Středověká křesťanská mystika

Mystikouse nazývá schopnost člověka vstupovat do bezprostředního spojení sBohem, „rozpouštět“ vlastní osobnost v osobnostiBoha.Obecně platí, že cílem mystiky je navození stavu sjednocení mezi člověkem a transcendencí. Křesťanskou mystiku inspiroval zejména řeckýplatonismusanovoplatonismus. Prostředověkou křesťanskou mystikuměl zásadní významPseudo-Dionýsios Areopagitaa jeho pojetí mystiky. Namísto snahy o smyslové duchovní či zkušenostní poznávání Boha zdůraznil nutnost sjednocení s tím, co je nad vším bytím a poznáním. Za „zlatý věk“ západní středověké křesťanské mystiky je považován sklonek 12. až počátek 15. století.
Slovomystikapochází z řeckých termínů pro „tajemství“mysteriona „tajemný“mystikos. Oba termíny lze nalézt v raných křesťanských textech.Termín mysticismus je moderním konstruktem, který je užíván v odborné literatuře s cílem identifikovat, popisovat, popřípadě kategorizovat specifický typ religiozity.
Mystika je vedlescholastikydruhým hlavním směrem středověkého myšlení.Vytváří i svou zvláštní tzv.kontemplativníteologii, pojatou jako učení o životě sjednoceném s Bohem.V období středověku, podobně jako v pozdní antice, se značně rozšířila praxe kajícnictví aasketismua s nimi spojeného hledání co nejniternějšího styku s Bohem. Z tohoto společenského hnutí vznikla tehdy tak vlivná a rozšířená institucemnišství. Proto mystická praxe je zákonitým jevem společenského života této epochy.
Vestředověkuvznikala nová hnutí zdůrazňující neslučitelnost bohatství s křesťanským ideálem. Tato hnutí se opírala o autorituevangeliaaasketickou tradici. Nespokojenost se stavem církve vedla k příklonu k odříkavému způsobu života. Obrat dovnitř, k hodnotám lidskéduše, pak znamenal odvrat od „pozemských věcí“ a „od všeho stvoření“, jak napsalmistr Eckhart.V souvislosti s křížovými výpravami byl ve středověku znovu oživen zájem ořeckou filosofii, a to zejména onovoplatonismus. V této škole s výraznými mystickými prvky, z níž vycházel např. isv. Augustin, našli středověcí mniši novou inspiraci.Platónsképodobenství o lidech v jeskyni, kteří se nejdříve musí odvrátit od neskutečných stínů na stěně k pravé skutečnosti, kterou tělesné oči nevidí, je v kořenech každé mystiky.První vlnu tohoto obnoveného zájmu představujeAnselm z Canterbury. Významný je v tomto smyslu iKlášter svatého Viktora (Paříž), kde vzniklo netypické spojení intelektualistickéteologies mystikou. Pro pozdní středověk je pak neméně významné duchovní hnutíDevotio moderna, jehož cílem bylo následováníJežíše Kristajako vzoru křesťanského života. Toto hnutí znamenalo vyvrcholení celkové tendence středověké městské zbožnosti, která kladla stále větší důraz na individuální a vnitřní stránku náboženského života.Pro křesťanského mystika není Boží přítomnost pouze formální myšlenkou. Vnímání božského je namísto toho prožíváno ve velmi osobní, intimní a naléhavé rovině. Typickým nástrojem mystického textu je jeho specifický jazyk a verbální prostředky, jimiž je posluchač vtahován do popisovaného typu zkušenosti. Při popisu mystické zkušenosti jsou např. užívány velmi expresivní výrazy: nepředstavitelný, hluboce pravdivý. Mystická zkušenost je popisována z pozice já: Já jsem byl vyvolen, já jsem slyšel, mně bylo zjeveno. Jsou užívány výrazy, které naznačující existenci jakýchsi „duchovních smyslů“, kterými je mystik obdařen: Bůh může být spatřen, vnímán, cítěn. Boha se lze dotknout, lze ho slyšet. Mystické texty bývají napsány tak, aby ve čtenáři evokovaly přání prožít stejně „hlubokou a nepopsatelnou zkušenost“. Texty se snaží vyvolat ve čtenáři přání po osobnostní změně. Zaměřují se na intelekt, emoce, afektivitu, tělo, vůli. Mystické texty se tedy v jistém smyslu zabývají základními, existenciálními stránkami lidské osobnosti.Křesťanskou mystiku jako takovou nelze oddělit od křesťanskémodlitby. Mnoho mystických textů je jakýmsi návodem kmodlitbě, či samotnou modlitbou.Terezie od Ježíšev tomto smyslu rozlišuje tzv. orální modlitbu a mentální modlitbu, při které lidskáduševstupuje přímo do osobního rozhovoru s Bohem.
Podle J. Lamm obsahuje mystický text v křesťanské tradici čtyři charakteristické rysy:
Středověká křesťanská mystika není jen literární tradicí, nýbrž se s ní pojí i řada typických praktik nebo tělesných projevů.
Zřejmě nejznámějším z těchto projevů jsoustigmata, což jsou v křesťanském kontextu rány odpovídající poraněním, které Ježíš utržil běhemukřižování. Jedná se o rány na dlaních, nohou a boku, můžeme se ale setkat i s poraněními hlavy, ramenou a zad, jež odpovídají ranám po bičování atrnové koruně. Za první jasně doložený příklad tohoto fenoménu jsou považována stigmatasv. Františka z Assisi. Po Františkovi jsou doloženy stovky dalších případů lišících se zejména doprovodnými symptomy. Byly popsány bolesti na výše popsaných lokalizacích, avšak bez viditelných ran, či neustále krvácející rány.Vemickém, křesťanském pojetí jsou stigmata chápána jakozázrak, z hlediskaantropologiealékařstvíbývají vykládána buď jako „zbožný klam“, tedy vědomésebepoškozovánísamotnými mystiky s účelem přiblížit se skrze vlastní utrpení Ježíši Kristu (případně také přesvědčit své okolí o vlastním poselství), nebo jako výsledekpsychosomatickýchprocesů, kde silné ztotožnění s Kristem mohlo vést k objevení skutečných zranění nebo pocitů bolesti na konkrétních místech těla. Vedle toho jsou stigmataliterárnímmotivem, který je podle vzorufrantiškánskýchlegendvyužívánhagiografyke zdůrazněnísvatostihrdinů jejich vyprávění.
Dar slzje další fenomén vztahující se ke křesťanské mystice. Znamená prolévání slz skrzeBoží milost, které se dostává pouze některým křesťanům. Slzy doprovázejí vyvolenou osobu každodenním životem, a zvláště pak běhemliturgickýchúkonů amodlitby. Tzv. darem slz byl obdařen např.Ignác z LoyolyčiFrantišek z Assisi(vizDar slz).
Velké množství mystiček a mystiků se vyznačovalo dlouhými a přísnýmiPůsty. Půst (hladovění) je typickým projevem středověké křesťanské zbožnosti, předevšímpokání. Zejména středověkýklášterníživot byl spjat s pravidelným půstem. Hladovění mohlo zahrnovat zřeknutí se jakékoliv potravy i příjmu tekutin, či vyřazení pouze některých typů potravin. Délka půstů se lišila. Pro běžný klášterní život byl typický každodenní „kratší“ půst. Běhemliturgickýchsvátků pak hladovění mohlo trvat několik dnů, ev. týdnů. Hladovění nebylo chápáno pouze jako výraz hlubokého pokání, ale bylo jako takové, obzvláště ve své extrémní formě, velmi ceněno a obdivováno.
Mistr Eckhartbyl německýteolog,filosofadominikán. Řehole dominikánského řádu klade důraz na osobní vnitřní život. Do popředí se proto dostává rozjímání, modlitba aplatónsképrvky mystické zbožnosti. Je velice pravděpodobné, že mnoho Eckhartových mystických myšlenek pochází z prostředí porýnských ženských klášterů a hnutíbekyň. Z povinnosti hlásat nábožensky vzdělanýmřeholnicímbez znalostilatinyvznikla nejvlivnější část Eckhartova díla,Německá kázání. Na Eckharta měla pravděpodobně vliv i kniha belgické vizionářkyMarkéty Poretové,Zrcadlo prostých duší, která byla za své názory upálena. Hlavní myšlenkou Eckhartova díla je přesvědčení, že vše, co má cenu – bytí, pravda a dobro – je Bůh. Posláním člověka na tomto světě je, aby toto božské spatřil, přijal a pronikl do něj. Na základě svých myšlenek byl Eckhart ve své době obviňován zpanteismu.Zdůrazňoval božskou Jednotu na úkorNejsvětější Trojice. Ježíše Krista viděl pouze jako prvního mezi dokonalými. V jeho díle zcela chybí témavykoupenía nevyjasněné je i jeho pojetí Božímilosti. Jasně patrný je zde vlivplatonského racionalismua mystiky bekyň. Eckhart je ve svém díle zcela zaměstnán Jedním a jakákoliv teologická vyjádření jsou pro něj bezvýznamnými podružnostmi.
Dílo:Questiones Parisienses, Opus tripartitum, O vznešeném člověku, O odloučení, Německá kázání.
Johannes Taulerbyl německýdominikán, žákmistra Eckharta. Byl ovlivněn Eckhartovým myšlením anovoplatonismem. Nepokračoval však v přímém rozvíjení jeho nauky, vzhledem k tezím, jež Eckharta odsuzovaly zpanteismu. Tauler vytvořil vlastní teologický systém založený na představě o konečném sjednocení lidskédušes Bohem.Život Johannese Taulera významně ovlivnilo duchovní hnutí „Gottesfreunde“. „Tvrdší“ jádro tohoto hnutí kladlo důraz jen na vnitřek (společnou identitu s Bohem dosaženou právě jeho naprosto pasivním přijetím) a možná proto se Tauler obracel ve svých kázáních také na stránku vnější. Stoupence tohoto hnutí Tauler vnímal jako pravé „mistry života“ pro příkladný a zbožný život, kterým žili. Duchovní nauku tohoto hnutí lze charakterizovat snahou o „demokratizaci“ a „sekularizaci“ mystiky. Nauka byla soustředěná na „jedinou Pravou“- tedy Boha a zdůrazňovala důležitost některých duchovních ctností, jako je umírněnáaskeze, schopnost přijímat utrpení či hluboká pokora. Tauler zastával názor, že božská podstata je pouze jedna a že lidské bytosti jsouontologickyzávislé na Bohu. Odmítal chápat mnišské poslání jako výsadu, stejně jako odmítal vidět zmíněné duchovní praktiky jako „pomůcky“ na cestě k Bohu. Trval na tom, že konečná a pravá cesta k Bohu není lidem známa a metaforicky ji přirovnával k cestě vedoucí skrze divokou poušť:
Tauler ve svém díle rozlišil a charakterizoval tři stupně na mystické cestě k Bohu: extatické štěstí, vnitřní smutek a konečné sjednocení. Každé z těchto stadií je dle něj charakterizováno určitým typem Boží přítomnosti či nepřítomnosti. Poslední stadium splynutí popisuje takto:
Mistr Eckhart kladl ve svém díle důraz především na Božskou jednotu, opomíjel Boží Trojici. Kladl důraz na zrození mystického Krista v duši. Tauler oproti tomu ve svém díle akcentoval zrozeníTrojice, odpoutání se, sebevyprázdnění a sebezapření.
Dílo:Exercitia Joannis Tauleri, Exercitia Joannis Tauleri super vita et passione salvatoris nostri jesu Christi.
Bernard z Clairvauxbylcisterciáckýmnich, teolog a filosof. Z jeho obsáhlého díla bylo zachováno více než pět set dopisů, které manifestují především jeho touhu naplňovat duchovní i osobní potřeby svých bratří. Bernardův stylexegezePísma byl velmi náročný, texty obsahovaly osobní reflexe a komentáře k aktuálnímu dění ve společnosti. Zabýval se převážně exegezíPísně Písní, kterou považoval za základní duchovní rozměr každého křesťana. Ve svých textech hojně užíval asociací s erotickým jazykem Písně Písní. Výrazy jako polibek, ňadra či splynutí ženicha a nevěsty, byl schopen přetransformovat do morálního kázání. Bernard vysvětluje svou metodu kázání:
Bernard do svých kázání vkládal vlastní prožitky:
Bernardovu mystickou teologii lze nejlépe pochopit z kázání, která vycházejí právě z Písně Písní. Jeho kázání jsou výrazem snahy o uchopení či pojmenování setkání lidské duše seSlovem Božím. Iextázev okamžiku spojení ženicha a nevěsty je podle něj pouze předzvěst toho, co přijde po tomto životě.Podle Bernarda dává vše, co je v Písmu smysl pouze tehdy, přistupuje-li se k němu v lásce. Centrum teologie Bernarda z Clairvaux je postaveno na myšlence, že Láska nás stvořila z lásky tak, aby se mohla sdílet – vykoupila nás, když jsme zhřešili.
Dílo:Chvály panenské Matky.
Ohniskem mystiki ve XII. století se stalklášter svatého Viktora, ležící nedalekoPaříže.V tomto klášteře se ustavil kroužek milovniků filozofie, kteří, aniž by jakkoli zavrhovali svobodná umění nebo určité principy scholastiky, zároveň zdůrazňovali, že tyto disciplíny mohou nálezt svůj opravdový smysl a cíl jen v mistickém poznání Boha, jež musí nutně korunovat každé lidské poznávací usilí. Individuální cesty poznání Boha, otevírané mystikou, se u těchto filozofujících mnichů (kteří často bývají nazýváni viktoriány) spojovaly s poměrně intenzívními vědeckofilozofickými snahami.Z viktoriánců vyniklHugo, pocházející zeSaska, a SkotRichard. Pro oba je charakteristické mystické pojetíintuicea zájem o otázkypsychologie, jež měla zkoumat cesty vedoucí přímo k Bohu.
František z Assisibyl mnich, mystik a zakladatelfrantiškánského řádu. Jako mladý putoval se svými následovníky po vzoru Ježíše od města k městu. K tomu František ve své závěti píše:
František hledal se svými bratry „pravé a dokonalé štěstí“, které paradoxně našel v ponížení. Výrazy jako „duchovní láska“, „skutečná radost“ či „pravé štěstí“ slouží dle Františka jako vodítko k uvědomění si bezprostřední přítomnosti Boha. K tomuto bezprostřednímu uvědomění Boží existence napomáhámodlitba, poslušnost a sebeponižování. Františkovy mystické texty akcentují především jeho vroucí lásku k Bohu.
Dílo:Testamentum, Píseň tvorstva.
Hildegarda z Bingenu, „Rýnská sibyla“, členkabenediktýnského řádu, byla německá mystička, přírodovědkyně, lékařka, hudební skladatelka a spisovatelka. Hildegarda zdůrazňovala, želiturgickáhudba má možnost obnovit Boží chválu. Všechna její „povolání“ byla pro ni přímo spjata s mystickým vnímáním světa. Se svým širokým záběrem byla jednou z nejzajímavějších postav 12. st. Kázala veřejně za podpory významných duchovních, kteří podporovali jejíteologickoupráci. Od dětství měla Hildegarda vidění:
Ve 23 letech ve svých vizích rozeznala prorocké poslání a svá vidění začala zaznamenávat. Vidění se týkala především stvoření,spásy,eschatologie,svaté Trojiceakosmologie. Hildegarda sama sebe popisovala jako lidskou bytost velmi slabou. Byla přesvědčena, že Bůh se rozhodl využít právě její slabosti k zostuzení silných tohoto světa. Nazývala se:
Ve své pravděpodobně nejpůsobivější teologické práci,Liber divinorum operum, se objevuje okřídlená šarlatová postava, symbolizující Ctnost; v pojetí autorky jde oDucha svatého, s nímž se Hildegarda identifikuje. Tato postava je pod ochranou staršího muže (Otec) a drží ve své náruči beránka (Syn). Autorka identifikující se s Duchem svatým popisuje obraz takto:
Dílo:Ordo virtutum, Scivias, De operatione Dei, Liber vitae meritorum, Liber divinorum operum.
Alžběta ze Schönaubyla německá mystička a řeholnice, strávila téměř celý život v benediktýnském klášteře v Schönau. Alžběta je známa především pro své vize, které se dostavily v období pochybností ve víře. V té době se jí opakovaně zjevovalďábel, od kterého ji ochránilaPanna Marie. Její vize byly doprovázeny stavy významného fyzického utrpení. Ona sama však tyto bolesti považovala za důkaz přítomnosti Boha. Zjevení Anděla Páně pak považovala za znamení toho, že se stala vyvolenou k hlásání svých vidění. Ve svých textech Alžběta popisuje své osobní psychické i fyzické stavy. Věřila, že vize nejsou určeny pouze pro ni, nýbrž zavazují ji k poslání promlouvat k ostatním.
Dílo:Knihy vidění, Dopisy.
Náboženská společenstvíbeghardů a bekynítvořila důležitou formu náboženského života v období urbanizace Evropy ve 12. st, kdy sílil vliv laiků.
Beghardi (název z něm. begen = modlit se) se začali sdružovat vBruggáchjako společenství řemeslníků. Žili ve společném konventu, ale neskládali sliby, nebyli vázáni žádnou řeholí.
Bekyně (název ze starofr. bege = světle žlutá barva sukně) byly ponejvíce panny a vdovy, které se zabývaly péčí o nemocné a kontemplací. Žily ve společenstvích kolemkostelů, avšak stejně jako beghardi neskládalyřeholní sliby.
Hnutí bekyň bylo ryze městským fenoménem uznávaným většinou tehdejších klášterů. Bekyně jsou někdy považovány za fanaticky zbožné ženy žijící mysticky extatickým životem. Je pravděpodobné, že některé z členek tohoto hnutí takovým životem opravdu žily. Avšak charakteristika členek hnutí jako fanatických extatiček je přehnaná. Spiritualita těchto žen připomínala spiritualitu mnichůdominikánskéhoafrantiškánského řádu, kteří žili asketickým a kajícným stylem života a usilovali o spojení s Bohem.Spiritualitabekyň byla formována mystikou s důrazem na vtělení Kristovo a na hlubokou lásku k Panně Marii.Panna Mariebyla komunitou vnímána jako příklad pravého křesťanského života. Důraz byl kladen nakontemplacia hlubokou osobní zbožnost.
Německá bekyněMechtylda z Magdeburgu(13. století) píše ve svém díle o lásce mezi Bohem a jeho nevěstou:
J. M. Philippen rozděluje vývoj bekyňského hnutí do čtyř etap:
Hadewijchje typickou představitelkou bekyň začátku 13. století původem pravděpodobně zAntverp.Hadewijchbyla vizionářka a autorka četných mystických textů sepsaných ve formě dopisů a básní. Její vize se týkaly předevšímeucharistie, která pro ni znamenala pocit hluboké blízkosti k Bohu. Její dílo lze charakterizovat jako „mystiku lásky“, popř. jako „mystikuontologickou“, jehož praktická forma akcentuje návrat k chudobě. Její poezie je nářkem nad možnou ztrátou této blízkosti, je psána velmi bolestným a dojímavým stylem.
Jan van Ruysbroeck, známý též jako „doktor admirabilis“, byl významný mystický autor zBrabantska. Jeho nejznámější a též i nejoblíbenější prací jeDuchovní přijímáníinterpretující biblické texty. Biblický text využívá k nabádání ke zbožnosti:
Ve svých textech Ruysbroeck nikdy nezmiňuje svou osobní mystickou zkušenost. Autoři jehobiografievšak Ruysbroecka popisují jako muže „hořícího láskou k Bohu“. Jeho mystické texty jsou charakteristické pro svou snahu o přiblížení se kBoží Trojiciaeucharistiiskrzemodlitbu. Texty jsou velmi krásné a precizně napsané. Zdá se, že Ruysbroeck znal velmi dobře prácibekyněHadewijch. Úryvky z jejích poetických textů dokonce ve svém díle cituje. Jeden z nejvýznamnějších aspektů Ruysbroeckovy práce je výborná srozumitelnost popisu změn, jež se odehrávají v člověku, který žije ve spojení s Bohem a to od stadia „začátečníka“, přes postupný vývoj až po konečné splynutí s Bohem. Ruysbroeck nikdy ve svém díle neužívá slova „mystika“. Namísto toho mluví raději o „životě naplněnémkontemplacío Bohu“ (godschouwende leven). Jeho texty nejsou návodem k dosažení jednoty s Bohem, jsou spíše popisem toho, co se odehrává v mysli člověka, který je oddán Bohu. Ruysbroeckovo chápání jednoty s Bohem, „bez rozdílu“, bylo některými současníky chápáno jakopanteistické.
Dílo:Duchovní přijímání.
Anglický středověký text ze 14. st.,Oblak nevědění, sepsaný neznámým autorem, je dílo, které až do současnosti ovlivňuje pohled na mystiku a kontemplaci. Text je jakýmsi duchovním návodem ke kontemplativní modlitbě. Podle tohoto textu je jediným možným způsobem, jak skutečně poznat Boha, opuštění všech předešlých představ o Bohu. Člověk, který chce skutečně „poznat“ Boha, musí „odevzdat“ své vědomí do jakési nevědomé oblasti, musí se nechat vést pouze Láskou. Až poté je člověk připraven spatřit pravou přirozenost Boha.
Ukázka:
Rudolph M. Bellve svém výkladu spatřuje analogii mezi sníženým příjmem potravy a hladověním, které bylo hojně rozšířené a typické pro středověkýasketismus, a „moderní“ psychiatrickou diagnózoumentální anorexie. Ve své knize se podrobně zabývá dostupnými dobovými materiály, jež dle jeho názoru dokládají skutečnost, že některé ze středověkých mystiček trpěly právě mentální anorexií, kterou ve své knize nazývá „svatou anorexií“. Zabývá se zejména příběhem sv.Kateřiny Sienskéa sv.Veroniky Giuliani. Bell nalézá u své nejprostudovanější „pacientky“, sv. Kateřiny Sienské, zjevné predisponující faktory pro rozvoj mentální anorexie: velmi přísný otec, nespokojenost spatriarchálníspolečností, porucha psychosexuálního vývoje, úmrtí dvojčete či odmítání jakékoliv formysexuality. V okamžiku, kdy Kateřina prožila smrt třech svých sester a cítila vinu za své vlastní přežití, se u ní dle Bella začala rozvíjet právě „svatá anorexie“. Kateřina začala hladovět, jedla pouze chleba a syrovou zeleninu, pila pouze vodu.Mentální anorexie je v současné době relativně časté onemocnění, nastupuje nejčastěji vpubertěa vadolescenci, postihuje v 95 % dívky. Onemocnění se typicky projevuje odmítáním udržovat adekvátní tělesnou hmotnost, odmítáním jídla, fyzickou aktivitou či zvracením. Přítomen je intenzivní strach z přírůstku na váze, narušené vnímání tělesného schématu, nepřiměřené sebesledování aamenorhea.
Z výše zmíněného současného pojetí mentální anorexie je Bellova teorie problematická v následujících aspektech. M. Bell aplikuje diagnostická kritéria pro mentální anorexii, která jsou užívaná v současnosti, resp. v 80. letech 20. století, na dívky a ženy žijící ve středověku. Interpretace tedy nezohledňuje specifickou sociální, kulturní či politickou charakteristiku doby, kdy „pacientky“ žily. Ve svém interpretačním rámci užívá autor obecný pohled na toto onemocnění, typický pro současnost. U „postižených“ žen hledá predispozice vycházející z aktuálně uznávaných diagnostických kritérií, které přirozeně vycházejí ze specifických problémů současnosti. Nalézá typické rodinné problémy, dominantního otce, sexuální nevyzrálost, vychází zgenderovýchrolí přirozených pro 20. století. Příčinná souvislost mezi rodinnou situací „pacientky“ a odmítáním příjmu potravy je tedy pouzespekulativní. Z pohledu současné medicíny je dále nutno dodat, že odmítání příjmu potravy není typické pouze pro tuto jedinou diagnózu. Nebudeme-li se zabývat množstvím somatických onemocnění, jež jsou doprovázeny sníženým příjmem potravy, nalezneme vedle mentální anorexie množství jiných psychiatrických poruch spojených se sníženým příjmem potravy, jejím úplným odmítáním či bizarním výběrem určitých typů potravin. Zmíněnou symptomatiku lze nalézt u některých typůpsychotických,afektivníchiúzkostných poruch.
William Jamesuvádí, že mystické zážitky mají pro jejich aktéry absolutní význam. Pro jejich okolí a posluchače však význam nemají žádný. Osobně si je neprožili a právě pro vnější projevy těchto prožitků jsou stavy často hodnoceny jakopatologické. Rozlišuje dvě hlavní kategorie mystiky: introvertní a extrovertní mystiku. Introvertní mystika je pak pravou formou mystiky a má podle Jamese tyto znaky:
Mystika využívá uvedených zážitků a tvoří z nich tzv. „peak experience“ - vrcholné zkušenosti. Ty pak dotváří představu globálního řádu právě tím, že člověk má tuto představu zprostředkovanou od vyšší bytosti, než je člověk sám. W. James ve své práciDruhy náboženské zkušenostizmiňuje některé techniky navozování náboženských prožitků:
PodleE. Underhillovépředstavuje středověká mystika, hlavně mystika 14. století, vůbec nejvyšší vrchol evropské mystiky.
Jako příklad vlivu středověké mystiky na současné vnímání náboženských prožitků vkatolické církvilze uvést díloKarla Rahnera, německého katolickéhokněze,jezuityateologažijícího ve 20. století. Ve svém nejvlivnějším díle,Schriften zur Theologie, uvádí, že mystici byli a jsou ve skutečnosti zcela „normální lidé“ a normální zde podle něj znamená „být opravdovým člověkem“. „Ne-normální“ jsou naopak všichni ostatní, kteří sice mají též schopnost mystických prožitků, ovšem zcela ji potlačili. Tuto schopnost, ač zůstává jakýmsi způsobem nevyužita, mají dle Rahnera jednoduše proto, že jsou lidmi. Avšak tatolatentníschopnost, i když nevyužita, nám částečně umožňuje pochopit o čem mystici mluví. Pro Karla Rahnera je mystický prožitek Boží dar, jímž jsou někteří lidé obdařeni.Rahner dokonce říká: „Zbožný člověk zítřka bude ‚mystik‘, někdo, kdo něco ‚zakusil‘, nebo vůbec nebude“.
Jako další příklad vlivustarověkéistředověkémystiky na současné křesťanství lze uvést uskupeníThe World Community for Christian Meditation(WCCM). Tato iniciativa se doslova odvolává na první křesťanské mnichy a pouštní otce a snaží se znovu oživit jejich odkaz. Zakladatelem této instituce jebenediktýnskýmnichJohn Main. Komunita provozuje výukovémeditačníkurzy nejen pro dospělé či duchovní, ale i pro děti a např. vězněné osoby, pořádá pravidelná setkání a vydává osvětové publikace i učebnice.
Již zmíněný anglický středověký text ze 14. století,Oblak nevědění, byl velmi populární v Anglii 20. století a ovlivnil současné kontemplativní modlitební praktiky.Praktický návod k modlitbě popisovaný v textu je předlohou pro současný specifický kontemplativní typ modlitby vyvinutýtrapistickými mnichy. V 70. letech 20. století se tímto textem nechal inspirovat např. trapistický mnichThomas Keatingve svém díleOpen mind.