Megalodon

Megalodon(Carcharocles megalodon, v překladu „velký zub“, nebo takéOtodus megalodon) jevyhynulýdruhžraloka, který žil před asi 23 až 3,6 milionu let během období od ranéhomiocénudopliocénu. O systematice tohoto tvora probíhaly debaty. Dle jedněch názorů patřil dočeledilamnovití(Lamnidae) a byl blízkým příbuzným velkéhožraloka bílého(Carcharodon carcharias), dle druhých do vyhynulé čelediOtodontidae; tento předpoklad je pravděpodobně správný. Diskutuje se rovněž o umístění vroduCarcharocles,Megaselachus,OtodusneboProcarcharodon.
Megalodon mohl vzhledem připomínat mohutnějšího žraloka bílého či se mohl podobatžraloku velikému(Cetorhinus maximus) čipísečnému(Carcharias taurus).Fosilní pozůstatkynaznačují, že tento žralok mohl měřit na délku až v rozmezí 18 až 20 metrů. Tyto obří rozměry se u něho objevily patrně z důvodu postupného evolučního vývoje v ochlazujících se vodách.Jeho velké čelisti, vybavené silnými a robustnímizubysloužícími k zabíjení a trhání kořisti, mohly vyvinout při skousnutí sílu 108 500 až 182 200newtonů.
Megalodoni měli asi silný vliv na strukturu mořských společenstev. Na základě fosilií se zdá, že se jednalo okosmopolita, tedy druh žijící ve všech oceánech. Zřejmě se zaměřoval na velkou kořist, jako bylyvelryby,ploutvonožcia velké druhyželvté doby. Na rozdíl od žraloka bílého, který na kořist útočí zespodu, megalodon pravděpodobně využíval své silné čelisti k prokousnutí hrudní dutiny oběti a poškození vnitřníchorgánů–srdceaplic. Některé výzkumy naznačují, že tento obří žralok mohl být endotermní (udržoval si stálou tělesnou teplotu).
Megalodon byl vkompetičním vztahus kytovci lovícími jiné velryby, kteří možná přispěli k jeho vyhynutí. Vzhledem k tomu, že žil primárně v teplých vodách, za jeho vyhynutí mohl i nástupledové dobyči ochlazení oceánů. Zároveň poklesla hladina moře, čímž žraloci přišli o území, kde vyrůstala jejich mláďata. Zmenšil se rovněž počet druhůkosticovců, kteří se zároveň začali přesouvat do polárních oblastí; tím megalodon přišel o hlavní zdroj potravy. Vyhynutí tohoto velkého žraloka ovlivnilo ostatní mořské tvory; poté, co vymizel, velikost kosticovců výrazně vzrostla.
V doběrenesancebyly obrovské trojúhelníkové fosilní zuby, nalézané převážně ve skalních útvarech, považovány za zkameněléjazykydrakůahadůa nazývány jakoglossopetrae. Teprve v roce 1667 tento názor vyvrátil dánský přírodovědecNicolas Steno, který je správně popsal jako zuby žraloka, a vytvořil rovněž realistický nákres hlavy žraloka, který takové zuby mohl vlastnit. Své poznatky popsal ve své monografiiDe glossopetris dissertatio, která obsahovala i ilustraci tohoto zubu.
Poprvé tento druh popsalšvýcarskýpřírodovědecLouis Agassizpod vědeckým jménemCarcharodon megalodon. Do roduCarcharodonjej zařadil vzhledem k podobnosti zubů se zubyžraloka bílého(Carcharodon carcharias) ze stejného rodu. Jeho popis, založený na zbytcích zubů, uvedl ve své práciRecherches sur les poissons fossilesz roku 1843.AnglickýpaleontologEdward Charlesworthvšak ve své práci již z roku 1837 určil pro tento druh názevCarcharias megalodon, přičemž v ní citoval Agassize. Z toho plyne, že Agassiz ve skutečnosti megalodona popsal ještě před rokem 1843, pravděpodobně ve svých předchozích článcích z roku 1835.
Název megalodon v překladu znamená „velký zub“, jméno pochází ze dvoustarořeckýchslov:μέγας(mégas), znamenající velký či mocný, aὀδούς(odoús), což znamená zub.Toto pojmenování je nicméně pouze neformální.
Nejstarší pozůstatky megalodona pocházejí z pozdníhooligocénupřed zhruba 28 miliony lety,přesto existují i další názory, že se druh objevil například před 16 nebo 23 miliony lety. Megalodon údajně vyhynul během koncepliocénupřed asi 2,6 miliony lety,výzkum z roku 2019 zasadil vyhynutí megalodona do doby před 3,6 miliony lety.Existují prý i záznamy o zubech z následujícího obdobípleistocén, ale jsou považovány za pochybné.
Megalodon je považován za zástupcečelediOtodontidae, v níž tvoří částroduCarcharocles; na základě předchozí systematiky byl nicméně řazen mezilamnovité(Lamnidae), jako zástupce roduCarcharodon.
Do roduCarcharodonbyl zařazen na základě podobnosti zubů se žralokem bílým, je však pravděpodobnější, že se obě paryby vyvíjelykonvergentně, tedy pod stejnými selekčními tlaky, díky čemuž se vyvinul podobný vzhled obou zvířat, přestože společně nemusela býti blízce příbuzná. Žralok bílý je naopak považován spíše za příbuzného žraloka druhuIsurus hastalis(zuby těchto dvou druhů jsou podobnější, megalodon měl jemnější vroubkování). Společný předek žraloka bílého a roduIsurusžil před asi 4 miliony lety.Naopak dle teorie příbuznosti megalodona a žraloka bílého jsou prý rozdíly v zubech nepatrné a nejasné.
RodCarcharoclesje zastoupen čtyřmi druhy:Carcharocles auriculatus,Carcharocles angustidens,Carcharocles chubutensisaCarcharocles megalodon.Určili jej v roce 1923 výzkumníci D. S. Jordan a H. Hannibal a prvotně obsahoval pouze druhC. auriculatus, megalodon sem byl zařazen až v 80. letech 20. století.Předtím, v roce 1960, francouzský ichtyolog Edgard Casier vytvořil rodProcarcharodon, kam zařadil tyto čtyři druhy, jež považoval za nepříbuzné se žralokem bílým; tento rod se stal mladším synonymem roduCarcharocles.Vedle roduProcarcharodonbyl postaven rodPalaeocarcharodon, který měl být začátkem vývojové linie. Zastánci teorie o příbuznosti žraloka bílého a megalodona potom považujíPaleocarcharodonza posledního společného předka těchto dvou druhů, dle odpůrců teorie se jedná o slepou vývojovou větev.
Existuje i další model evoluce megalodona, který také navrhl Casier ve stejném roce. Podle tohoto názoru je předkem roduCarcharoclesžralokOtodus obliquus, který žil běhempaleocénuažmiocénu.Ten se podle této teorie vyvinul na druhOtodus aksuaticusa vývoj dále pokračoval skrze druhyCarcharocles auriculatus,Carcharocles angustidensaCarcharocles chubutensisaž po megalodona. Vývoj této linie je charakterizován postupným narůstáním vroubkování zubů, rozšiřováním jejich korunky, nabýváním trojúhelníkového tvaru a ztrátou bočních hrotů.Předky roduOtodusmají být žralociCretolamnaz obdobíkřídy.
Další model evoluce roduCarcharoclespředstavil v roce 2001 paleontologMichael Benton. DruhyCarcharocles auriculatus,Carcharocles angustidensaCarcharocles chubutensisjsou dle něj ve skutečnosti jediným druhem, který se v průběhu času jenom postupně měnil.Na základě dalších studií byCarcharocles auriculatus,Carcharocles angustidensaCarcharocles chubutensisměly tvořit jediný druh roduOtodus, megalodon by pak byl jediným zástupcem roduCarcharocles.
Další možností je zneplatnění roduCarcharoclesa řazení megalodona přímo do roduOtodus, jakoOtodus megalodon.Objev fosilií přiřazených roduMegalolamnav roce 2016 vedl k dalším zkoumáním roduOtodus, přičemž se zdá se, že rod jeparafyletický, tedy zahrnuje posledního společného předka, ale ne všechny jeho potomky. Pokud by byl do tohoto rodu zařazen současný rodCarcharocles, byla by zřejmě vytyčena celá fylogenetická linie (monofyletismus). RodMegalolamnaby se v tomto případě stal sesterskou linií.
Existuje více možných teorií popisujících vzhled megalodona. Na základě jedné se jednalo o mohutného žraloka podobnéhožralokovi bílému(Carcharodon carcharias), avšak s většími a širšímičelistminež má on. Ploutve byly dle této teorie u megalodona podobné jako u žraloka bílého, ale silnější. Jeho hluboké drobnéočimohly připomínat prasečí.
Další teorií je, že megalodon připomínalžraloka obrovského(Rhincodon typus) čivelikého(Cetorhinus maximus). V tomto případě by asi ocasníploutevměla tvar půlměsíce a žralok by byl vybaven malou řitní a druhou hřbetní ploutví. Po obou stranách ocasu se v tomto případě mohl vyvinout vodorovný kýl. Ten se hojně vyskytuje i u jiných velkých vodních živočichů, jako jsouvelryby,tuňácia další žraloci a usnadňuje plavání. Tvar hlavy však nelze odhadnout, protože se mezi jednotlivými druhy liší; většina tělesných adaptací, majících snižovat odpor vody, se vyvíjela spíše směrem k ocasu.
Vzhledem k tomu, že rodCarcharoclesse pravděpodobně vyvinul z roduOtodus, a oba mají zuby podobnéžralokům písečným(Carcharias taurus), dle nepravděpodobné teorie je možné i to, že megalodon vypadal podobně jako tento žralok.
Vzhledem k tomu, že se z megalodona dochovaly pouzezubyaobratle, existuje mnoho protikladných odhadů jeho velikosti.I kvůli nedostatku fosilního materiálu jsou jeho popis a velikost odhadovány na základě žraloka bílého,který je považován za tvora jemu nejpodobnějšího.
Roku 1909 americký zoologBashford Deanpoprvé rekonstruoval čelisti megalodona, které jsou součástí sbírekAmerického přírodovědného muzea. Z rozměrů této rekonstrukce se předpokládalo, že megalodon měřil na délku asi 30 metrů. Ve své rekonstrukci však Dean přecenil velikost čelistí, což způsobilo tento přehnaný údaj.
Ichtyolog John E. Randall v 70. letech 20. století využil k odhadnutí velikosti megalodona výšku zubnískloviny. Na základě ní mu vyšlo, že žralok měřil okolo třinácti metrů.Výška skloviny se nicméně nemusí zvyšovat v přesném poměru k celkové délce zvířete.
V 90. letech 20. století dva mořští biologové Patrick J. Schembri a Stephen Papson určili megalodonovu velikost až na 24–25 metrů.
Odborníci na žraloky Michael D. Gottfried, Leonard Compagno a S. Curtis Bowman navrhli jiný postup, a sice lineární vztah mezi celkovou délkou žraloka a výškou největšího předního zubu.Na základě výšky největšího objeveného zubu odhadli průměrnou délku velkých samic megalodona na 15,6 metrů, s tím, že existovat mohou i větší zuby.
Roku 2002 přišel s dalším návrhem výzkumník žraloků Clifford Jeremiah. Podle něj byla celková délka přímo úměrná s šířkou kořenu horního předního zubu. Na základě této teorie měl 1 cm šířky kořenu odpovídat přibližně 1,4 m délky žraloka. Jeremiah svou teorii podporoval tím, že obvod vnějších čelistí žraloků je přímo uměrný celkové délce paryby, přičemž pomocí šířky kořenů zubů se určuje přibližná délka obvodu čelistí. Tímto způsobem Jeremiah na základě nejdelšího megalodonova zubu (šířka kořene 12 cm), který vlastnil, odhadnul délku megalodona na 16,5 metru.
Roku 2002 paleontolog Kenshu Shimada z DePaulovy univerzity navrhl lineární vztah mezi výškou zubní korunky a celkovou délkou. Na základě anatomické analýzy několika vzorků byl tento vztah univerzální pro kterýkoli zub. Na základě tohoto modelu určil pro Gottfriedův zub velikost žraloka asi 15 metrů.
Na základě novějších studií z let 2014–2017 byla určena velikost maximálně 18 metrů s průměrem 10,5 metru(největší žraloci bílí měřili 6,1 metru). Je možné, že různé populace megalodonů dosahovaly na různých územích odlišných velikostí kvůli různým ekologickým tlakům.Pokud by žralok dosahoval větší velikosti než 16 metrů, byla by to největší známá (pa)ryba, která kdy žila, a překonal by i obrovskoujurskourybuLeedsichthys.
Studie publikovaná v říjnu roku2019přehodnocuje dřívější odhady velikosti megalodona (délka 18 až 20 metrů) jako mírně nadhodnocené a na základě výzkumu zubů stanovuje jako pravděpodobnou délku dospělých exemplářů megalodona 14,2 až 15,3 metru. Exempláře dlouhé přes 15 metrů lze přitom považovat za extrémně vzácné, přesto zůstává tento žralok jedním z největších známých predátorů v dějinách života na Zemi.Podle výsledků odborné studie z roku 2020 byl megalodon dlouhý asi 16 metrů, jeho hřbetní ploutev byla vysoká zhruba 1,62 metru a jeho ocasní ploutev měřila na výšku celkově 3,85 metru. Jeho hlava pak byla dlouhá asi 4,65 metru, tedy zhruba jako delší automobil.Jiné odhady z roku 2021 opět udávají maximální délku dospělců tohoto druhu na rovných 20 metrů.Megalodon byl s délkou minimálně 14 metrů skutečně výrazně nad velikostním limitem pro všechny ostatní lamniformní žraloky, u nichž délka nepřesahovala přibližně 7 metrů.
Dospělí samci megalodona mohli vážit mezi 12,6 až 33,9 tun a samice mezi 27,4 a 59,4 tun. Samice byly celkově větší, o velikosti asi 13,3 až 17 m, kdežto samci měřili mezi 10,5 až 14,3 m.Na základě studie vydané roku 2015, která zkoumala rychlost žraloků na základě jejich velikosti, bylo odhadnuto, že megalodon plaval rychlostí asi 18 kilometrů za hodinu, což odpovídá jeho průměrné hmotnosti 48 tun. Výsledek odpovídal rychlosti jiných vodních tvorů o podobné velikosti: například podobně velkýplejtvák myšok(Balaenoptera physalus) se pohybuje rychlostí mezi 14,5–21,5 km/h.
Obří velikost megalodona mohla být způsobena klimatickými faktory, množstvím velké kořisti či vývojemmezotermie– přechodem meziteplokrevnostíastudenokrevností, která by vedla ke zvýšení rychlostimetabolismumegalodona a ten by pak dovedl také rychleji plavat. Nicméně, protože jsou žraloci z čeledi Otodontidae považováni za studenokrevné a megalodon je považován za jejich blízkého příbuzného, je možné, že i on byl studenokrevný. Tato možnost je ale nepravděpodobná, vzhledem k tomu, že se většina současných studenokrevných žraloků, jako například žralok obrovský, živí převážně filtrováním potravy z vody, a tedy nejsou adaptováni na dravý styl života.
Nejčastěji zachované fosilie megalodona jsouzuby. Ty jsou velké a robustní, mají trojúhelníkový tvar s napojením kořene na korunku ve tvaru písmene V, malé vroubkování a postrádají postranní hroty.Zub byl v čelisti podobně jako u žraloka bílého zasazen strmě. Zuby byly v čelisti ukotveny vláknykolagenu, jejich základna byla drsná, což přidávalo napevnosti.Strana zubu směřující kjazykubyla vypouklá (konvexní), druhá strana zubu pouze mírně konvexní až skoro plochá. Přední zuby byly téměř kolmé k čelisti a symetrické, zadní zasazeny šikmo a asymetrické.
Zuby megalodona mohou měřit ve výšce sklonu (diagonální délka) i přes 180 milimetrů.V rekonstrukci čelistí od lovce fosilií Vita Bertucciho je obsažen i zub o údajné délce více než 180 mm.S těmito rozměry jsou zuby megalodona největšími mezi všemi doposud známými druhy žraloků.Roku 1989 byla v japonskéSaitaměobjevena jejich téměř kompletní sada, další sada zubů megalodona byla vykopána vamerickéformaciYorktown(Maryland) a posloužila jako základ pro rekonstrukci čelistí vNárodním přírodovědeckém muzeuveWashingtonu. Na základě těchto objevů byl v roce 1996 určen celkový zubní vzorec megalodona.
Ten činí2.1.7.43.0.8.4. Jak je patrné ze vzorce, megalodon měl v čelistech čtyři druhy zubů: přední, střední, boční a zadní. Měl velmi robustní chrup,čelisti byly osazeny až 250 zuby v pěti řadách.Zoubkování jejich nositeli usnadnilo prořezávání masem a kostmi. Čelist u velkých jedinců měřila napříč až dva metry a mohla se rozevřít až do 75°, rekonstrukce v Národním přírodovědeckém muzeu se blíží i 100°.
V roce 2008 uskutečnil tým vědců pod vedením S. Wroea pokus mající zjistit sílu skusu velkého bílého žraloka. Pokus byl proveden s 2,5metrovým exemplářem a výsledky poté přepočteny na maximální potvrzenou velikost žraloka a rovněž na minimální a maximální tělesnou hmotnost megalodona. Podle výsledků mohl megalodon vyvinout sílu o 108 514 až 182 201newtonech, ve srovnání s 18 216 newtony u žraloka bílého a 5 300 až 7 400 u vyhynulé rybyDunkleosteus. Kromě toho tým uvedl, že žraloci sebou při útoku na kořist trhají, což zvyšuje udanou sílu, čímž bude pravděpodobně celková působená síla ještě vyšší než odhad.
Fosilie megalodona jsou zastoupeny pouze zuby,obratliakoprolity– fosilním trusem.Stejně jako u všech žraloků, i kostra megalodona nebyla tvořenakostmi, ale spíše rychle se rozpadajícíchrupavkou; proto je většina fosilních vzorků špatně zachována.K podpoře jeho mohutných zubů by musely být čelisti megalodona mnohem masivnější, pevnější a silnější než čelisti žraloka bílého. Rovněž jeho chrupavčitá lebka,chondrokranium, by byla mohutnější než u žraloka bílého, i ploutve by se u megalodona vyvinuly velké.
Fosilní obratle megalodona byly nalezeny například v oblastiAntverpvBelgii. Tento pozoruhodný nález obsahoval 150 částečně zachovaných obratlů, měřících mezi 55 až 155 milimetry v průměru (ovšem obratle megalodona mohly být i mnohem větší). Další výzkum tohoto vzorku ukázal, že megalodon měl nejvyšší počet obratlů mezi všemi žraloky, možná přes 200 obratlů; podobnému počtu se přibližuje pouze žralok bílý.Další podobně zachovalé obratle byly vyzvednuty v 80. letech 20. století vDánskuve formaci Gram. Bylo objeveno celkem dvacet obratlů, o délce mezi 100 až 230 mm.
Koprolitymegalodona byly nalezeny například vJižní Karolíněa datovány do období miocén. Měřily 14 cm a byly spirálovité, což naznačuje, že byl megalodon vybaven takzvanouspirální řasou, spodní stočenou částístřev, která pomáhá lepší absorpci živin. Tuto adaptaci mají například současnílamnovití.
Kompletní rekonstrukce kostry megalodona, která byla vystavována v americkémCalvert Marine MuseumajihoafrickémIziko South African Museum, byla vytvořena vědcem Michaelem Gottfriedem a kolektivem.Tento 11,3 metrů dlouhý exponát má představovat dospělého samce.
Megalodon bylkosmopolitem;jeho fosilie byly vykopány na mnoha místech světa, včetněEvropy,Afriky,AmerikyaAustrálie.Nejčastěji se vyskytoval v subtropických až mírných zeměpisných šířkáchaž do 55° severní šířky. Toleroval vody o teplotách mezi 1–24 °C. Je pravděpodobné, že podobně nízké teploty snášel díkymezotermii, fyziologické schopnosti velkých žraloků, pomocí které dovedou udržovat vyšší teplotu těla než je teplota vody(výroba metabolického tepla zaznamenaná právě například u žraloků).
Megalodon obýval širokou škálu mořských oblastí, jako jsou mělké pobřežní vody, bažinatélaguny, písčitýlitoráli hluboké moře a vykazoval přechodný životní styl. Dospělí megalodoni nebyli hojní v mělkých vodách, většinou obývali pobřežní oblasti. Zejména v různých fázích životního cyklu se mohl megalodon pohybovat mezi pobřežními a vzdálenějšími oceánskými vodami.Jeho fosilie byly pak objeveny i tak daleko od pevniny, jako uMarianského příkopuvTichém oceánu.
Fosilní pozůstatky naznačují, že megalodoni žijící na jižní polokouli byli v průměru větší než megalodoni ze severní polokoule. Jedinci žijící v Tichém oceánu potom byli větší než megalodoni voceánu Atlantském. Není však předpokládán žádný trend zvětšování velikosti těla v určité zeměpisné šířce či změna velikosti v průběhu času (přestože linieCarcharoclestuto vlastnost vykazuje).Modusvšech velikostí byl odhadnut na asi 10,5 m, přičemž větší jedinci obývají více oblastí. To naznačuje ekologickou nebo konkurenční výhodu pro větší velikost těla.
Megalodon se vyskytoval po celém světě a objeveno bylo mnoho fosilií ve všech oceánechneogénu.
Žraloci se obecně živíoportunisticky, ale je možné, že megalodon byl obzvláště dravý. Jeho velká velikost společně se schopností rychlého plavání a mocnými čelistmi z něj činila vrcholovéhopredátoraschopného zabíjet široké spektrum kořisti.Studie zkoumajícíizotopy vápníkuvyhynulých a žijících paryb ukázala, že megalodon byl na vyššítrofické úrovninež žralok bílý; byl tedy vpotravním řetězciještě výše.
Fosilní důkazy naznačují, že se tento druh živil mnoha druhykytovců, jako jsoudelfíni, malé velryby, velryby z čeledicetotheridůčisqualodontidů, dále zabíjelvorvaně,velryby grónskéčiplejtvákovité.Mimo to se živilsirénami, velkými mořskýmiželvami,nepohrdl ani menšími rybami a dalšími druhy žraloků.Bylo objeveno mnoho velrybích kostí s hlubokými kousanci pravděpodobně od megalodonů, jejichž zuby se navíc někdy našly blízko nebo přímo ve velrybích ostatcích.
Zdá se, že složení potravy megalodonů se měnilo s věkem a stanovišti, podobně jako u současných žraloků bílých. Například megalodoni žijící při pobřeží dnešního státuPeruse pravděpodobně zaměřovali na lov 2,5 až 7metrových cetotheridů a jiné kořisti menší než byli oni sami, větší druhy velryb zabíjeli méně.Mladí jedinci pravděpodobně konzumovali spíše ryby.
Megalodon žil ve vysoce konkurenčním prostředí.Nicméně jeho postavení na vrcholu potravního řetězcemělo pravděpodobně velký vliv na strukturu mořských společenstev.Fosilní důkazy naznačují vzájemný vztah mezi existencí tohoto mořského predátora a rozvojem kytovců a dalších velkých mořských savců.Mladí megalodoni pravděpodobně preferovali stanoviště s dostatkem malých druhů kytovců, kdežto dospělci vyhledávali oblasti s dostatkem kytovců velkých. Tyto preference se mohly vyvinout krátce poté, co se megalodon poprvé objevil v oligocénu.
Megalodon koexistoval společně sozubenýmikytovci (především squalodontidé a vorvani), kteří byli pravděpodobně také vrcholovými predátory, a byli tedy s megalodonem vkompetičním vztahu.Konkurence odstartovala u ozubenýchevoluční závody ve zbrojení. Některé druhy, jako například kosatkyOrcinus citoniensis, začaly lovit ve skupinách,jiné narostly do obří velikosti, jako například kytovecLivyatan melvillei, jenž měřil mezi 13,5 až 17,5 metry. Koncemmiocénu, před asi 11 miliony lety, začalo významně klesat množství a rozmanitost vorvaňů, nicméně jiní draví kytovci, jako kosatky, běhempliocénupostupně vyplňovali tuto uvolněnou ekologickou niku.
Na základě fosilních důkazů se zdá, že jiné druhy žraloků, jako je například i žralok bílý, reagovaly na konkurenční tlak ze strany megalodonů tak, že začaly obývat převážně chladnější vody. V oblastech, kde společně koexistovaly, jako například během pliocénu uBaja California, možná střídavě žily během různých ročních období.Podobně jako současné druhy žraloků, i megalodon se potom pravděpodobně uchyloval kekanibalismu.
Žraloci často využívají k lovu velké kořisti různých způsobů. Megalodon mohl používat podobné lovecké techniky jako současný žralok bílý,na základě otisků zubů ve velrybích fosiliích se však zdá, že způsobů, jak zabít kořist, využíval více než současný bílý žralok.
Jedním konkrétním exemplářem je například devítimetrový pozůstatek miocenní kosticovité velryby neznámého taxonu, na němž lze analyzovat útočné chování megalodona. Na rozdíl od žraloků bílých, kteří se zaměřují na břicho kořisti, megalodon pravděpodobně útočil nasrdceaplíce. Svými silnými zuby, pomocí kterých uměl překousnout i tvrdé kosti, prokousl kořistihrudní koša další odolné kosti. Způsob útoku se mohl také odlišovat na základě velikosti kořisti. Například fosilní pozůstatky menších kytovců, jako byli zástupci čeledi Cetotheriidae, naznačují, že do nich megalodon prudce narazil zespodu a tak jim způsobil kompresnízlomeninu.
Během pliocénu se vyvinuly větší a vyspělejší druhy kytovců.Megalodon si tedy asi vytvořil nové lovecké strategie, jak tyto větší velryby zabít. Byla nalezena řada zkamenělých kostí, které kdysi tvořily prsní ploutve či ocasní obratle, patřící pliocenním druhům velryb. Na těchto pozůstatcích byly objeveny otisky po zubech megalodonů, z čehož plyne, že tento žralok znehybnil větší velryby tím, že jim poškodil ploutve a teprve potom je zabil a sežral.
Mláďata megalodona, stejně jako současných žraloků, žila ve „školkách“ s velkým množstvím potravy, které jim zároveň poskytovaly ochranu před predátory. Na základě fosilních důkazů se zdá, že se tyto areály nacházely v teplých vodách pobřežních oblastí, kde bylo jak méně nepřátel, tak dostatek jídla.Tyto oblasti byly objeveny například vpanamskéformaciGatun, vmarylandskéformaciCalvert, naKanárských ostrovechči naFloridě(souvrství Bone Valley). Vzhledem k tomu, že všichni existující lamnovití (kam se megalodon někdy řadí) rodí živá mláďata, je možné, že se i u tohoto druhu vyvinulaživorodost.Podle jedněch odhadů mláďata měřila asi 3,5 metru,další předpokládají, že mohla být jen asi dvoumetrová, což by je mohlo vystavovat hrozbě ze strany jiných druhů žraloků, jako bylkladivoun velký(Sphyrna mokarran) či vyhynulý miocenní druhHemipristis serra.Potrava mláďat se potom měnila s věkem.Zprvu lovila ryby,mořské želvy,dugongyči malé kytovce, na větší velryby se přeorientovala teprve v dospělosti.
Nicméně ve fosilních pozůstatcích byly objeveny i případy, kdy mladí megalodoni občas napadli i mnohem větší kytovce než byli sami. Například na žebrech pliocenního keporkaka či plejtváka byly objeveny kousance od 4 až 7metrového žraloka, které vykazovaly známky hojení. Je možné, že velrybě toto zranění způsobil nedospělý megalodon.
Během doby, v níž žil megalodon, Zemi postihla řada změn, které ovlivnily mořský život. Postupné ochlazování planety, které začalo voligocénupřed asi 35 miliony let, nakonec vedlo k zamrznutí pólů. Geologické události změnily pohybmořských proudůa srážek, došlo k uzavření rovníkové cirkumglobální vodní cesty mezi Amerikami a napříč mořemTethys, což vedlo k ochlazování oceánů. ZastavenímGolfského proudupřestala zásobovat na živiny bohatá voda velké mořské ekosystémy, což mohlo způsobit úbytek megalodonovy potravy. Vzhledem k tomu, že se megalodon možná nevyskytoval v oblastech s chladnější vodou, pravděpodobně nebyl schopen udržet velké množství metabolického tepla, a proto se jeho areál výskytu mohl zmenšit na stále ubývající oblasti s teplou vodou(tato teorie je nicméně sporná, viz níže).
Na základě fosilních důkazů se zdá, že v pliocénu, kdy výrazně poklesla teplota vody, megalodon vymizel z mnoha oblastí po celém světě.Mezi pliocénem až pleistocénem před 5 miliony až 12 tisíci lety došlo k velkému kolísání mořské hladiny v důsledku rozšiřování ledovců na pólech, což mělo negativní dopad na pobřežní oblasti; tato událost mohla přispět k vyhynutí megalodona a několika jiných velkých mořských druhů.Tyto změny mohly způsobit úbytek vhodných mělčin s teplou vodou, kde se vyvíjela mláďata;oblastí klíčových pro přežití řady druhů žraloků, i proto že chrání jejich mláďata před útoky predátorů.
Nicméně analýza výskytu megalodona v průběhu času ukazuje, že změna teploty nehrála přímou roli v jeho vyhynutí. Jeho rozšíření během miocénu a pliocénu nekoreluje s oteplováním a ochlazováním planety. I přestože populace megalodonů během pliocénu klesala, žralok byl ve skutečnosti schopen obývat i jiné než tropické oblasti. Jeho fosilie byly objeveny v místech, kde panovaly průměrné teploty mezi 12 až 27 °C, s celkovým rozpětím teplot 1 až 33 °C, což ukazuje, že rozsah vodních stanovišť nebyl výrazně ovlivněn změnami teploty, k nimž došlo. Výsledky rovněž potvrzují teorii, že tento žralok byl mezotermní.Podle některých spekulací mohli tito obří žraloci i další velcí živočichové vyhynout asi před 2,6 miliony let vinou explozesupernovyve vzdálenosti asi 150 světelných let od Země.Ovšem novější datování vymření na dobu před 3,6 miliony lety tuto teorii vyvrací.
Mořští savci dosahovali největší diverzity běhemmiocénu.Například kosticovců tehdy existovalo více než dvacet rodů; v současnosti se jich vyskytuje pouze šest.Tato rozmanitost kořisti byla pro superpredátory, mezi které se řadil i megalodon, ideální.Na konci období miocénu však mnoho druhů kosticovců vyhynuloa žijící druhy se mohly vyvinout v rychlejší plavce, což ztěžovalo jejich ulovení.Navíc po uzavření průlivu ve Střední Americe poklesla rozmanitost a četnost tropických druhů velryb.Období vyhynutí megalodona koreluje s poklesem počtu mnoha vývojových linií kosticovců, a je možné, že byl na nich, jako na zdroji potravy, závislý.
Kromě toho běhempliocénuvyhynulo 36 % velkých mořských druhů, včetně 55 % mořských savců, 35 % mořských ptáků, 9 % žraloků a 43 % mořských želv. Vyhynutí postihlo především živočichy endotermní a mezotermní, což ukazuje na nedostatek potravy (a zároveň podporuje teorii, že megalodon byl mezotermní).Obřímu žralokovi nemusely stačit ztenčující se zdroje potravy.Ochlazování během pliocénu mu pak mohlo zabránit v přístupu do polárních oblastí, kam se stěhovaly velké velryby.
Rovněž konkurence ze strany nových predátorů, jako vorvaňů v miocénu, a kosatek a žraloků bílých v pliocénu,mohla přispět k poklesu stavů megalodona. Nově vyvinutí kytovci živící se jinými velrybami se pak pravděpodobně mohli vyrovnat i se stále se rozšiřující studenou vodou a navíc obývali i tropické oblasti.
Vyhynutí megalodona způsobilo další změny v mořských společenstvech.Výrazně se zvětšili kosticovci, i když možná kvůli klimatickým změnám. Také je naopak možné, že zvětšení velikosti kosticovců způsobilo vyhynutí megalodona, protože ten zabíjel převážně menší druhy. Vyhynutí megalodona mělo také pozitivní dopad na další velké predátory, jako na velkého bílého žraloka, který obsadil oblasti uvolněné megalodonem.
Megalodon je postavou některých děl včetně filmů a románů, v nichž je často zobrazován jako mořská příšera.Tři jedinci (dva dospělci a mládě) megalodona byli představeni v dokumentuBBCPutování s dinosaury: Monstra pravěkých oceánůsNigelem Marvenem, kde je popisován jako vrcholový predátor své doby.V dokumentárním cykluJurské bojištěbyl zobrazen, jak útočí na velrybyBrygmophyseter.Je rovněž součástí některých filmů, napříkladŽralok útočí 3: Lidožrout,Megažralok vs. obří chobotnice,Megažralok versus crocosaurusčiDCU: Liga spravedlivých: Trůn Atlantidy.V některých příbězích, jakoTedford and the Megalodon, je vykresleno znovuobjevení žraloka.V románuMeg: Teror pochází z hlubinodStevea Altenaje žralok datován do období dinosaurů a na původním americkém přebalu je zobrazen, jak zabíjítyranosaura; to je však nesmysl, neboť tato zvířata žila ve zcela jiných geologických obdobích.Autor pak napsal ještě několik navazujících románů s megalodony.
V roce 2013 natočilDiscovery Channeltelevizní filmMegalodon: Obří superžralok žije. Tento kontroverzní dokument předkládal údajné důkazy, které naznačovaly, že megalodon nevyhynul a stále existuje. Na film se snesla vlna kritiky vzhledem k tomu, že byl zcela smyšlený; například všechny údajné vědce představovali herci. O rok později tento pseudodokument znovu DC odvysílal společně s novými hodinovými filmyMegalodon: Nové důkazyaŽralok v hlubinách: Zuřivá ponorka, které opět vyvolaly kritiku médií i vědecké komunity.
Z dvacátého století existuje rovněž několik údajných pozorování megalodonů, avšak neověřených. Podle těchto pozorování měli žraloci měřit mezi 10 a 90 metry. Je pravděpodobné, že šlo o chybně identifikované žraloky velrybí. Jedenpolynéskýmýtus hovoří o třicetimetrovém žralokovi, kterého nazývá pánem hlubin, pravděpodobně se však také jedná o žraloka velrybího. Zprávy o údajně nových zubech megalodona, které například objevila posádka lodiHMSChallengerroku 1873, a jež byly chybně datovány do období před 24 000 až 11 000 lety, jsou chybné a pravděpodobně se jedná o dobře zakonzervované zuby, které si při fosilizaci zachovaly bílou barvu (zuby megalodona mohou být zbarveny různými odstíny, od špinavě bílé přes tmavě hnědou až po šedou, a někdy dokonce vyzdvihnuty do mladší geologické vrstvy). Tvrzení, že by megalodon mohl dodnes přežívat v mořských hlubinách, podobně jako v sedmdesátých letech dvacátého století objevenýžralok velkoústý(Megachasma pelagios), je nepravděpodobné, protože megalodon žil primárně v oblastech teplých pobřežních vod a pravděpodobně by nepřežil v chladném a na potravu chudém prostředí hlubokého moře.
O tomto obřím žralokovi coby potenciálním kryptickém přežívajícím druhu psal v českém prostředí například popularizátorkryptozoologieJaroslav Mareš(1937-2021).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMegalodonna anglické Wikipedii.