Napoleonovo tažení do Egypta a Sýrie

Napoleonovo tažení do Egyptaa poslézeSýriev letech1798až1801byla vojenská akce běhemfrancouzských revolučních válek, jež skončila porážkou Francie.
Angliebyla považována za úhlavního soupeřeFrancie, za zárodek protifrancouzských koalic. Proto bylgenerál Bonapartejmenován v roce 1798 velitelem francouzské armády. Když Bonaparte zjistil, že bude těžké provést vylodění přímo v Británii, rozhodl se naplánovat invazi do Egypta. Francouzi měli vEgyptědlouhodobě silné obchodní zastoupení už před invazí a lákala je geografická blízkost této země. Francouzská vláda doufala, že získání Egypta bude prvním krokem k založení velkého francouzského impéria, které ovládne rozsáhlá území vAfriceaAsiia stane se silnou konkurencíVelké Británie. Egypt měl být pro Francii vstupní branou nejen k Africe, ale i kIndii, a stát se základnou budoucích útoků na toto Brity obsazené území. Obsazení Egypta by rovněž zpřetrhalo anglo-indickou obchodní trasu a oslabilo tak další britské imperiální ambice. V době Napoleonova tažení se Egypt nacházel pod tureckou sférou vlivu a již několik století ho pevnou rukou ovládalimamlúkové. Vzhledem k technické zaostalosti mamlúckých vojsk byl Egypt považován za snadnou kořist. STureckemudržovalaFrancieaž do invaze spojenectví, aleOsmanskou říšipovažovala za vojensky slabou a v rozkladu, takže s tureckým protestem proti okupaci si ve Francii nikdo těžkou hlavu nedělal. Napoleon zpočátku vůbec nepočítal s tím, že by se Turci pokusili své vzdálené území bránit.
Napoleonova armáda vyplula19. května1798. Nejprve došlo k obsazeníMalty. Tento ostrov si Napoleon zvolil za opěrný bod při svém tažení na Egypt.Maltézští rytíři, kteří ostrov ovládali, před francouzskou vojenskou převahou kapitulovali. Jejich kapitulaci převzal za francouzskou stranugeologDéodot de Gradet de Dolomieu; učinil tak s velkými rozpaky, jelikož byl sám členem řádu maltézských rytířů. Francouzi okamžitě propustili otroky a vězně řádu maltézských rytířů a zmocnili se řádového pokladu.Teprve na Maltě se také všichni účastníci výpravy dozvěděli pravý cíl cesty, který byl dosud utajen – dobytí Egypta.Flotila se vydala na další cestu a 1. července1798spatřili členové francouzské vojenské expedice poprvé pobřeží Egypta. Vylodili se vAlexandrii, ale byli hluboce zklamáni zchátralostí tohoto města.Arabovénejevili o okupační vojsko sebemenší zájem a naprosto si ho nevšímali, což Francouze překvapilo ještě víc.Francouzi zbudovali na pláži před Alexandrií provizorní ubytování a hlavní stan zřídili ve středověké pevnosti, vybudované na místě starého alexandrijského majáku.
8. července1798se generál Napoleon Bonaparte vydal v čele třicetitisícové armády z Alexandrie do rozpálené pouště. Během následného pětidenního pochodu zemřely stovky vojáků vyčerpáním a žízní. Často docházelo také k sebevraždám.Na vodu narazila armáda až ve vsi Rahmaniehu západně odKáhiry, kde se vyčerpaní vojáci vrhli v oblečení rovnou do vody. Mnozí z nich se pod tíhou zbraní a oblečení utopili, někteří byli napadeni krokodýly a všichni se nahltali vody plné pijavic. Následně přišla první velká epidemie průjmového onemocnění. Po všech těchto útrapách se přímo před zdecimovaným vojskem objevilo 20 000 nepřátelskýchmamlúků. Došlo kbitvě pod pyramidami, kterou Francouzi s převahou vyhráli. Drtivé vítězství nad mamlúky zvýšilo Napoleonovu sebedůvěru a bojovou odhodlanost vojska. Po dvou dnech kapitulovala iKáhira.1. srpna bylo francouzské loďstvo admirálemNelsonemporaženo v námořníbitvě u Abukiru. Během jediné noci byla francouzská flotila zničena a celou katastrofu završil výbuch arzenálu na admirálské lodil'Orient. Francouzi, vysazení na pevnině, zůstali od této chvíle odříznuti od světa a ztratili spojení sFrancií. Na mořském dně se navíc ocitla většina zbraní, potravin, oděvů, bot, knih a vědeckých přístrojů. Armáda přišla o většinu své výzbroje a vědci ztratili knihovnu, která byla na l'Orientu, přístroje, léky, chirurgické nástroje, brýle, tužky.
Napoleon Bonaparte se pokoušel zreformovat feudální politický systém v Egyptě a zavéstdemokratické zřízení, což se mu nepodařilo.Vznikl pouze generálnídíván, sestávající ze zástupců všech regionů, který nakonec nevládl, ale fungoval jen jako komunikační prostředek mezi okupanty a obyvateli Egypta. Napoleon se rovněž snažil naklonit si lstí také náboženské vůdce a tvrdil jim, že on a jeho vojáci se chtějí státmuslimy.Tento plán nakonec ztroskotal, kdyžislámštíteologovépožadovali po Francouzích jako důkaz obřízku a abstinenci odalkoholu. Obě kultury – francouzská a muslimská – zažívaly v Egyptě celou řadu ostrých střetů. Nejčastějším zdrojem těchto sporů byl rozdílný přístup k alkoholu, rozdílný postoj k ženám a nepokrytě projevovaná neúcta Francouzů k celé řadě muslimských zvyků a památek. Poslední iluze o mírovém soužití Francouzů a Egypťanů se rozplynula 21. října1798, kdy vypuklo v Káhiře povstání, vyvolané francouzským požadavkem na zvýšení daní.Povstání bylo potlačeno, ale zemřelo při něm 200 Francouzů a 2000 Egypťanů. Povstání rozdrtil generálThomas-Alexandre Dumas(otec spisovateleAlexandra Dumase). Po potlačení povstání nechal Napoleon Bonaparte několik desítek povstalců popravit a francouzští vojáci vydrancovalimešituAl Azhar.
V únoru1799seNapoleon Bonapartevydal v čele 13 000 vojáků z Egypta do oblasti známé jakoSvatá země(současnáSýrie,IzraelaLibanon). V té době uzavřeliBritovésTurkypříměří. Britové hlídali pobřeží a pozemní operace nechali na armádě Osmanské říše. Napoleon se s tureckou armádou střetl u městaAl Ariš, kde zvítězil, ale jeho vojáci následně napochodovali do tureckého tábora plného morem nakažených nepřátel. Následně francouzské vojsko dobyloJaffu, kde se rozzuření vojáci dopustili krvavého násilí na místním civilním obyvatelstvu. Děsivé vraždění a znásilňování popisuje ve svých memoárechL'Agenda de Maluspřímý účastník Louis Malus.V Jaffě se Francouzům vzdaly čtyři tisíceTurků, které nechal Napoleon okamžitě povraždit, jelikož neměl pro zajatce dost jídla a stráží, které by je hlídaly.Aby se ušetřilo střelivo, přikázal Napoleon bezbranné turecké zajatce pozabíjet bajonety.Po tomto masakru táhla armáda k pevnostiAkko(Acre). Během obléhání Akka se v řadách francouzského vojska rozšířilmora 700 vojáků na něj zemřelo. Po neúspěšném šestitýdenním obléhání Francouzi Akko opustili a značně demoralizováni se pustili do drancování vesnic v okolí. Během následného ústupu zpět do Egypta údajněNapoleonvydal příkaz podat svým nemocným a raněným vojákům jed a provést takeutanazii, aby nepadli do rukou nepřátelských Turků. Sám Napoleon později rozkaz k zabíjení vlastních vojáků popíral a tvrdil, že se jednalo o nedorozumění.Farmaceut francouzské expedice Claude Royer a lékařRené Desgenettesvšak tvrdili, že k vraždění s Napoleonovým souhlasem skutečně došlo.Tuto událost propagandisticky využili Britové, kteří po ústupu Napoleona obsadili Jaffu a údajně tu nalezli 500 otrávených francouzských vojáků. Zpráva, kterou poté Britové předali tisku v celé Evropě, trvale poškodila Napoleonovu pověst.
V době egyptského tažení prožívalaFranciena evropských bojištích období vojenských neúspěchů a vláda byla v rozkladu. 22. srpna1799opustilNapoleon Bonaparte, a několik jeho nejbližších přátel, tajněEgypt. Na malé lodi sedm týdnů unikali britskému pronásledování až dorazili domů, kde byl Bonaparte nadšeně přijat obyvatelstvem jako zachránce vlasti. O 50 000 mužů, které zanechal napospas osudu v dalekém Egyptě se v té době nikdo nestaral. Když se překvapení vojáci a vědci v Egyptě dozvěděli o Napoleonově útěku, byli nejprve zděšeni, pak znechuceni touto zradou a nakonec propadli zoufalství.Před svým odjezdem do Francie pověřil Napoleon Bonaparte velením v Egyptě generálaJeana-Baptistu Klébera, který tento úkol přijal s rozpaky. Napoleonův útěk z Egypta ho rozběsnil a prohlásil:Ten parchant (Napoleon) nám tady nechal jen svoje kalhoty plné sraček. Vrátíme se do Francie a otřeme mu je o hubu.Kléber se snažil vyjednat s Turky a Angličany takovou kapitulaci, aby Francie neztratila tvář. Na jaře1800došlo vKáhiřek dalšímu povstání, které Kléber potlačil ještě brutálněji, než Napoleon v předchozím roce. Turci zatím přitáhli ze Sýrie, obsadiliGazua dobyliAl Ariš, kde povraždili francouzskou posádku. 24. ledna1800byla vypracovánaalarišská dohoda, podle níž měli Francouzi do měsíce od její ratifikace opustit Egypt.Turcise zavázali přepravit Francouze zpět do Evropy, ale Britové se rozhodli tuto dohodu nerespektovat a zabránit Francouzům za každou cenu v odjezdu. Kléber se tak se svou armádou ocitl v kleštích. Na pevnině ho ohrožovali Turci a na moři Britové. Kléber nakonec zaútočil na Turky, získal zpět ztracená území a uHeliopolesvedl 20. března 1800 vítěznou bitvu.
14. 6.1800bylKléberzavražděnmuslimskýmfanatikem a vedení francouzské armády se ujímá poněkud kontroverzní generálJacques-François Menou, který se v Egyptě oženil s muslimkou a přestoupil naislám. Francouzská armáda byla už tehdy otrhaná, zbědovaná, hladová a finančně na dně.Arabovése bouřili,Turciútočili aBritovénadále blokovali pobřeží. Mor se šířil. Vojenské velení nařídilo evakuaciKáhirya odchod všech Francouzů doAlexandrie, která byla zanedlouho obležena Turky a Angličany. 31. srpna1801Francouzikapitulovalia začali opouštětEgypt. Z 34 000 mužů pozemního vojska jich přežilo egyptské tažení 21 500. Z 16 000 námořníků se jich zpět do Francie vrátilo 1866.
Příslušníky výpravy – vojáky i vědce – sužovala v Egyptě dlouhá řada nepříjemností. Vedro, nedostatek vody, případně její závadnost, hlad, jedovatí živočichové, hmyz a především infekční nemoci. Téměř všichni trpěli opakovaně průjmem a úplavicí. Nepříjemný byl také hnisavý oční zánět, který dříve nebo později postihl každého. Z 50 000 mužů, kteří Napoleona doprovázeli do Egypta, jich 10 000 zemřelo jen na následky infekčních nemocí. Po prohrané bitvě v Abukirském zálivu je také zaplavil smutek, jelikož od této chvíle ztratili spojení s Francií a přišli o spoustu životně důležitých věcí, které skončily na dně moře. Od prosince 1798 se do francouzských řad opakovaně vracela morová epidemie. Další velkou ranou byl útěk Napoleona Bonaparta v roce 1799, po němž Francouzi propadli beznaději. Kapitulace z roku 1801 a následný odjezd zpět do vlasti byly pro většinu účastníků expedice vysvobozením. Mnozí vědci však na pobyt v Egyptě do smrti s láskou vzpomínali a považovali ho za nejzajímavější období svého vědeckého i osobního života.
Při svém tažení do Egypta se Napoleon rozhodl vzít s sebou také 151 vědců a umělců, čímž si vzal za vzor svého oblíbenéhoAlexandra Velikého, kterého při jeho výpravě do Persie rovněž doprovázeli ctihodní filozofové. Do Egypta tak s francouzským vojskem jako členovéCommission des sciences et des artsputovali astronomové, matematici, historici, přírodovědci, fyzikové, lékaři, chemici, inženýři, botanici, malíři a také jeden básník a muzikolog. Napoleon vědce vždy velmi obdivoval a jim zase lichotil zájem velkého generála. Ještě v Paříži ho dokonce přizvali ke vstupu do matematické sekce svého exkluzivního klubu,Francouzského institutu. Později v Egyptě pak některá svá oficiální prohlášení podepisoval jakoNapoleon Bonaparte, člen Francouzského institutu.Od vědců očekával v Egyptě pomoc při administrativním ovládnutí dobytých území – mimo jiné také zmapováním teritoria, jednáním s místním obyvatelstvem a nalézáním vodních zdrojů. Vědci ale věřili tomu, že se ocitli v Egyptě výhradně proto, aby tu dosáhli nových objevů a badatelských úspěchů. Část učenců, kteří se zúčastnili tažení do Egypta, patřila k nejvýznačnějším osobnostem francouzské vědy, ale bylo tu také 36 nezkušených studentů, mladí docenti, středoškolští profesoři a začínající badatelé. Počátek pobytu v Egyptě byl pro většinu vědců zdrcující zkušeností a utrpením. Jejich vlastní vojáci jimi pohrdali, posmívali se jim a dělali jim různé naschvály.Vědci navíc nedisponovali žádnými zbraněmi a nemohli si tak získat násilím alespoň trochu jídla, tak jako to dělala armáda. Každý z nich byl odkázán jen sám na sebe.Potravou jim byly lodní suchary a nezralédatle. Trápil je hlad, žízeň, hmyz a infekční choroby. Přesto od prvních okamžiků na pevnině sbírali a bádali a jejich nadšení pro nové objevy nepolevovalo. Brzy po příjezdu se vědci rozdělili na dvě skupiny. První, složená převážně z techniků a architektů, zůstala vAlexandrii, kde pořizovali plány města a pátrali po zdrojích vody. Lékaři zakládali nemocnice. Zeměměřiči se vydávali i na nebezpečné výpravy do okolí, při kterých je doprovázeli vojáci. Druhá skupina vědců, většinou přírodovědci, studenti a umělci, se vydali do města Rosetta (Ar-Rašíd), kde se žilo daleko pohodlněji než v Alexandrii. Zde sbírali a pozorovali ptáky, hmyz a rostliny, měřili a kreslili stavby a sochy, pitvalimumiea někteří se učiliarabsky. Potopením francouzských lodí vAbukirském zálivupřišli vědci o většinu svých přístrojů, aleNicolas-Jacques Contése snažil tyto předměty znovu vyrobit z místních zdrojů a úspěšně pracoval i pro armádu – vyrábělstřelný prach, barviva, sklo, ocel, tkaninu a založil mlýny a pekárny, v nichž pekl chléb pro vojáky.
22. srpna 1798 byl v Káhiře, v prostorách bývaléhomamlúckéhoharému, založen francouzskými vědciEgyptský institut.Ustavující schůze tohoto vědeckého sdružení se zúčastnilo pouhých patnáct osob, jelikož zbývající vědci ještě do Káhiry nedorazili. Předsedou se stalGaspard Mongea Napoleon Bonaparte obdržel funkci místopředsedy.V budově institutu byla v průběhu času umístěna knihovna, muzeum, laboratoře, observatoř, tiskárna a v zahradách zoologická zahrada, kterou vytvořilGeoffroy Saint-Hilaire. 24. prosince1798se Napoleon vydal v doprovodu svých oblíbených vědců na cestu doSuezu, kde chtěl prozkoumat okolí tohoto města a prověřit možnost, zda by tu nebylo možné vybudovat průplav meziStředozemnímaRudým mořem. Inženýři však došli k mylným závěrům a možnost vybudování takového průplavu nakonec zavrhli (průplav byl vybudován až v 19. století). V červenci1799se uskutečnil jeden z největších francouzských objevů v Egyptě, když byla při opravě staré křižácké pevnosti objevenaRosettská deska. Po útěku Napoleona Bonaparta z Egypta se změnilo vedení Egyptského institutu, jelikož s Napoleonem uprchl v létě1799i dosavadní předseda institutu Gaspard Monge. Novým předsedou se stalJoseph Fourier. Jakmile pominul první šok z Bonapartova útěku, vrátili se učenci ke svým sběratelským, kategorizačním a topografickým povinnostem.
Posledním úkolem, kterým Napoleon pověřil své vědce krátce před tím, než je opustil, byl průzkum starověkých památek v jižním Egyptě –Asuán,Théby,Karnak.Archeologieaegyptologiev dnešní podobě ještě neexistovaly a právě Napoleonovi učenci v Egyptě napomohli vzniku těchto nových vědních oborů. Ještě před zkoumáním v jižním Egyptě studovali pečlivě památky v Alexandrii, Káhiře a jejich okolí. Zkoumání starověkých staveb nebylo vždy jednoduché, jelikož mnohé z nich byly až po strop zasypané pouštním pískem a místní obyvatelstvo do těchto stropů vyvrtávalo díry a používalo je pak jako otvory pro vhazování odpadků. Řada staroegyptských chrámů byla také z náboženských důvodů záměrně znesvěcena a poničenamuslimyakopty.
Po zavraždění generála Klébera v roce1800se začala situace vyvíjet pro Francouze velmi nepříznivě, a tak se začali vojáci i vědci stahovat z vnitrozemí doAlexandrie, která byla následně obleženaTurkyaBrity. V Alexandrii pak stále častěji docházelo ze strany francouzských vojáků k projevům nenávisti vůči vědcům.Vojáci se domnívali, že vědci vlastní nějaké objevené poklady, a tak je napadali a drancovali jim jejich zavazadla, v nichž se ale většinou nacházel jen vědecký materiál a sbírky hmyzu či třeba nerostů. Vědci tak měli z vlastních vojáků stále větší strach a ti zase vědce považovali za darmožrouty a příčinu všech nesnází. Po francouzské kapitulaci 31. srpna1801se vědci začali pomalu vracet zpět do Francie, kam mnozí dorazili až v průběhu roku1802. Ze 151 vědců, kteří v roce1798přijeli do Egypta, jich 31 zemřelo v této zemi, nebo krátce po návratu do vlasti.
Většinu sbírek, exponátů a vědeckých poznámek se podařilo přepravit doFrancie, ale ty nejvzácnější kousky zabavili Britové – např.Rosettskou desku, která je dodnes uložena vBritském muzeu. Ti vědci, kteří všechny útrapy přežili a vrátili se domů, posléze společně vytvořili obsáhlou třiadvacetisvazkovou encyklopedii EgyptaLa Description de l'Egypte(Popis Egypta). Mezi významnými vědci, kteří se výpravy do Egypta zúčastnili, byli mimo jiné:
Napoleonovo tažení skončilo nezdarem, ač v jeho průběhu Napoleon neprohrál ani jednu bitvu. Tento neúspěch nezabránil Francouzům vyhrávat v Evropě, a proto neměl valný význam. Na druhou stranu francouzští vědci, kteří byli s Napoleonem, hodně zjistili o starém i novém Egyptě.