Sněžnice

Sněžnicejsou nástroje, jejichž připevnění na nohy či naobuvusnadňuje chůzi v hlubokémsněhutak, že rozkládají tíhu člověka na větší plochu, takže se méně zabořuje. Sněžnice jsou po tisíciletí tradiční pomůckou národů v severských krajích, v USA a vKanaděse však stávají populárními i pro rekreačně-turistické účely. Tradiční sněžnice mají dřevěný či proutěný rám, kožené vázání a síťovou výplň. Některé moderní sněžnice mají podobnou konstrukci, ale bývají využity lehké kovy (hliník),plastya syntetické materiály, existují i sněžnice s celoplastovým tělem.
V minulosti používali sněžnice zejménalovci, obchodníci skožešinamia lidé žijící v oblastech s dlouhodobou a hlubokou sněhovou pokrývkou. I dnes je používají lidé pracující v lese, například lesníci nebo strážci obtížně přístupných území, kde nelze použítběžky, ale sněžnice našly i široké využití vturisticea jiných rekreačních aktivitách. Oproti běžkám jsou bezpečnější, je snadnější naučit se je používat a dají se využít i vterénech, kde využití lyží je obtížnější nebo nemožné. Na zledovatělém povrchu jsou však jak lyže, tak sněžnice nebezpečné, pro takový terén jsou vhodnějšímačky.
Inspiraci k využití sněžnic mohly dávné národy hledat u některých zvířat, která se životu v zasněžených oblastech přizpůsobila zvětšením chodidel, napříkladzajíc měnivý(Lepus americanus). Předpokládá se, že sněžnice lidé používali již několik tisíc let před naším letopočtem, například britský archeologJacqui Woodpřišel s hypotézou, že rám nalezený u mumieÖtzihoz doby kolem roku 3300 př. n. l., považovaný za zbytek batohu, je ve skutečnosti zbytkem sněžnic.Antický stoický filosofStrabónv díleGeografikapopisoval používání kožených sněžnicKavkazany, zatímco Arméni používali kulaté dřevěné. V Asii sněžnice tradičně používaliJaponci,AinovéaItelmenové(původní obyvateléKamčatky). Naproti tomu původní obyvateléSibiřeaSámovédávají odedávna přednost lyžím a sněžnice neužívají.
Tradiční síťové sněžnice jsou známy až od severoamerickýchindiánů, napříkladHuronůaKríů, napříkladSamuel de Champlainve svých cestopisech (V.III, str. 164) popisuje, že indiánské sněžnice používané k lovu i k cestování jsou dvakrát až třikrát delší než francouzské. Kruhové sněžnice z proutí se síťovým výpletem používajíInuité, kteří však znají i druhý typ trojúhelníkového tvaru. A slovoEskymákpodle některých názorů vlastně znamená "výrobce sněžnic". Čím jižněji, tím jsou sněžnice užší a delší, nejdelší jsou lovecké sněžniceKríů, které bývají dlouhé asi 6 stop (1,8 m).Irokézskésněžnice jsou užší a kratší, kvůli lepší manévrovatelnosti v lesnatých územích, protože sníh na jejich území nebývá tak hluboký.Indiáni z Velkých plánínosili sněžnice při zimníchbizoníchlovech, dokud nezačali používatkoně. Přestože podoba sněžnic se u různých kmenů a národů lišila, jejich používání bylo společným znakem téměř všech etnik žijících v oblastech s hlubokým a dlouhodobým sněhem.
Z evropských přistěhovalců sněžnice jako první převzali francouzští obchodníci s kožešinami. Schopnost Francouzů používat sněžnice výrazně ovlivnilafrancouzskou a indiánskou válku, dvě její bitvy, 21. ledna 1757 a 13. března 1758, se označují názvemBitva na sněžnicích. Do angličtiny se podleOxfordského slovníkudostalo slovosnowshoeuž roku 1674.Dřevorubeckésněžnice mají tvar slzy a jsou velké asi 1 metr na délku i na šířku, zatímcostopařskéjsou přes 1,5 metru dlouhé a velmi úzké. Podobnost stenisovou raketoumotivovala francouzský název pro sněžnice,raquette de neige. Koncem 18. století tuto podobu převzaly kanadské sněžnicové kluby. Ač původně bylo jejich zaměření vojenské, postupně převládl rekreační účel a staly se tak prvními rekreačními uživateli sněžnic. VQuébekupořádaly akce, které spočívají v závodění a výlety na sněžnicích a jídle a pití.Montrealskýsněžnicový klub, založený roku 1840, používal sněžnice o délce 1 metr a šířce kolem 40 cm. Obvykle se na výrobu používaljasanamerický neboli bílý (Fraxinus americana).
Jednotlivé tvarové varianty klasických sněžnic mají vžitá označení, například oválná „medvědí tlapa“ (a její užší varianta „zelená hora“ a „bobří ocas“ s prodlouženým ocasem), klasická „cross-country“ ve tvaru slzy (označovaná též jako aljašské, michiganské nebo mainské sněžnice), a „odžibwajská sněžnice“ s ocasy na obou koncích, určená pro rychlou chůzi v rovině.
Ve druhé polovině 20. století se objevily moderní typy sněžnic, například v 50. letech přišlavermontskáspolečnost Tubbs se zúženým typem, který se v té době stal velmi populárním. V roce 1972 Gene a Bill Praterovi použili hliníkové trubky,neoprénovouanylonovouvýplň a sklápěcí vázání. Společnost „Sherpa Snowshoe“ začala tyto sněžnice vyrábět a ty si získaly oblibu, která ještě zesílila poté, co Praterovi ukázali jejichalpinistickévýhody naWashingtonově hoře. Někdy se místo hliníkového rámu používá rám znerezové ocelinebo výplň zpolypropylenu. Společnost „Mountain Safety Research“ přišla s typem, který nemá kovový rám a jeho velikost lze přizpůsobovat oddělitelnými rozšiřujícími díly. Novější typy mají zvedáky paty, „ascenders“, které usnadňují chůzi. Začala být používána souvislá deska místo síťoviny. Jen v 90. letech se vUSApočet rekreačních uživatelů sněžnic ztrojnásobil. Prosperují prodejny a půjčovny. Některá zimní střediska začala zřizovat speciální sněžnicové stezky a některé turistické oblasti, které dosud byly využívány jen v létě, jsou nyní v zimě ještě využívanější. Na stezkách vznikají sněžnicové stopy, které jsou podobné běžkařským stopám, ale jsou širší (kolem 60 cm). Od roku 2006 přes 500 škol v USA, převážně naStředovýchodě, začalo nabízet sněžnicové programy v rámci sportovní výchovy a boje s obezitou.
Tradiční sněžnice se používají také v několika disciplínáchArktických zimních her(Arctic Winter Games), které se pořádají od roku 1970 každý sudý rok. Na moderních sněžnicích se konají různé závody, od sprintu až po dálkové pochody nebo překážkové dráhy a různévícebojovésporty, zejména zimní kvadratlon. Je pravděpodobné, že různé závody na sněžnicích existují už po tisíciletí, jako oficiální moderní organizovaný sport se projevily založenímUnited States Snowshoe Associationv roce 1977, která má hlavní sídlo ve vesnici Corinth (státNew York), která se proto považuje za světové centrum tohoto sportu. Podobné organizace vznikly i v Evropě (European Snowshoe Committee) a v Japonsku (Chikyu Network). Disciplína běhu na sněžnicích je na Speciální olympiádě (Special Olympics), která se od roku 1968 obročně koná pro lidi s intelektuálním deficitem.
Podle účelu se rozlišují tři základní typy:
Vhodná velikost však závisí také na hmotnosti uživatele včetně zavazadel a výbavy: těžší potřebuje větší sněžnice, lehčímu stačí menší. Mnozí výrobci uvádějí tabulky doporučených velikostí. Velikosti se většinou udávají vpalcích. Obvykle se všechny dřevěné sněžnice, i když mají moderní tvar, označují jako tradiční, zatímco všechny sněžnice z jiných materiálů jako moderní.
Podle technického provedení se rozlišují tři základní skupiny:
Dřevěné sněžnice se obvykle prodávaly (a často dosud prodávají) bez vázání a vázání se kupovalo zvlášť, podobně jako usjezdových lyží. Tato vázání se obvykle nazývala „H“, jsou tvořena řemínkem kolem paty, řemínkem kolem špičky a řemínkem přesnárt. V mnohém jsou sněžnicová vázání podobnásnowboardovým. Novější vázání jsou dvou typů: pevné (s omezenou rotací) a s volnou patou a plnou rotací („pivot“). V roce 1994 Bill Torres vyvinul automatické nášlapné vázání, podobné lyžařskému, které se používá s tvrdými plastovými botami. Jinak se sněžnice používají s běžnou turistickou nebo sportovní obuví. Do hlubokého sněhu je vhodné používat i návleky na holeně. Dřevěné sněžnice se obvykle impregnují lakem. U rámových sněžnic (jak s dřevěným, tak s kovovým rámem) občas dojde ke zlomení rámu. Tato závada se dá opravit zpevněním dlahou. Moderní sněžnice do náročných terénu mají dnes boční vedení se zuby, aby neujížděli v traverzech ve svahu.
Při chůzi na sněžnicích se často k udržování rovnováhy užívají hole obdobné lyžařským, někdy se používají přímo lyžařské hole.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSnowshoena anglické Wikipedii.