako symbol požehnání je „Christkind” až do konce 18. století zobrazován nejen na liturgických obrázcích, novoročenkách a přáních, ale také v soukromých dopisech a na tištěných novoročních říkankách a písních po celém územíalpských zemí, jižníhoNěmeckaaSudet.Jako posel šťastného nového roku se Ježíšek (Christkind) nejdéle udržel na církevních novoročních přáních v alpských zemích.
Ve středověku naděloval dárky dětem 6. prosincesv. Mikulášnebo se nadílka odehrávala 28. prosince nasvátek neviňátek. Tradice nadílky naŠtědrý den(popřípadě 25. prosince naSlavnost Narození Páně) vznikla až později v 16. století. Němečtíprotestantiodmítali uctívání svatých podleřímskokatolické církve, a tedy i sv. Mikuláše. S největší pravděpodobností to bylMartin Luther, který v 16. století nahradil postavu sv. Mikuláše svatým Kristem (německyheiliger Christ) a přeložil nadílku na den narození Ježíše Krista, tedy 25. prosince. VreformovanémŠvýcarskuse konala nadílka až do 19. století naNový rok.Svatým Kristem byl míněnJežíš Kristus, neměl však tehdy podobu personifikované postavy.
Teprve postupem času vznikla představa Ježíška (Christkinda) jako andělského zjevení.Andělské připodobnění má pravděpodobně původ ve vánočních průvodech a v církevních hrách, které se hrály 24. prosince v kostelech (Krippenspiel) a kdy Ježíška, bíle oděné a v závoji zahalené děvče,doprovázela vždy řada andělů. Ježíšek (Christkind) s vánoční nadílkou se rozšířil nejprve po evangelickém Německu. Později se tento zvyk objevil v katolických regionech jižního Německa a společně sadventním věncem(vHamburkupoprvé roku 1839Johann Heinrich Wichern) avánočním stromečkemtaké vRakousku-Uhersku. Od 40. let 19. století začali praktikovat štědrovečerní nadílku s Ježíškem nejprve čeští Němci a poté se vžila i u bohatých českých rodin.Ježíšek (Christkind) se dostal také do Švýcarska. VeFrancii(například vAuvergne, vChampagni, vLyonsku) vystupoval společně s dárkonošemPetit Jésus(Le Petit Jésus). VAlsaskuje doložen „Christkindl” v roce 1625. Také v Dánsku bylo možno se setkat se „svatým Kristem“ o Štědrém večeru už na konci 16. století.
V 17. a 18. století proběhlo vzápadní Evropěněkolik vln uctívání a zbožňování Ježíška, které připomínají například procesí z dobbarokníhoRakouska (Christkindl-Wallfahrtsstätten), lidovéjesličky, pastýřské písně,koledyči církevní hry a v nichž vystupuje malý Ježíšek (německyJesuskind,JesusknabeneboJesulein) jako symbol nového a šťastného roku. Německá historička a etnoložkaIngeborg Weber-Kellermannovái český historikVít Vlnasupozorňují na rozdílnost pojmů Ježíška neboli Jezulátka a Ježíška (Christkind) dárkonoše. Jezulátko bylo podle slov historika „předmětem zbožné úcty a něžné lásky” zejména vbaroku, kdežto Ježíšek (Christkind) ve smyslu protestanty zavedeného nositele vánoční nadílky je symbolem božího obdarování lidstva Ježíšem Kristem.Od 17. století se oslavy Vánoc pozvolna přesouvaly z kostelů do rodinného prostředí.Na začátku 19. století se pod tlakem protestantských kněží objevila na severu Německa postavaWeihnachtsmanna(1820Deutsches WörterbuchodJacoba GrimmaaWilhelma Grimma, 1835 píseň „Morgen kommt der Weihnachtsmann” odHoffmanna z Fallerslebenu).Mikulášské trhy vystřídaly trhy pojmenované podle Ježíška (Christkindlesmarkt). Známým už ze 16. století je například Christkindlesmarkt vNorimberku. Od poloviny 20. století jej zahajuje „Christkind” – dívka ve věku 16–18 let s kadeřavými blonďatými vlasy, s korunou na hlavě a v bílo-zlatém rouchu.
Ze začátku 17. století se dochovala zpráva v kalendářiŠimona Partliceo obdarování dětí rodiči ve jménu Krista Pána.Z pozdějších dob jsou zprávy o štědrovečerních nadílkách od Ježíška (zpočátku německy). V 19. stoletítradice Ježíška v Čechách, na Moravě a ve Slezsku plně zdomácněla a ve 20. století už vystupuje Ježíšek pravidelně ve spojení s rozsvíceným vánočním stromečkem.Na Šumavě přijíždělo nadělovat děťátko ozářené svatozáří na zlatém voze, taženém dvěma bělouši.Na mnoha místech severní Moravy přicházely na štědrý večer slavnostní průvody s ježíškem, hlavními postavami byli dva andělé, sv. Josef, ježíšek (převlečená ženská postava v bílém hávu), držící malý vánoční stromek.
Božena Němcovánám ve svéBabičcezanechala obraz Jezulátka nadělujícího skrze anděly. Němci na Moravě udržovali tradici podobnou Christkindu, kdy se za Ježíška přestrojovala do bílého hávu některá žena z rodiny (SvitavskoaSlavonickoještě ve 20. století). Tkalci vPodkrkonošíse převlékali do oděvu z bílého plátna a někdy nesla maska „kristydle” (z německého Christkind) i andělská křídla. Převlečená osoba musela být i hovorná, jelikož děti před ní klečící zkoušela „z náboženství a biblické dějepravy”.
V době mezi světovými válkami došlo vČeskoslovenské republicepod heslem „Pryč od Říma“ k velkému odklonu od katolické církve. Hnutí politického katolicismu (Československá strana lidová) nacházelo své odpůrce mezi zastánci politického protestantismu (vmladočeské,agrární,sociálně demokratické,národně sociální straně, u realistů v čele s profesoremT. G. Masarykem). Nastolená státní linie se tak přikláněla k velkým veřejným vánočním produkcím, kam můžeme zařadit i tradici Vánočního stromu republiky s kasičkou v národních barvách za přítomnostisokolůalegionářůpod patronací Zemské péče o mládež aČSČK.
Katolíci trvali na oslavách v kruhu rodinném a v kostelech. I když rodiny sociálních demokratů, národních socialistů nebo národních demokratů trávily Štědrý večer u rybí nebo houbové polévky, smaženého kapra, pečené štiky či kapra v rosolu a rozdávaly si dárky u rozsvíceného stromku, přece jen ze svátků se stromkem a „Ježíškem” vypouštěly oslavu Krista Pána, zrovna jako půlnoční mši v kostele.Ježíšek se pro ně stal synonymem obdarování (Co jsi dostal k ježíšku?). Největšími odpůrci Ježíška se staličeskoslovenští komunisté.Příklon k církvi se znovu objevil až za nacistické okupace, kdy ožila vánoční atmosféra s lidovou zbožností.
Za první republiky zasáhlakomercializacenejen štědrovečerní nadílku, ale celé Vánoce. Duchovní stránku Vánoc vytlačily davy lidí v obchodech i na tržištích, prodavači u kádí s kapry, nabídka různých druhů stromečků, skleněných vánočních ozdob, elektrických vánočních svíček (slogan: „Elektrické vánoční svíce rozjasní každému líce.“) a nákup nejmodernějších dárků z reklam časopisů a novin (1935 panenka „autolady“, sáňky rohačky, elektrické domácí spotřebiče – vysavače, radiopřijímače atp.), stále víceKlubem československých turistůpropagované trávení Vánoc na horách a s tím spojené lyžařské vybavení. Chudší si nadělovali: ženám látku na šaty, mužům doutníky a dětem rukavice, čepice, šály a knížky.Objevil se i splátkový prodej a půjčky na dárky či vánoční zájezdy.
Pod vedenímnárodních socialistůnastal obrat kegermánské mytologii. Ve 30. letech (20. století) se v případě Vánoc takové nacionální tendence začaly odehrávat nejprve podprahově. Postupně začaly vycházet etnografické publikace, jejichž autoři se snažili na podkladě zvyků a rituálů dokázat germánský původ Vánoc a ve své snaze vymanit vánoční oslavy z křesťanského hávu nevynechala NSDAP k oživení germánského bájesloví jedinou příležitost. DětemTřetí říšeměly adekvátní náhradu zasv. Mikulášea Ježíška nabídnout oprášené postavy „Knechta Ruprechta“ a „Frau Holle“. Frau Holle patřila mezi lidové strašidelné postavy tzv. „Percht” a „Holl” rozšířených především na rakouském abavorskémúzemí, které v předvánoční době děti obdarovávaly nebo trestaly metličkou (německy Rute). NS-etnologové z ní vytvořili bohyni plodnostiFrigg(Freya), manželku germánského bohaWotana, shovívavou, mateřskou sílu přírody, která byla podle nich hodna zaujmout místo po Ježíškovi.
Cílem nacistů byla úplnásekularizacehlavních křesťanských svátků. Vzhledem k tomu, že už od 19. století patřily vánoční oslavy k těm nejpopulárnějším rodinným a dětským svátkům, nedošlo v NS-režimu nikdy k jejich úplnému zrušení (1934 Zákon o regulaci svátků/Gesetz über die Regelung der Feiertage). Teprve až v roce 1937 vyšly ve zvláštním výtisku časopisu „Die neue Gemeinschaft“ návrhy k pořádání a organizaci veřejných NS-vánočních oslav (NS-Weihnachtsfeier). V letech 1933–1938 zůstalŠtědrý večerv rodinném kruhu nedotčen. Od roku 1942 už fungovaly NS-rituály v plném proudu a během Vánoc existovaly jen tři možné druhy oficiálních vánočních slavností: kolektivní veřejná vánoční oslava tzv. „NS-Volksweihnacht” s nadílkou pro chudé děti za pomoci organizací NS-Volkswohlfahrt (NSV, Národně socialistický spolek pro sociální péči) a Winterhilfswerk (WHW, Zimní pomocná činnost), „Wintersonnenwende” jako slavnost zimního slunovratu s pozvednutímpohanskéhogermánského bohaBaldura(organizovanéHJ, NSDAP aSS) a třetí „Weihnachtsfest” jako rodinná oslava.
Zrušit Vánoce v pravém slova smyslu sikomunistézrovna tak jako němečtínárodní socialisténetroufli. Jejich snahy se upnuly na likvidaci vánočních zvyků a na vymazání duchovního rozměru vánočních svátků, jelikož v lidově demokratických státech dělníků a rolníků mělo být „díky štědrému sociálnímu systému o lid výborně postaráno” (opak byl pravdou).Církevse stala hned po nástupu komunistů jedním z hlavních cílů –komunistická stranarušila kláštery, řeholníky i řádové sestry zavírala do vězení a proti nepohodlným vedla politické procesy. Státní bezpečnost špiclovala bohoslužby, literatura ve veřejných knihovnách prošla bedlivým sítem – zmizely knihy s křesťanskou tematikou, církevní svátky a výuka náboženství na školách. Přirozeně měl zmizet i Ježíšek jako vůdčí symbol Vánoc.Marxisté-leninistéoznačili křesťanství za tmářství. Vánoce ve spojení s narozením Ježíše Krista neměly nadále existovat a snahy komunistických ideologů tak cílily hlavně na děti.
Podlesovětskéhovzoru komunisté prosazovali ruského dárkonošeDědu Mrázea skrze závodní odbory se dokonce pokoušeli o vánoční nadílku na Nový rok. V roce 1951 zorganizovalSvaz československo-sovětského přátelstvíspolečně s ministerstvem školství,Československým svazem mládeže,Pionýrema pod záštitouÚstředního výboru KSČpoprvé celostátní akci s příjezdem Dědy Mráze doČeskoslovenské socialistické republiky.
Propagandaz předešlých dvou let pravděpodobně nepřinesla kýžený výsledek, jelikož v dalším roce prodělal příjezd Dědy Mráze pár organizačních změn. Také československý Děda Mráz dostal nátisk ve stylu venkovských ilustracíJosefa Ladya mluvil česky. Sovětský model vánoc se ale neuchytil.V ČSSR děti i nadále psaly o své dárky Ježíškovi.Celková dechristianizace (odkřesťanštění) společnosti však vedla k tomu, že v povědomí velké části lidí jméno či postava Ježíška ztratila souvislost se svatým Kristem a od 90. let 20. století je nezřídka dokonce pod jménem Ježíšek prezentována postava podobající se Santa Clausovi.
Ježíšek přináší vánoční dárky dětem tajně po východu první hvězdy 24. prosince a nikdy nebývá při nadělování spatřen. Po štědrovečerní večeři a zazvonění zvonečkem se vchází do místnosti s rozsvíceným vánočním stromečkem a následuje společné rozbalování vánočních dárků (oproti zemím, kde se dárky rozbalují až ráno 25. prosince).Umělecká ztvárnění vánoční nadílky s Ježíškem, kdy je vyobrazen jako dítě v bílém rouchu se svatozáří kolem hlavy a v doprovodu andělů, jsou poměrně vzácná. Ačkoliv je Ježíšek původně výmyslem protestantského severu, paradoxně se jeho tradice udržela právě v katolické oblasti a jeho tradice je dál uchovávána: vČeské republice,Maďarsku, jižnímNěmecku,Rakousku, naSlovensku, veŠvýcarsku, vJižním Tyrolsku(Itálie),Lichtenštejnsku, částiChorvatskaaPolska, veSlovinsku, ale také v jižníBrazílii.
Na pozadí sv. Mikuláše vznikla celá řada světských vánočních postav, které i když si jsou podobné, přesto mají svou vlastní historii. Za jejich rozšíření vděčíme 19. století (vánoční pohlednice, ilustrace v časopisech či reklamní letáky). PostavuWeihnachtsmanna(tenkrát Pána Zimy) stvořil v roce 1847 malířMoritz von Schwind(1804–1871); přináší dárky v severním, středním a východním Německu.Father Christmas(Sir Christmas, Lord Christmas) vAngliije znám již ze 17. století. Dárky začal dětem nosit později a byl zobrazován v dlouhém modrém nebo zeleném plášti a společně s vánočním stromkem. Francouzský vousatý staříkPère Noël(otec Vánoc) v dlouhém kabátě, v čepici s bílým lemem, na zádech s košem dárků a s vánočním stromkem byl v 19. století zobrazován na oslu nebo vedle něj. Dárky nosí i v katolických rodinách, jen u malé části je ve Francii dárkonošem Ježíšek (Enfant Jésus).
Vženevském kantonunaděluje komínemChallande. Přistěhovalci z Holandska importovali do Nového Amsterodamu (pozdějšíhoNew Yorku) postavu sv. Mikuláše a podle jeho vzoru ztvárněnýSanta Clausse od roku 1931 rozšířil do všech anglofonních zemí. Rumunské děti obdarováváMoș Crăciun. Veskandinávských zemíchse tradice dárkonošeJultomte(ze slov Jul=Vánoce a Tomten=elf, skřítek) odvíjela z lidových skřítků, kterým staví miskuovesné kašena okno. České děti znají severské vánoční skřítky a štědrovečerní hledání mandličky v rýžové kaši z dětskéhobestselleruDěti z Bullerbynuod švédské spisovatelkyAstrid Lindgrenové. VDánskunosí dárkyJulemand. VeFinskuod konce 19. století poslušné děti obdarovávalJoulupukki, zlobivé pak trestal proutkem.V Polsku se podle regionů a jejich historických kulturních vlivů střídá celá řada dárkonošů – kromě slezského a malopolského, tedy historicky rakouského, Dzieciątka / Aniołka, jsou to:Gwiazdor, proVelkopolskoaPomořansko(dříve patřící Německu) typická obdoba Weihnachtsmanna,Děda Mrázvyskytující se na východě země,Gwiazdka(Hvězdička) a stále populárnějšíŚwięty Mikołaj.