Praindoevropský jazyk

Praindoevropština,protoindoevropštinačiindoevropština(zkratkeide.čiPIE) jelingvistická rekonstrukcespolečného předkaindoevropských jazyků. Ze všech rekonstruovanýchprajazykůje nejvíce prozkoumaným a pochopeným. Bádání v této oblasti počalo v19. stoletía je založeno především nasrovnávací metodě, protože neexistují žádné psané záznamy tohoto jazyka.
Existence jednotné indoevropštiny bývá kladena do let4500 př. n. l.až2500 př. n. l., ale různé odhady se mohou lišit o tisíce let, v závislosti na použité metodě. Podle převládajícíkurganové hypotézyležela indoevropská pravlast vestepích jižního Ruska, Ukrajiny a Kazachstánu, nicméně uvažují se i další možnosti, z nich nejčastěji Anatólie. Rekonstrukce praindoevropštiny umožňuje lépe porozumět vývoji a vztahům jednotlivých ide. jazyků a získat i určitý vhled do kultury a náboženství jejích mluvčích.
Zatímco většina světa používá označení indoevropský, indoevropština, německá lingvistika používá před tímto označením (Indoeuropäisches) převážně označení indogermánština (Indogermanisches). Pojem má naznačit, že těmito jazyky se mluví odIndie(jazyky indické) poIrsko, respektiveIsland(jazyky germánské).Pro tutéž rodinu se dříve objevovaly i jiné názvy, například jazyky skýtské apod.
Samotná praindoevropština se může dělit napraindoevropštinu ranou(česká zkratkaRIE) čiindo-chetištinu, která označuje tento rekonstruovaný jazyk před oddělenímanatolských jazykůkolem roku3500 př. n. l., a napraindoevropštinu pozdní(česká zkratkaPIE, anglickyMature Indo-European MIE)Pozdní indoevropština existovala přibližně do roku3500 př. n. l.a stala se předkem většiny indoevropských jazyků. Z té se vyvinulyindoíránské jazyky,arménština,frýžštinaařečtina, dále pak napříkladbalto-slovanské jazykya sobě blízce příbuznéitalickéakeltské jazyky. Na počátku 20. století byly pak objeveny právě jazyky anatolské, mezi nimi chetitština, a jazyky tocharské. V minulosti se však předpokládalo genetické rozdělení především mezisatemovými a kentumovými jazyky, ale tyto rozdíly jsou dnes považovány za sekundární.
Existuje několik teorií týkajících se místa a času vzniku jazyka (anatolská hypotéza,stepní hypotézamohylovéajámovékultury).Je jisté, že tento jazyk musel být rozdělen nadialekty. Většina vědců odhaduje, že mezi dobou, kdy existovala praindoevropština, a dobou, ze které pocházejí nejstarší dochované texty psané v nějakém indoevropském jazyce (19. stol. př. n. l., chetitské texty z Kaneše – dnešní vesnice Kültepe vTureckuve středníAnatolii), uplynulo asi 1500 až 2500 let (menšinové odhady se mohou lišit až o 100 % na obě strany).
Jako místo vzniku praindoevropštiny se často uvádíMalá Asie, jižníRuskonebo další místa v okolíČernéhočiKaspického moře.
Přestože nemáme žádný záznam praindoevropského jazyka, vědcům se podařilo rekonstruovat přibližnou podobu jazyka pomocíkomparativní metody, např. *wódr̥ >voda, *tréyes >tři(v mužském rodě), *tú >tya další. Mnohá slova v moderních indoevropských jazycích se vyvinula ze slov praindoevropštiny pravidelnýmihláskovými změnami(např.Grimmův zákonv germánských jazycích), existují však i výpůjčky z neindoevropských jazyků.
Praindoevropština bylaflektivní jazyk, k ohýbání slov docházelo jak pomocí přípon, tak změnami uvnitř kmene (introflexe). Měla 8 pádů (nominativ,genitiv,dativ,akuzativ,vokativ,ablativ,lokativainstrumentál), rozlišovala tři rody podstatných jmen (mužský, ženský a střední) v číslejednotném,dvojnémamnožném. Časování sloves bylo značně komplikované.
Nejznámějším pokusem o rekonstrukci hypotetické podoby praindoevropštiny jeSchleicherova bajka.
Nostratická (z latinskéhonoster, náš, někdy takéboreální) teorie, s níž přišel dánský lingvistaHolger Pedersen(1903) a kterou dále rozpracovali („rehabilitovali“) RusovéAharon Dolgopolskya známějšíVladislav M. Illič-Svityč(1934–1966), v posmrtně vydaném díleOpyt sravnenia nostratičeskich jazykovz r. 1971, který bývá jako autor nostratické teorie často uváděn,předpokládá existencinostratickéjazykové rodiny, která by byla prarodinou (velekmenem) šesti jazykových prarodin: indoevropské,semitohamitské,kartvelské(jihokavkazské),uralské,altajskéadrávidské. Tato teorie dosud nebyla přesvědčivě doložena, a tudíž není ani všeobecně přijímána. V české lingvistice ji přijímali např.Arnošt Lamprecht,František KopečnýneboVladimír Skalička, naopak „velmi zdrženlivě“ se k ní stavělAdolf Erhart.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuProto-Indo-European languagena anglické Wikipedii.