Někdy jste tak sami, až to prostě dává smysl

Někdy jste tak sami, až to prostě dává smysls podtitulemBásně II. 1985–1986(vanglickémorigináleYou Get So Alone at Times That It Just Makes Sense) je obsáhlá sbírka básníamerickéhospisovateleabásníkaCharlese Bukowskéhoz roku1986. Je věnována Jeffu Coplandovi.
Českyvydaloknihuv roce2003nakladatelstvíPragma.
1813–1883
Richard Wagner(1813–1883), potýká se ve své hudbě s bolestí, je citový, bojuje.
Někteří lidé neumírají a jiní nežijí.
do důchodu
Můj otec se cpal vepřovými žebírkami, palačinkami, chilli s fazolemi, bramborovou kaší, jahodovým koláčem, zmrzlinou, zapíjel to vřeloukávou, neustále mluvil o svých plánech v důchodu, až jednoho dne zemřel, když si u dřezu plnil sklenici vodou. Nevynechal jediný den v práci.
popelnicové životy
Vítr je tuto noc ostrý, snad mají kluci, co jsou bez práce na ulici alespoň láhev červeného. Z jejich pohledu jsou zámky na všem.
moje nectižádostivá ctižádost
Otec se řídil všelijakými krátkými rčeními a já netušil, ke komu promlouvá. Považoval jsem ho za trhlého hloupého despotu. Matka mě napomínala: „Henry, poslouchej, co říká tvůj otec!“, ale tyto proslovy u jídla mi jen kazily trávení.
Podle otce jsem byl lempl, ale pokud mělo být lemplovství opakem jeho charakteru, tak jím budu. Škoda jen, že se už nemůže podívat, jak se mi to krásně podařilo.
vzdělání
Ve škole jsem měl problémy se slovy, učitelka s krutou tváří si jednou zavolala matku, aby jí sdělila: „Nic se neučí.“ Matka propukla v pláč a žadonila o další šanci. Seděl jsem a pozoroval tu scénu, dokud učitelka neřekla: „Uvidíme, co se dá dělat“. Cestou domů jsem se od matky dozvěděl, že je otec ze mě velmi zklamaný. Rozhodl jsem se, že se ve škole nic nenaučím.
v centru L. A.
Rozbiješ botou okno ve 3 ráno, prostrčíš dírou hlavu a chechtáš se, šlapka v pokoji zavřeští: „Co to děláš, kreténe!“ Jsi na tahu, ještě zbyl nějaký chlast, je to OK, kontruješ „Nebuď na mne sprostá, ty usraná děvko, nevíš vůbec, s kým tady jsi!“
a ona jen hledí, nevěří, byla zneužitá, tisíckrát využitá,
ale pro mě je květinou, vidím ji předtím, než ji zničily její a jejich lži,
dolévám jí a říkám: „Máš styl, kočko, nejsi jak ostatní“, je třeba tomu jen věřit, rozhodnu se, že ji neojedu, další chlap ji nepomůže a další ženská u mě nehraje roli.
temnota
Na lidstvo padá temnota, dny jsou poznamenané potupami s katastrofálními následky, proces je nekonečný a vládne únava. Vše bylo poraženo vyprahlostí současného snu. Nikdo si neuvědomoval, že úspěch / štěstí / vítězství / apod. musí mít své oběti. Již zbývá velice málo, co by se dalo zabít.
termiti stránky
Většina básníků, které znám, píše uboze. Důvody jsou různé: nikdy nepracovali, vydržuje je matka či manželka, jsou chráněni před realitou a rozumí jen svým nehtům. Jejich slova jsou plytká. V poklidu a v bezpečí pořádají vlastní schůzky, kde předstírají velikost.
BÁSNÍK – to slovo je zprofanované, kdykoli je slyším, zvedne se mi kufr.
užili si
„Hele“, řekla, „nechci nic osobního, odbydem si to, nechci se do ničeho zamotat.“
„Fajn, tak předstírejme, že to máme za sebou, tak se do toho určitě nezamotáme.“
„Co to sakra meleš?“ Mínil tím, že by stejně radši chlastal. Jednu si nalil. „Nejsi ty náhodou buzerant?“ „Ne“ odvětil. „Odvez mě domů“, řekla. „S potěšením.“ V tomto případě se o nic nepřišlo, protože se nic nezískalo. Bylo mu spíše líto milionů jemu a jí podobných.
slunnou stranou dolů
Naděje uhasla. Víme, že jsme poražení. Žvýkej jídlo, čti tisk. Zprávy o lidech. Zprávy lidí o sobě samých. Cosi je špatně.
prasklina
„Podívej se na sebe! Košile propálená od cigaret, jen srkáš to zatracené pivo, jedno za druhým! Už s tebou nemůžu žít! Jsi odporný!“ Zasmál jsem se do láhve, zakuckal se a trochu piva si vycintal na tričko. Práskla dveřmi a byla v trapu. Bylo zvláštní, že jsem se necítil sám.
můj první poměr s tou starší ženou
Zacházela se mnou hrozně, byla mi nevěrná, raněná minulostí – a současností. Zraňovala mne, lhala mi, kradla, nechávala mě. Přesto jsme spolu prožili kus života, i když z jejího pohledu jsem byl jen krátkodobým společníkem. Byla o deset let starší. Když umírala, byl jsem jediný, kdo sedával u jejího lůžka.
univerzální plán
Když se mi nedařilo prosadit se ve spisovatelské dráze, vyměnil jsem tuto uměleckou formu za jinou, soustředil jsem se na pití. I zde jsem se setkával s velkou konkurencí. Pak jsem se stal největším opilcem v naší čtvrti a snad i v celém městě.
odpad
Dostal jsem strašnou nakládačku, vybral jsem si špatně, málem mě zabil. Poté, co jsem odpadl, kopal mě i nadále do hlavy a pak na mě vysypal několik popelnic. Nebyl jsem zdejší.
Probral jsem se nad ránem v dost bídném stavu. Tělo samá modřina a napuchlina. Trochu jsem se zbrchal a chystal se pryč, když jsem spatřil potácejícího se muže. Smrděl smrtí a tmou. Instinktivně jsem mu chtěl pomoci. Prošel kolem mě, jedno oko mu viselo z důlku. Nechal jsem jej projít a vrátil jsem se do svého pokoje. Čekal jsem.
jak mizím
Opuštěný hřbitov byl často jediným místem, kde se dalo v klidu přespat. Když jsem se vrátil do baru, ptali se mě, kde jsem byl, mysleli si, že jsem umřel.
Byl jsem jaksi mimo – i pro ně, potřebovali mě, aby se cítili lépe. Stejně jako já jsem někdy potřeboval
ten hřbitov.
hnití
Často mě napadá, že se tato země vrátila o několik desetiletí nazpátek, vládne lhostejnost – vůči slabým, starým, chudým, bezmocným. Rychlé oslabení. NašeBombaje naší úzkostí, zatracením a hanbou. Smutek je tak veliký, že nelze ani brečet.
O tempora! O mores!
Prohlížím si erotické časopisy, které dostávám poštou, protože do nich občas přispívám. Vše je odhaleno a zároveň sterilní. Přechází mě chuť. Tajemství tkví ve fantazii, odstraňte ji a zbude pouze mrtvé maso. Jen stěží je něco krásnějšího
než žena v dlouhých šatech.
několik návrhů
Občas se dozvídám z dopisů, že jsem největším žijícím světovým spisovatelem. Nějak mě to nebere, protože se domnívám, že abyste jím byli, musí s vámi být něco velmi v nepořádku. Raději bych byl největší světový klátič, hráč kulečníku nebo sázkař.
myslel jsem, že to chutnalo hůř než obvykle
Když jsem popíjel s Jane do dvou do tří do rána a pak se musel hlásit v práci v 5,30, onoho dne se mi svěřil jeden zbožný chlápek, že něco cítí. Poradil jsem mu, aby neškrtal sirkou, mohl bych bouchnout.
vytrvalý jako tarantule
Dokud budou žít lidské bytosti na Zemi, jedinec to bude mít těžké. Chvilky klidu bude stěží hledat.
jejich noc
Svět bohatých v televizi, poléhávají v křesílcích, popíjejí vybraný alkohol, pronášejí zdánlivě filozofické proslovy a neví, co si se sebou mají počít. Mají si jít zaplavat? Zaběhat? Najít si nové milence nebo odkopnout ty staré? Dělat do umění? Dělat to do umělců? Nemusí nic. Jsou jiní.
můj parťák
VNew Orleans, kde jsem žil v malém zatuchlém pokojíku a kde to smrdělo smrtí, mi klepávaly na dveře dvě rozpustilé holky a dráždily mne. Věnoval jsem se však lacinému vínu a šílenství a je jsem odháněl. Seznámil jsem se s jedním starcem z vedlejšího pokoje, občas jsem s ním šel na procházku. Kvůli bolesti chodil pomalu, pomáhal jsem mu do schodů, držel jej za pásek. Nikdy se mě neptal, co dělám. Byl to moudrý muž. Ta děvčata měla nechávat vzkazy jemu.
večírek skončil
Po tom všem přichází nádherný moment, sedíš sám a naléváš si sklenici. Bez nich je svět lepším místem.
únik
Zabetonovat se doma, odstřihnout zvonek, odpojit telefon a zašít se na pár dní do postele – to bylo nejlepší. Stejně jako skutečnost, že jsem nikomu nechyběl.
užij si dne
Špinavý neotesanec s nadávkou za každým třetím slovem, primitiv, blb nejhoršího ražení – poté, co vyhrál v loterii, ho ženy nazývají „originálním a zábavným mužem“.
klacky a kamení…
Když spisovatelky naříkají, že nebudou nikdy uznávané, odpovídám jim, ať mi ukáží víc ze svých nohou (což je vše, co mají) – a kvůli této zjevné pravdě mi nadávají do sexistů, jako by to mohlo přinutit stromy, aby přestaly plodit.
co vyjde najevo
Vincent van Goghsi usekl ucho a dal je prostitutce, která ho zahodila. Vane, ničemu kromě malování jsi nerozuměl.
jak se má tvé srdce?
Během všech těch nelehkých chvil a období šílenství jsem pociťoval jistý nenápadný druh vyrovnanosti, jež kompenzovala to, co se dělo, pomáhala během střízlivění, při rvačkách a v nemocnicích. Vidět se v zrcadle, tu smějící se ošklivost – ano, potrhlé. Jak projdeš ohněm ty?
zapomeňte na to
Prožil jsem 7 nebo 8 životů v jednom, měl jsem pořádně nabitý život. Teď jste na řadě vy.