Golda Meirová

Golda Meirová(hebrejsky:גּוֹלְדָּה מֵאִיר‎, rodným jménemGolda Mabovyčová,ukrajinskyҐолда Мабович;3. května1898–8. prosince1978; v letech1969až1974známá též jakoGolda Meyersonová) bylaministerskou předsedkyníStátu Izrael. Historicky byla první a dodnes jedinou ženou v tomto úřadě, zároveň v pořadí pátou osobou v této funkci a rovněž tak v pořadí třetí ženou na světě vůbec, která úřad ministerského předsedy zastávala.
Již od mládí byla horlivousionistkou, angažovanou v sionistickém hnutí. Ve 23 letech tato Američanka původem zcarského Ruskaimigrovala s manželem domandátní Palestiny, kde se postupně propracovala od práce vkibucuaž do nejvyššího vedeníjišuvu. Povzniku Izraelepůsobila na krátkou dobu jako izraelská vyslankyně vSovětském svazua následně jakoministryně práce. Jako taková podporovala neomezenoužidovskou imigracia velké projekty na výstavbu technické a bytové infrastruktury. Během 50. a 60. stála po deset let v čele izraelské diplomacie jakoministryně zahraničních věcí. Z tohoto vládního postu se jí podařilo dojednat historicky první nákup amerických zbraní a rovněž tak rozvíjela četné vztahy s africkými a asijskými státy.
Izraelskou ministerskou předsedkyní byla zvolena17. března1969a v čele stála pět let. Za její vlády vedl Izrael vleklouopotřebovací válkua byl svědkem růstu teroristických útoků. V září 1972 skupina teroristůzavraždila izraelské sportovcenamnichovských olympijských hrácha Golda Meirová následně nařídila zpravodajským službám v rámci odvety vypátrat a zabít všechny osoby spojené s tímto masakrem. Mezi nejzásadnější okamžiky její vlády však patříjomkipurská válkav roce 1973, při které byl Izrael zasažen nepřipraven. S těžkými ztrátami nakonec válku vyhrál, avšak rostoucí veřejná nespokojenost nakonec Goldu Meirovou donutila11. dubna1974rezignovat. Někdy bývá označována za „železnou lady“ izraelské politikya někdejší premiérDavid Ben Gurionji jednou označil za „jediného muže v kabinetu.“Zemřela 8. prosince 1978 vJeruzaléměna následkyrakoviny.
Narodila se jako Golda Mabovyčová vžidovskéčtvrtiKyjevav carském Rusku (dnešníUkrajina)manželům Blume Neidičové a Moše Mabovyčovi, jenž byl tesařem. Ve svéautobiografiiuvedla, že mezi její nejstarší vzpomínky patří událost, kdy její otec zatloukl vchodové dveře v reakci na zvěsti o hrozícímpogromu(tato událost ji ovlivnila natolik, že se později stalasionistkou).Měla sedm sourozenců, z nichž pět zemřelo ještě v dětství. Zůstaly jí dvě sestry, Šejna a Cipke.V roce 1903 jejich otec odjel hledat práci doNew YorkuveSpojených státech.Během jeho nepřítomnosti se rodina přestěhovala doPinskuke Goldině babičce.
V roce 1905 se Goldin otec přestěhoval doMilwaukeeveWisconsinu, kde hledal dobře placenou práci. Tu se mu nakonec podařilo nalézt v dílnách místní železniční vozovny. Následující rok již měl naspořeno dost peněz na to, aby do Spojených států přivedl celou svou rodinu.Goldina matka Blume si v severní části Milwaukee otevřela obchod s potravinami a malá Golda v něm měla již od svých osmi let na starosti jeho hlídání, když šla matka na trh nakoupit zásoby.V letech 1906 až 1912 chodila Golda doFourth Street Garde School(dnes Škola Goldy Meirové).
Ve čtrnácti letech začala studovat na střední školeNorth Division High Schoola zároveň pracovala na poloviční úvazek. Matka Blume však byla toho názoru, že její dcera má již dostatečné vzdělání, a proto chtěla, aby školu opustila a vdala se za staršího muže.S tím však Golda nesouhlasila a poté, co ji matka začala hledat manžela, utekla v roce 1913 z domova.Koupila si lístek doDenveruvColoradua odjela žít ke své vdané sestře Šejně Korngoldové. Korngoldovi ve svém domě pořádali intelektuální večírky, kde se Golda Mabovyčová dostala k debatám o sionismu, literatuře, ženských právech, odborových svazech atp.Ve své autobiografii napsala: „Vzhledem k tomu, že se tehdy rodilo a získávalo podobu moje budoucí přesvědčení (…) tyto večerní debaty v Denveru na ně měly významný vliv.“Na jednom z těchto sezení se seznámila s Morrisem Meyersonem,písmomalířem,litevskýmžidovskýmimigrantema svým budoucím manželem.V Denveru, kde žila necelý rok, studovala na střední školeNorth Denver High Schoola zároveň i pracovala. Do Milwaukee se vrátila poté, co jí přišel dopis od otce, v němž stálo, že ji doma zoufale potřebují;na její návrat však měly vliv i rozpory se sestrou.
V Milwaukee chodila v roce 1916 a pravděpodobně i část roku 1917 naMilwaukee State Normal School(dnešníUniversity of Wisconsin-Milwaukee), kde studovala učitelství.V roce 1917 získala místo vjidišškoleFolks Schule, kde se dostala blíže do kontaktu s ideálydělnického sionismu.
Po návratu doMilwaukeese stala aktivní členkou mládežnické částiPoalej Cijon(„Dělníci Sijónu“), do něhož vstoupila v roce 1915. Mládežnická část tohoto hnutí se později stala mládežnickým hnutím dělnického sionismuha-Bonim. Golda Mabovičová tehdy vystupovala na veřejných setkáních, podporovala dělnický sionismus a hostila návštěvníky zPalestiny. Dokonce pořádala protestní pochody, když byli na Ukrajině a vPolskunapadáni Židé.Golda reagovala i na náborovou kampaň doŽidovské legie, kterou po Spojených státech propagovaliDavid Ben GurionaJicchak Ben Cvi. Své setkání s nimi popisuje slovy:
S partnerem Morrisem si naplánovali datum svatby, ale původně civilní obřad narazil na odpor Goldiny matky, která rezolutně požadovala náboženský obřad. Svatba se nakonec konala24. prosince1917.Ke sňatku si Golda stanovila podmínku, že se manželé společně usadí v Palestině.Golda Mabovičová měla v plánu podniknoutalijuihned po svatbě, ale její plány narušilo zrušení všech transatlantických spojů v důsledkuprvní světové války. Díky tomu věnovala veškerou svou energii aktivitám Poalej Cijon.Krátce po svatbě se pustila do veřejné sbírky pro toto hnutí, během níž cestovala po celých Spojených státech.Když zjistila, že je těhotná, rozhodla se podstoupitinterrupci, neboť jak sama napsala „závazky k sionismu jí prostě nenechávaly prostor pro dítě.“Do Palestiny, nyní již pod britskou správou, se společně s manželem a sestrou Šejnou přestěhovali v roce 1921.
Po příjezdu do mandátní Palestiny manželé odešli žít dokibucu. Vybrali siMerchavjivJizre'elském údolí, avšak jejich žádost rada kibucu zamítla (jednak kvůli americkému původu, jednak proto, že nechtěli přijímat manželské páry). Meyersonovi se však odbýt nenechali a napotřetí byli přijati.Mezi Goldiny povinnosti v kibucu patřil sběrmandlí, výsadba stromů, práce v drůbežárně a v kuchyni.Poté, co si v kibucu uvědomili její vůdčí schopnosti, vybrali ji za svého zástupce v odborovém svazuHistadrut.V roce 1924 s manželem kibuc opustili, krátce žili vTel Avivuaž se nakonec usídlili vJeruzalémě. Goldin manžel Morris získal zaměstnání v nově založené stavební a dodavatelské společnostiSolel Bone(doslova „Dlaždič a stavař“).V Jeruzalémě se jim narodily dvě děti, syn Menachem (*1924) a dcera Sára (*1926).Golda Meyersonová zde pracovala jako učitelka a musela si přivydělávat i v prádelně, aby měla na zaplacení jeslí.V roce 1928 byla zvolena tajemnicí Rady pracujících žen (Mo'ecet ha-Po'alot), díky čemuž musela na dva roky (1932–1934) odjet jako její vyslankyně do Spojených států.Do Spojených států s sebou vzala děti, ale manžel Morris zůstal v Jeruzalémě. I kvůli jejímu obrovskému pracovnímu zatížení se nakonec rozvedli.V roce 1951, během Goldiny zahraniční cesty, Morris zemřel nasrdeční infarkt.
Když se Golda Meyersonová v roce 1934 vrátila ze Spojených států, nastoupila do výkonného výboru Histadrutu a posléze se stala předsedkyní jeho politického oddělení. Toto jmenování mělo významný podíl na získání důležitých zkušeností pro její budoucí roli v čelných státních funkcích.
V červenci 1938 byla jmenována židovskou pozorovatelkou z Palestiny nakonferenci v Évianu, kterou svolalamerický prezidentFranklin D. Rooseveltk rozhovorům o otázcežidovských uprchlíkůpřednacismem. Delegáti ze 32 zemí opakovaně vyjadřovali zármutek nad osudem evropských Židů, zároveň však uváděli, proč jejich státy nemohou s přijetím uprchlíků pomoci. Golda Meyersonová byla výsledkem konference velmi zklamána, což dala najevo i ve svém vyjádření pro tisk, když uvedla: „Existuje jen jedna věc, které se doufám dožiji předtím, než zemřu, a to, že můj lid již nikdy nebude potřebovat jakékoliv vyjadřování soucitu.“
Podruhé světové válcenavštívil mandátní PalestinuAnglo-americký vyšetřovací výbors úkolem prošetřit situaci Židůinternovanýchpo nezdařených pokusech o ilegální imigraci do mandátní Palestiny. Golda Meyersonová byla jedním ze sionistických představitelů, kteří s výborem jednali.Jako gesto podpory pro uprchlíky navrhla, aby patnáct čelných představitelů sionistického hnutí drželohladovku.Ve svých pamětech vzpomíná na setkání s hlavním sekretářem palestinské vlády, konkrétně uvádí:
Při britskému zásahu proti sionistickému hnutí v Palestině v červnu 1946 byla zatčena většina představitelůjišuvu.Akce s krycím jménemoperace Agáta, mezi Židy však známá spíše jako Černý šabat či Černá sobota, měla za cíl odraditHaganu,Palmach,IrgunaLechiod dalších útoků proti britským jednotkám a představitelům, jakož i odvrátit případné jednostranné vyhlášenížidovského státu. Jedním z cílů byla i podpora morálky britských vojáků.Jelikož mezi uvězněnými byl iMoše Šaret, ředitel politického odděleníŽidovské agentury, převzala Golda Meyersonová z funkce jeho zástupkyně řízení této organizace.Díky tomu se stala hlavní vyjednavačkou mezi Židy v Mandátu a britskou mandátní správou. Po svém propuštění odjel Šaret do Spojených států kvůli jednání nadplánem OSN na rozdělení Palestinya nechal Goldě Meyersonové na starosti politické oddělení, a to až do založení Izraele v roce 1948.
V prosinci 1946 se Golda Meyersonová zúčastnila 22.sionistického kongresuvBasileji, kde došlo ke střetu Ben Guriona aChajima Weizmanna. Střet byl natolik vážný, že Ben Gurion pohrozil odchodem ze sionistického hnutí. Vše nakonec vyřešila schůzeMapaje, toho času dominantní frakce sionistického hnutí. Za svou předsedkyni si frakce zvolila Goldu Meyersonovou, která celou schůzi vedla. Mapaj nakonec schválila odmítnutí Weizmannových tezí a za prezidentaSvětové sionistické organizacezvolil kongres Ben Guriona, který tak vystřídal Weizmanna.
V lednu 1948 dospěl pokladník Židovské agentury k přesvědčení, že se Židům nepodaří získat 7 až 8 milionůdolarůod americké židovské komunity.Golda Meyersonová se proto vydala do Spojených států, kde se jí podařilo vybrat na 50 milionů dolarů. Tyto prostředky byly později vEvropěpoužity k nákupu zbraní pro vznikající stát.Ben Gurion jednou napsal, že role Meyersonové, coby „židovské ženy, která sehnala peníze, jenž umožnily vznik státu,“ jednoho dne vejde do učebnic historie.
Dne 10. května 1948, pouhé čtyři dny před založením státu, se Golda Meyersonová tajně v převleku za arabskou ženu vypravila dozajordánskéhoAmmánu, kde se setkala s tamnímkrálem Abdalláhem. Toho se snažila přesvědčit, aby se nepřidával k ostatním arabským zemím při útoku na Židy.Golda Meyersonová na setkání vzpomínala se slovy: „Zeptal se mě: ‚Proč tolik spěcháte s vyhlášením svého státu? Nač ten shon? Jste tak netrpěliví!‘ Řekla jsem mu, že národu, který čekal už 2000 let, se nedá vyčítat, že spěchá, a zdálo se, že to přijal.“Tajné vyjednávání však nakonec úspěšné nebylo.
Golda Meyersonová se stala jednou ze dvou signatářekizraelské deklarace nezávislosti(druhou bylaRachel Kohen-Kagana celkem deklaraci podepsalo 25 osob), jež byla podepsána14. května1948.Později na tuto událost vzpomínala se slovy: „Poté, co jsem se podepsala, jsem začala brečet. Když jsem jako školačka studovalaamerické dějiny, četla jsem o těch, kteří podepsaliamerickou deklaraci nezávislostia nedovedla jsem si představit, že to byli skuteční lidé, kteří udělali něco skutečného. A teď jsem tam seděla já a podepisovala deklaraci nezávislosti.“Následující den byl Izrael napaden spojenými armádamiEgypta,Sýrie,Libanonu,ZajordánskaaIráku, čímž začalaizraelská válka za nezávislost.
Vybavena vůbec prvním izraelským diplomatickým pasem,přijela Golda Meyersonová 2. září 1948 doMoskvyvSovětském svazua stala se tak historicky prvním izraelskýmvyslancemv této zemi.Během svého krátkého sedmiměsíčního působení ve funkci se snažila setkávat s místními Židy. Zavedla také tradici pátečních večerů, tzv. „dnů otevřených dveří,“ během nichž k ní do kanceláře a bytu v hotelu Metropol přicházeli například novináři či Židé z velvyslanectví. Jak si ale sama postěžovala „nikdy žádní Rusové a vůbec nikdy žádní ruští Židé.“Na veřejnosti však byla sovětským židovstvem ve velkém vítána, což překvapilo i sovětskou vládu.
Během svého působení v Sovětském svazu navštívila přivysokých svátcíchmoskevskousynagogu. V denŽidovského nového roku(Roš ha-šana) ji k synagoze přišlo přivítat více než 50 tisíc ruských Židů, kteří skandovali její jméno, neustále opakovali „Naša Golda“ či „Goldele, Goldele“. Sama Golda Meyersonová si z této události nejvíce zapamatovala malého muže, který ji vjidišřekl: „Goldele, leben zolst du. Šana Tova‎!“ (v překladu „Goldičko, přeji ti dlouhý život a šťastný nový rok“).Tento výjev obrovského davu, který přišel před synagogu Goldu Meyersonovou přivítat, je znázorněn nareversnístraně izraelské bankovky o hodnotě 10 000šekelů, která byla vydána v listopadu 1984.
Vprvních izraelských parlamentních volbáchv roce 1949 byla Golda Meyersonová zvolena poslankyníKnesetuza stranu Mapaj a tuto funkci nepřetržitě zastávala až do roku 1974.V letech 1949 až 1956 zastávala postministryně prácea z této funkce zahájila práce na velkých projektech výstavby silnic a bytů. Mimo to rovněž podporovala politiku neomezené imigrace.V roce 1955 kandidovala na Ben Gurionovu žádost na pozici starostky Tel Avivu.Ve volbách však nakonec prohrála poté, co ji náboženský blok odvolal svou podporů kvůli tomu, že byla žena.Ve funkci ministryně práce měla ještě jiný úkol, který ji zadal premiér Ben Gurion; něco v čemž již měla zkušenosti, a to získání finančních prostředků na výstavbu ubytovacích jednotek pro vlnu přistěhovalců, kteří přicházeli vexodu z arabských zemí.Odletěla tedy do Spojených států a v projevu před americkým židovstvem řekla:
V souvislosti s přílivem židovských uprchlíků Golda Meyersonová poznamenala, že bylo chybou, že Izrael mediálně nepoukázal na rozdíl v zacházení s uprchlíky.V Izraeli se s nimi „zacházelo jako s lidskými bytostmi a stát vyvinul veškerou snahu poskytnout jim slušné bydlení a práci.“ Naopak v arabských zemích byli arabští uprchlíci drženi v uprchlických táborech a „byla jim poskytnuta jen minimální nebo vůbec žádná pomoc k tomu, aby se integrovali do společnosti.“
V roce 1956 byla Golda Meyersonová jmenovánaministryní zahraničních věcíve vládě Davida Ben Guriona.Její předchůdceMoše Šaretvyzval všechny členy zahraničních služeb, aby sihebraizovali svá jména. Po svém jmenování ministryní si proto Golda zkrátila své příjmení z „Meyersonová“ na „Meirová“, což doslova znamená „ozářit“.Ze své nové funkce iniciovala pokusy o navázání vztahů se vznikajícími nezávislýmiafrickýmistáty, upevnila vztahy se Spojenými státy a zasadila se o vznik četných bilaterálních vztahů se zeměmiLatinské Ameriky.Kromě afrických států, na které se v té době kladl důraz, bylo za jejího funkčního období rovněž usilováno o přátelské vztahy i sasijskýmistáty.Golda Meirová věřila, že by Izrael mohl být, díky svým zkušenostem s budováním státu, pro Afričany modelovým příkladem. Ve své autobiografii napsala: „Stejně jako oni, i my jsme se zbavili cizí vlády; jako oni, i my se museli sami naučit, jak kultivovat půdu, jak zvýšit výnosy našich plodin, jak zavlažovat, jak zvýšit počty drůbeže, jako žít pospolu a jak se sami bránit.“ Izrael podle ní mohl být vzorový model, protože „byl nucen hledat řešení některých problémů, se kterými se velké, bohaté a mocné státy nikdy nesetkaly.“
V září roku 1956, dva měsíce poté, co egyptský prezidentGamál NásirznárodnilSuezský průplav, vedla Golda Meirová izraelskou delegaci na tajných jednáních veFrancii. Cílem těchto jednání byl možný izraelský útok proti Násirovi podporovaný Francií a nákup francouzských zbraní.Následná budoucí jednání dohodla izraelsko-britsko-francouzský útok, později známý jakoSinajská válka.
Ze své funkce ministryně zahraničí pak v prosinci 1956 odjela do Spojených států, aby v New Yorku předValným shromážděním OSNobhajovala Izrael, Sinajskou válku a izraelskou přítomnost naSinajském poloostrově, jenž Izrael během této války dobyl. V emotivním a rozhořčeném projevu řekla:
V říjnu 1957 byla Golda Meirová lehce zraněna na noze poté, co do zasedací místnosti Knesetu veFruminově doměvhodil granát židovský atentátník. Mnohem závažnější zranění utrpěli David Ben Gurion aMoše Karmel. Útok provedl pětadvacetiletý Moše Ben Ja'akov Dueg narozený v syrskémAleppu, jehož motivy jsou připisovány sporu s Židovskou agenturou. Samotný útočník byl označen jako „duševně nevyrovnaný.“V roce 1958 vyzdvihla Golda Meirová po smrti papežePia XII.jeho práci ve prospěch židovského lidu. Postoj papeže Pia XII. knacistickému Německuv období druhé světové války však zůstává dodnes předmětem sporů.
V roce 1963 se ministryni Meirové při zahraniční cestě do Spojených států podařilo dojednat vůbec první dodávku zbraní schválenou Kennedyho administrativou. V soukromém rozhovoru sJohnem Fitzgeraldem Kennedym, ve kterém mu naléhavě vysvětlovala, proč Izrael potřebuje americké zbraně, ji JFK pověděl: „Rozumím, paní Meirová. Nedělejte si starosti. Izraeli se nic nestane.“, čímž byla otevřena nová kapitola americké zahraniční politiky ve vztahu k Izraeli.
Počátkem 60. let byl Goldě Meirové diagnostikovánlymfom. V lednu 1966 odešla z ministerstva zahraničních věcí z důvodu vyčerpanosti a nemoci. Krátce nato se do veřejného života vrátila jako generální tajemnice Mapaje, která podporovala premiéraLevi Eškolave stranických konfliktech.
Dne 26. února 1969 zemřel premiér Eškol na srdeční příhodu a stranaMa'arach(nástupkyně Mapaje) zvolila Goldu jeho nástupkyní.Golda Meirová se tak v 70 letech vrátila z důchodu zpět do vrcholné politiky. Do premiérského úřadu nastoupila17. března1969a zastávala jej až do roku 1974. Zachovala vládní koalici vytvořenou pošestidenní válcev roce 1967 a její první prohlášení v novém úřadě znělo: „Jsme připraveni diskutovat se svými sousedy o míru, každý den a o všech otázkách.“Že nešlo o plané řeči, svědčí i její návrh z června 1969, kdy egyptskému prezidentu Násirovi nabídla jednání o kompromisní dohodě. To však bylo Egyptem odmítnuto.
V červnu 1969 poskytla rozhovor britskému listuThe Sunday Times, v němž otevřeně zpochybnila historickou existencipalestinského národa.Dodala, že až do konce 60. let „nikdo, a nejméně ze všech ostatní arabské národy, neuznal existenci, či dokonce potenciální existenci, takovéhoto národa.“Na otázku redaktorů, zdali „považuje palestinské bojovníky, takzvané fedajíny, za důležitý nový prvek Blízkého východu“ odpověděla doslova:
V roce 1969 a počátkem 70. let se Golda Meirová setkala s mnoha světovými představiteli, aby prosadila svou vizi oBlízkém východě. Mezi tyto představitele patřili napříkladRichard Nixon(1970),Nicolae Ceaușescu(1972) či papežPavel VI.(1973). V roce 1973 hostila v IzraelizápadoněmeckéhokancléřeWilly Brandta.
V srpnu 1970 začala jednat o americké mírové iniciativě, známé jakoRogersův plán, která volala po ukončeníopotřebovací válkya v rámci celkového mírového uspořádání ke kompromisům jak na arabské, tak na izraelské straně. Přes počáteční ochotu Izrael i Egypt nakonec plán odmítli.Na protest proti zahájení jednání o Rogersovu plánu Izraelem, opustila stranaGachalvládu národní jednoty, do které byla přizvána před šestidenní válkou.
V září téhož roku odletěla do Spojených států, kde měla vůbec poprvé jednat s prezidentem Richardem Nixonem.Cílem jednání bylo získat pro Izrael americké zbraně a ozřejmit opotřebovací válku. Během své cesty po Spojených státech se zastavila veFiladelfii, kde ji přivítalo více než 30 tisíc amerických Židů. PředBílým domemse jí pak dostalo nejvyšších vojenských poct. Při jednáních trvala na tom, že by „naZápadním břehuneměl vzniknout žádný palestinský stát,“ avšak zároveň i na tom, že Izrael „musí hledat cestu k míru.“
V srpnu a září 1972 se vněmeckémMnichověkonalyletní olympijské hry, během nichž zadrželo, při událostech známých jakoMnichovský masakr, osm příslušníků palestinské teroristické organizaceČerné zářívolympijské vesnicijedenáct izraelských olympioniků, z nichž dva byli na místě zavražděni.Zbylé sportovce drželi teroristé jakorukojmía za jejich vydání požadovali propuštění 234palestinských Arabůzadržovaných v izraelských věznicích. V duchu zásady nevyjednávání s teroristy tento požadavek premiérka Meirová odmítla a prohlásila: „Kdybychom ustoupili, pak by si nikdy nikde na světě nemohl být žádný izraelský občan jist svým životem.“Izrael zároveň mobilizoval svou protiteroristickou jednotkuSajeret Matkal, které však německá vláda neumožnila vstup na německé území. Němečtí vyjednavači únoscům nabídli odlet společně s rukojmími do některé z arabských zemí; plánem ovšem bylo provést na letišti záchrannou operaci. Teroristé společně s Izraelci odletěli na letiště dvěma vrtulníky, avšak nekvalitně připravená a provedená německá operace selhala a všech zbylých devět Izraelců bylo Palestinci zavražděno. Většinu teroristů zneškodnily německé jednotky a dva se jim podařilo zatknout.Ti však byli později vládou německého spolkového kancléře Willy Brandta propuštění výměnou za unesené letadlo německé letecké společnostiLufthansa.
Ve stejný den, kdy proběhl mnichovský masakr vyzvala Golda Meirová svět, aby „ochraňoval naše [izraelské] občany a odsoudil nepopsatelně trestuhodné činy.“Zároveň byla těžce zklamaná propuštěním zadržených teroristů, po němž prohlásila: „Myslím, že v žádné věznici na světě není jediný terorista. Všichni se jim podvolují. My jsme jediní, kteří neustupují.“Událostí mnichovské olympiády se pro Izraelce staly „nesmírně traumatizující událostí“ a znamenaly „obrat v izraelské válce s palestinským terorismem.“Premiérka Meirová se rozhodla pro tvrdou odplatu a nařídilaMosadu, aby vypátral a zavraždil vůdce Černého září a všechny osoby za masakr přímo zodpovědné.Podrobnosti o rozsáhlé kampani, obecně označované jakooperace Boží hněv, nejsou plně známé, neboť Izrael vždy na těchto událostech svůj podíl popíral.Kromě Mosadu se na mnoha odvetných operací pravděpodobně podílely i ostatní izraelské zpravodajské služby (AmanaŠin bet) a zvláštní jednotky Sajeret Matkal. Zneškodňováni byli jak skuteční a domnělí aktéři a plánovači masakru, tak příslušníci a spolupracovníci Černého září, jakož i další palestinské odbojové skupiny a jednotlivci o nichž se izraelské zpravodajské služby domnívaly, že jsou nějakým způsobem s mnichovským masakrem a Černým zářím spojeni či se podíleli na palestinském terorismu.Cílem však nebylo tyto osoby pouze zabít (například zastřelit na ulici), ale jejich eliminací vyvolat v palestinských řadách strach.
Tři dny před vypuknutímjomkipurské války, tj. 3. října 1973, podnikla Golda Meirová cestu do Evropy, kde měla přednést projev předRadou EvropyveŠtrasburku. Její cestu však také ovlivnilo rozhodnutírakouskévlády uzavřít uprchlický a tranzitní tábor Schönau uVídně, přes který se sovětští Židé dostávali do Izraele.Za rozhodnutím o uzavření stály dvě události; teroristický útok palestinských radikálů na vlak, který převážel sovětské Židy do Vídně a únos pěti Židů a rakouského celníka. V důsledku toho se rakouský kancléřBruno Kreisky, sám Žid, rozhodl tábor uzavřít, načež byli všichni rukojmí propuštěni. Golda Meirová se při zpáteční cestě ze Štrasburku zastavila ve Vídni, kde se snažila apelovat ve prospěch tábora u samotného kancléře, ale úspěšnost svého snažení po návratu do Izraele shrnula ve větě „Kreisky mi nenabídl ani sklenici vody.“
Když se Golda Meirová téhož dne vrátila do Izraele, čekalo ji zasedání vlády, jemuž předcházela schůzka tzv. „kuchyňského kabinetu.“ Té se zúčastnili její poradci a mimo jiné téžministr obranyMoše Dajan, který zmínil „neobvyklá“ soustředění arabských sil u Suezského průplavu a naGolanských výšinách.Během porady se Golda Meirová dotázala, zda by mohly arabské armády ze svých pozic zaútočit, načež jí bylo odpovězeno, že ano.Během porady však nezazněla žádná informace o tom, „že by byla válka na spadnutí nebo jen v dohledu“a zasedání skončilo závěrem, že koncentrace arabských sil neznamená riziko vypuknutí války.Izraelské zpravodajské služby sice měly veškeré informace o rozmístění arabských sil, avšak nedokázaly tyto informace vhodně interpretovat.Následující den bylo v souvislosti s evakuací sovětských poradců ze Sýrie uvedenoizraelské letectvodo stavu bojové pohotovosti a Dajan rozhodl i o posílení tankových jednotek. O dva dny později se konala další schůzka v kanceláři ministerské předsedkyně. Náčelníkvojenské rozvědkyEli Zeirana ní informoval, že podle něj mohou Egypt a Sýrie zaútočit bez varování, s čímž naopak nesouhlasilnáčelník Generálního štábuDavid Elazar. Celá schůzka skončila tím, že na návrh Dajana získala Golda Meirová možnost sama vyhlásit mobilizaci záloh.Ještě téhož dne Golda Meirová v socialistickém deníkuDavarprohlásila, že zemi nebezpečí nehrozí.
O den později, 6. října, ve 4.00 získal Zeira informace od šéfa MosaduCvi Zamira, že válka vypukne ještě téhož dne „kolem západu slunce.“Tuto informaci předal Elazarovi, který se neúspěšně snažil získat od Dajana souhlas k preventivnímu úderu na Sýrii a k úplné mobilizaci. Dajanovo stanovisko do značné míry reflektovalo varování Spojených států, aby Izrael nezaútočil jako první. S touto odpovědí se však Elazar nesmířil a šel společně s Dajanem za Goldou Meirovou, kam dorazili v 8.00. Ta Elazarův návrh na preventivní úder zamítla a nakonec rozhodla o kompromisu 100 tisíc mobilizovaných vojáků.Důvodem pro odmítnutí preventivního úderu byl slib Američanům, že Izrael tento úder nepodnikne.Výsledkem jednání bylo, že Izrael „bude muset přijmout první ránu a spolehnout se na hloubkovou obranu.“Ještě téhož dne ve 14.00 zaútočila syrská a egyptská armáda v mohutném úderu na Izrael.
V 18.00 promluvila Golda Meirová k národu prostřednictvím televize a rozhlasu. Její projev se však spíše snažil povzbudit vojáky a občany a zmást nepřítele, než aby reflektoval aktuální situaci.Egypťané byli při útoku přes Suezský průplav úspěšní v prvních čtyřech dnech války, poté jejich postup uvízl na mrtvém bodě. Po neúspěšném egyptském pokusu obnovit útok přešli Izraelci do protiútoku a udeřili na místo, kde se setkávaly dvě egyptské armády. Po týdnu těžkých bojů Izraelci překročili 16. října Suezský průplav (linie příměří po šestidenní válce) a nakonec odřízli zbytky egyptské třetí armády na východním břehu průplavu.Syrský útok naGolanských výšináchdosáhl mírných zisků během prvních 24 až 48 hodin, po nichž se hybnost začala obracet ve prospěch Izraele. Do druhého týdne války byli Syřané vytlačeni z Golan a Izraelci zahájili svůj vlastní protiútok.
Nad ránem 22. října schválilaRada bezpečnosti OSNrezoluci č. 338, která požadovala zastavení palby „na základě stavu linie fronty“ do 18.52 téhož dne a „zahájení vyjednávání“ o „spravedlivém a trvalém míru.“ Izrael se tuto rezoluci veřejně zavázal respektovat 22. října v 18.52,boje nicméně zastavil pouze na syrské frontě a na egyptské nadále bojoval, kvůli čemuž Rada bezpečnosti schválila 23. října další rezoluci (č. 339).V důsledku pokračujících bojů požádal egyptský prezidentAnwar SadatSovětský svaz a Spojené státy o zásah. Pokračování konfliktu hrozilo celosvětovou eskalací; Sovětský svaz pohrozil intervencí a zahájil částečnoumobilizacivýsadkových, leteckých a námořních sil a jejich přesun do oblasti, načež USA vzápětí udělaly totéž a upozornily SSSR, že jsou připraveny Izraeli pomoci, ale zároveň tlačily na Izrael, aby příměří začal respektovat.Možnost eskalace byla zažehnána, když Rada bezpečnosti v další rezoluci ustavila pořádkové síly.Poslední boje probíhaly na egyptské frontě a 27. října Kneset schválil zastavení palby, načež přijala Rada bezpečnosti další rezoluci o zastavení palby.
Mimořádný vliv na celkový výsledek války měly americké dodávky vojenské techniky o celkové hodnotě 825 milionů dolarů, které byly do Izraele dopravovány nepřetržitým leteckým mostem již od 8. října. Celkem bylo do Izraele mezi 14. říjnem až 14. listopadem přepraveno 22 tisíc tun výzbroje, včetnětanků, bomb, granátů,helikoptératd.
Golda Meirová již před jomkipurskou válkou oznámila, že po podzimních volbách hodlá odejít z politiky, ale její rozhodnutí nakonec zhatila válka.Po válce jmenovalaAgranatovu komisi, která byla „vytvořená za účelem vyšetření nedostatečné připravenosti v předvečer jomkipurské války.“Vláda Goldy Meirové byla po válce sužována vnitřními spory a k tomu všemu se ještě blížilyprosincové volby. V těch její strana ještě zvítězila a oproti posledním volbám ztratila pouze 5mandátů. I přes rozpory, které se ve straně množily, se jí podařilo10. března1974sestavit vládu, která však vešla do izraelských dějin jako vláda s nejkratším působením.Dne1. dubnatotiž byla zveřejněna předběžná zpráva Agranatovy komise. Ta Goldu Meirovou očistila z „přímé zodpovědnosti“ a dokonce se o ní pochvalně vyjádřila.V souvislosti s jejím rozhodnutím před vypuknutím války zpráva uváděla:
Na Goldu Meirovou se však snesla silná kritika veřejnosti, pod jejíž tíhou, a jak sama říkala, na základě „vůle lidu,“ nakonec11. dubna1974rezignovala na svou funkci. Ke své rezignaci sama dodala: „Pět let stačí (…) bylo by nad mé síly nadále nést toto břímě.“Po rezignaci se jí ještě jako ministerské předsedkyni v čele vlády v demisi povedlo úspěšně dojednat dohody o stažení sil s Egyptem a Sýrií. Ve funkci ministerského předsedy ji3. června1974nahradilJicchak Rabin. O čtyři dny později rezignovala na svůj poslanecký mandát a natrvalo odešla z politiky.V roce1975jí byla udělenaIzraelská cenaza její mimořádný přínos společnosti a Izraeli.Ta je udílena od roku1953a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání.
Golda Meirová byla 7. prosince 1978 hospitalizována v jeruzalémské nemocnici Hadasa, kde upadla dokómatu.Zemřela8. prosince1978v 16.30 na následky rakoviny (leukemie) ve věku 80 let.Dne 12. prosince 1978 byla pohřbena na národním hřbitově naHerzlově hořev Jeruzalémě.
Jméno Goldy Meirové nese na její počest řada míst a institucí v Izraeli a ve Spojených státech. V Izraeli se jedná například o bulvár Goldy Meirové v Jeruzalémě či Centrum Goldy Meirové pro herecké umění v Tel Avivu. Ve Spojených státech je to škola Goldy Meirové či knihovna Goldy Meirové vMilwaukee,náměstí Goldy Meirové vNew Yorku, Centrum Goldy Meirové pro politické vedení přiMetropolitan State College of Denvernebo dům Goldy Meirové vDenveru.
Příběh Goldy Meirové byl tématem mnoha ztvárnění jak na divadelní scéně, tak na filmovém plátně. V roce 1977 hrálaAnne BancroftováGoldu Meirovou vbroadwayskéhřeWilliama GibsonaGolda.Australská herečkaJudy Davisováztvárnila mladou Goldu v televizním filmuA Woman Called Golda(1982); v témže filmu pak starší Goldu ztvárnilaIngrid Bergmanová.V roce 2003 ztvárnila americká židovská herečkaTova FeldshuhováGoldu Meirovou v broadwayské hřeGolda's Balcony, druhé hře od Williama Gibsona.Ve filmové podobě této hry se pak v roli Goldy představila herečkaValerie Harperová.Hra popisuje život Goldy Meirové. HerečkaColleen Dewhurstováji ztvárnila v televizním filmu z roku 1986Meč Gideonův.V roce 2005 ztvárnila herečkaLynn CohenováGoldu Meirovou ve Spielbergově filmuMnichov.Herečka Tova Feldshuhová ji opětovně ztvárnila ve francouzském filmu z roku 2006Ó Jeruzaléme.Ve filmuThe Hopez roku 2009 režisérkyMárty Mészárosovéji ztvárnila polská herečka Beata Fudalejová.
V roce 2023 vyšel film režiséraGuye NattivaGolda - železná lady Izraele, kde Meirovou ztvárnila herečkaHelen Mirren.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůGolda Meirna anglické Wikipedii aYom Kippur Warna anglické Wikipedii.
Publikace Goldy Meirové:
O Goldě Meirové:
Periodika:
Dětské knihy o Goldě Meirové:
Profily:
Fotografie:
Videa: