davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Nieuwlande

Nieuwlandeje maláholandskáprotestantskávesnice. Celá vesnice chránila a ukrývala zadruhé světové válkyŽidy.
K 1. lednu2004měla 1250obyvatel. Tato vesnice leží v holandské oblasti Drenthe. Vesnice se proslavila ukrýváním židovských uprchlíků v letech1942–1943běhemholokaustu.
Obyvatelé vesnice se rozhodli, že každá rodina u sebe bude ukrývatžidovskourodinu nebo alespoň jednohoŽida. Protože to byla společná aktivita všech obyvatel vesnice, bylo to zároveň celkem bezpečné, neboť se tím eliminovala možnost prozrazení. Proto zde neměli strach z žádnéhoudavačství. Po válce obdrželo všech 117 obyvatel obce titulSpravedlivý mezi národy.
Arnold Douwes, syn místníhopastoraneměl nikdy nic společného seŽidy, ale jakmile se dozvěděl o zavedení nejrůznějšíchantisemitskýchnařízení, okamžitě se celou svou bytostí vrhl na organizování pomociŽidůmspolu s celou vesnicí. Navíc obyvatelé poskytovali uprchlíkům jídlo, peníze a nové doklady.
Roh hojnosti

Roh hojnosti(řecky κέρας Ἀμαλθείας [keras Amaltheias] - „Amalthein roh“, latinskycornu copiae) je symbol bohatství a hojnosti pocházející dobyantiky. Jedná se o nádobu ve tvaru rohu naplněnou různými zemědělskými produkty zesklizněa někdy i zlatými mincemi.
Roh hojnosti pochází zřecké mytologie, kde je o něm několik pověstí. Jedna z nejznámějších je oDiovi, jehož otecKronosvšechny své děti polykal, ale matka Dia ušetřila a ukryla ho na Krétě. O malého Dia se zde staralynymfy, které ho krmily medem, mlékem ho zas živila kozaAmaltheia. Malý Zeus měl velkou sílu a při hře s kozou Amaltheiou jí náhodou roh ulomil. Roh poté získal zázračnou moc se stále plnit hojností jídla, podobně jako Amaltheia dávala Diovi hojnost mléka. Po smrti Amaltheie ho prý dostala bohyně štěstí a blahobytuTyché.
V novověku je roh hojnosti zobrazován v umění, malířství i sochařství, jako proutěný košík rohovitého tvaru. VUSAexistuje tradice spojující roh hojnosti seDnem díkůvzdání, takže je tam i častěji zobrazován.
Symbol rohu hojnosti je zobrazen na několikastátních znacích, a tím i na vlajkách (většinoustátních), které tyto znaky obsahují.
Chow Yun Fat

Chow Yun-fat(čínsky: 周潤發,pinjin: Zhōu Rùnfā, český přepis: Čou Jan-fet) (*18. května1955naostrověLamma vHongkongu) je hongkongský herec.
Stal se jedním z mezinárodně angažovaných hongkongských herců spolu sBruce Leem,Jackie ChanemaMichelle Yeoh. Tento charizmatický herec je považován za čínskéhoCary GrantaneboAlaina Delona.
Vyrůstal v chudobě na úzkém pobřeží ostrova Lamma. Jeho život se začal měnit až s úspěšným startem hereckého novice v lokální televizní stanici TVB.
Ve známost vešel Čou jako hvězda televizního seriáluThe Bund(1983). Jakkoliv se mu dařilo v televizních rolích, viděl svoji budoucnost jako velký filmový herec. Bohužel však stále účinkoval pouze v nízkorozpočtových snímcích. Zlom přišel až poté, co se dal dohromady s relativně neznámým režiséremJohnem Woo, když spolu v roce1986natočili gangsterkuA Better Tomorrow(Lepší Zítřek), která z obou učinila ve významné částiAsiemegahvězdy. Po úspěchuA Better Tomorrowvytvořil Čou ještě další „gun fu“ (slovní hříčka:gunznamená anglickybouchačka(volně přeloženo)) neboli „heroic bloodshed“ (hrdinské krváky) filmy, právě pod taktovkou Johna Woo. Jednalo se o snímkyThe Killer(Zabiják) z roku1989aHard Boiled(1992).
Na západě je Čou známý jako představitel ctnostných tvrďáků, ať už policajtů nebo zločinců. Přes tuto škatulku je herec širokých možností, o čemž svědčí například jeho účinkování v komediích jakoDiary of a Big Manz roku1988neboNow You See Love… Now You Don'tz roku1992. Překvapivě pro skalní příznivce hongkongskéhardcoreprodukce účinkoval také v romancíchLove in a Fallen Cityz roku1984aAn Autumn's Talez roku1987. Cejch ranaře odhodil také ve snímkuWong ŤingaGod of Gamblersz roku1989, kde se předvedl jako komik a akční hrdina zároveň. Tímto filmem zároveň definitivně prorazil jako nejpopulárnější hongkongský herec.
Úspěchy v Hongkongu předznamenaly jediné, Čouův frontální útok naHollywooda chuť zopakovat lokální úspěchy na mezinárodním poli. Jeho první dva filmy,Replacement Killers(Střelci na útěku) z roku1998aThe Corruptor(Válka gangů) z roku1999, však byly propadáky. Ve stejném roce, jakoVálka gangůvznikl také snímekAnna and the King(Anna a král), který dopadl o poznání lépe. Zásluha je však připisována herečceJodie Fosterové, která si zde zahrála. V roce2000se vrátil do Asie, aby natočil filmCrouching Tiger, Hidden Dragon(Tygr a drak), který vyhrálOskaraza nejlepší zahraniční snímek roku. V roce2004překvapil účinkováním v čínském indie-hituWaiting Alonea o dva roky později spolupracoval s Gongem Li jako herec v jeho filmuŽang Jimu.
Čou ovšem stále čeká na svůj osobitý úspěch. Nyní žije v Hongkongu a nechal se slyšet, že si dělá zálusk na Oskara. Jeho posledním počinem má být role ukrutného piráta Sao Fenga v třetím pokračováníPirates of the Carribean(Piráti z Karibiku).
Čouovou zálibou je fotografování a sám je členem fotografického klubu. Jako osobnost působí zcela normálním dojmem, bez avantýr hereckých hvězd. Rád nakupuje jídlo v Kowloon City a přátelí se s mnoha majiteli obchůdků. Je velice ohleduplný a nechodí daleko pro legraci.
názvy filmů jsou v angličtině
Rilakkuma

Rilakkuma(japonskyリラックマ) jefiktivníplyšový medvěd vytvořenýjaponskouspolečnostíSan-Xjako jeden z maskotů pro jejichpsací potřeby. Postavu navrhla v roce2003designérkaAki Kondó.Svým vzhledem vychází z fenoménu japonsképopkulturykawaii– „roztomilých věcí“ – podobně jako napříkladHello KittyspolečnostiSanrio. Jeho jméno jesloženinoudojaponštinypřejatého slovarelaxa kuma –medvěd.Jeho charakteristikami jsou nicnedělání a pojídání sladkostí a pamlsků.
Kromě psacích a kancelářských potřeb vydává společnost San-X takékomiksy,plyšové hračkynebo oblečení. Podle statistik vynesla značka spojená s Rilakkumou společnosti do roku2016až 250 miliardjenů(asi 50 miliard korun).Velký úspěch tohoto lenošivého medvěda vysvětluje Carolyn Stevensová částečně vzepřením se mladší generace proti japonské pracovní kultuře plné stresu.
NastreamovacíslužběNetflixvyšel19. dubna2019třináctidílný animovaný seriálRilakkuma a Kaoru(japonskyリラックマとカオルさん,Rilakkuma to Kaoru-san) natočený metodoustop motionjaponským studiem Dwarf. V něm vystupuje kromě Rilakkumy i medvíděKorilakkuma, žlutý ptáčekKiiroitoria mladá ženaKaoru, u které všechna zvířata bydlí a která se o ně stará. Režisér Masahito Kobajaši uvádí jako inspiraci filmWese AndersonaFantastický pan Lišák.Na seriálu se podílela i původní autorka Rilakkumy, Aki Kondó.Na podzim 2020 bylo oznámeno, že stejné studio pracuje na osmidílném pokračování z prostředí zábavního parku.Seriál, pod českým názvemRilakkumova dobrodružství v zábavním parku(リラックマと遊園地Rilakkuma to júenči), vyšel na Netflixu na konci srpna 2022.
Italo Santelli

Italo Santelli(15. srpna1866Carrodano–8. února1945Livorno) bylitalskýšermíř. V roce 1889 absolvoval vojenskou školu v Římě a od roku 1896 působil jako instruktor šermu v Budapešti. Je označován za tvůrce moderní techniky šermušavlía zakladatele úspěšného maďarského týmu v této disciplíně (mezi jeho svěřenci byl např.Aladár Gerevich).Startoval naolympijských hrách 1900, kde byla na program zařazena kategorie mistrů šermu jako výjimka ze zákazu startuprofesionálůna olympiádě. Obsadil sedmé místo v šermu kordem a druhé místo v šermu šavlí.
Jeho synGiorgio Santellise stal olympijským vítězem v šavli družstev na OH 1920. Na olympiádě v roce 1924 došlo ke konfliktu mezi italským a maďarským šermířským družstvem, v němž se Santelli postavil na stranu Maďarů a italský novinářAdolfo Cotroneiho označil za zrádce vlasti. Santelli ho poté vyzval na souboj, v němž ho úspěšně zastoupil syn Giorgio.
Italo Santelli obdrželmaďarský záslužný kříž, je po něm také pojmenováno maďarské jídlo „Santeli-rátotta“ (omeleta s paprikovou klobásou).
Tokáň

Tokáň(maďarskytokány) jepokrmzmasa, který pochází zMaďarska. Totojídloje podobnéguláši, na rozdíl od něj však obsahuje méně řídké šťávy nebo žádnou. Může být připraven jak zhovězího,skopového,vepřovéhonebojehněčího.
Masose nakrájí na krátké tenké proužky. Okoření sepepřemamajoránkou. Lze přidat ihouby,uzeninu, rajčata nebofazole. Před koncem vaření se přidá hustásmetana.
Valhalla

Vseverské mytologiijeValhalla(Valhöll, „Síň padlých“, v češtině takéValhala)Ódinovasíň vÁsgardu– pevnost Gladsheim, kam za doprovoduvalkýrpřicházejí padlí bojovníci („einherjové“). Ódin zde shlíží ze svého majestátního trůnuHlidskjalfna celý svět a přijímá zprávy od svých dvou krkavcůHugina a Munina.
Pověst o Valhalle vznikla patrně vNorskua zachovala se v několika středověkých rukopisech, které ovšem zpracovávají starší podání. Hlavním pramenem jePoetickáaProzaická Edda, vzniklé ve 13. století na Islandu, a báseňEiriksmálz 10. století. Tyto básně vzbudily velký zájemromantikůna počátku 19. století a Valhalla se stala symbolem pohanskégermánskékultury. KrálLudvík I. Bavorskýdal v letech 1830–1847 postavit nadDunajemblízkoŘeznaneoklasickýpamátník Walhallas bustami významných postav evropských dějin, které počítal mezi Germány.
Před dveřmi Valhally stojí strom Glasir („zářící“), který má listy z červeného zlata a je to nejkrásnější strom ze všech devíti světů (doslova nejkrásnější mezi bohy a muži). Na střeše Valhally pokryté zlatými štíty stojí jelenEiktyrnia kozaHeidrún, z jejíchž struků vytékámedovina. Medovinou a slaninou z kanceSaehrímnihose pakeinherjovéživí.Ódinsám nejedl, pil pouze medovinu, část svého jídla však dával svým dvěma vlkům jményGeri a Freki.
Ódin každý den vysílávalkýryna bojiště, aby do síně přivedly padlé bojovníky, kteří zde budou trénovat na poslední bitvu (Ragnarök). Einherjové spolu přes den soutěží a večer si užívají medoviny a jídla. Jídlo připravuje kuchařAndhrimnir, který má celý černý obličej, od toho, jak každý den připravuje v kotli kance Saehrímniho.
Protože do Valhally smí jen muži, kteří padli v boji, nechávali se často staří bojovníci na smrtelné posteli propíchnout či rituálně poranitkopím. Část padlých je také přijímána doFólkvangu,Freyjinapříbytku. Ostatní mrtví přicházejí obvykle doHelheimu, říše bohyněHel, nebo jinam (např. ti, co se utopili v moři, odchází doAegihopaláce na dně moře).
Do Valhally vedou svaté dveře brány Valgrind.
Síň má 640 dveří.Podle Písně o Grímnim má síň pět set čtyřicet bran a až nastane Ragnarök, vyjede z každé brány najednou 800 válečníků.
Marijci

Marijci(téžČeremisové,ruskyМарийцы) jsouugrofinský národžijící vPovolží. Většina Marijců žije vMarijskua také vTatarstánuaBaškortostánu. V roce 2002 se k marijské národnosti přihlásilo 604 298 občanůRuské federace. Několik tisíc Marijců žije naUkrajiněa vKazachstánu.
Marijci se kulturně dělí na Marijce horské, žijící podél pravého břehuVolhy, Marijce luční, žijící podél levého břehuVolhya Marijce východní žijící převážně vBaškortostánu.
Marijštinanáleží dofinsko-volžských jazykůugrofinskévětveuralské jazykové rodiny. V současností jilingvistédělí na čtyři dialekty: luční, horský, východní a severozápadní.
Marijci kroměpravoslavívyznávají svoji tradičnípohanskouvíru spočívající v uctívání přírody.
Tato víra –Kuga sorta(z překladuVelká svíce) vznikla v 19. století na vzdor protichristianizaci, avšak spolu s prastarými pohanskými prvky mísí i prvkykřesťanství.Také se však setkáme s původním pohanským náboženstvím –Čimarii jüla– jde o polyteistický systém, z něhož později vzešel i výše popsaný synkretismus.
Tradiční náboženské obřady se konají v hájích a lesích u obětních míst nazývanýchkeremet, kam lidé nosí obětiny v podobě různého jídla. Na nejvyšším místě marijskéhopantheonustojí Bílý bůh –Jumo(kognátfinského slovajumalaznamenající „Bůh“)čiOš Poro Kugu Jumo– Velký dobrý bílý Bůh.
Většinu marijských náboženských společenství sdružuje hnutíMarij Jumyjúla.
Strava v letecké dopravě

Téměř všechnyletecké společnostinabízejí cestujícím různé druhy stravy podle jejich zdravotního stavu, přesvědčení, či náboženského vyznání. Běžně musí být speciální strava objednána několik hodin nebo dnů před odletem, a v případě, že se tak nestane, bude cestujícím podáno standardní občerstvení daného letu.
Existuje několik druhů stravy, ke kterým jsou přiřazeny zkratky, některé však nemusí být zcela běžné.
Společnosti, které vyrábějí a dodávají jídlo leteckým společnostem, často distribuují pouze jeden druh vegetariánského jídla, který spadá do větší části výše uvedených kategorií, takže bývá běžně veganské.
Íránské korunovační klenoty

Íránské korunovační klenoty(perskyجواهرات ملی ایران) resp.perské korunovační klenotyje soubor osobníchkorunovačních klenotůÍránu, užívaných k ceremonii korunovace šáha (císaře) a šáhbanu (císařovny)Íránu, a dále národní pokladÍránu, symbolizující bohatství impéria.
Poklad obsahuje řadu klenotů i samotných drahokamů a perel, shromažďovanýchíránskými monarchyod počátku16. století. Většina předmětů pochází z doby vlády dynastieSafíovců(1501–1722). Původně byly uchovávány vIsfahánu, který byl hlavním městem říše. Tam je v roce1719vyrabovali Afghánci.Nádir Šáhz dynastie Afšarovců roku 1739 podnikl odvetnou výpravu do Afghánistánu a severní Indie, a zmocnil se jiných pokladů. Mezi tehdy uloupenými skvosty byl například šáhův palcát, nebo diamantKoh-i-Noor, který se po zavraždění Nádira stal součástí klenotů indických a s nimi jej uloupili pro svůj korunovační poklad Britové. Naposledy byly stávající korunovační klenoty použity při korunovaci posledního šáhaMuhammada Rézy Pahlavíhoa jeho manželky, šáhbanu Farah v roce1967.
Předměty se dělí na ceremoniálně navlékané a nošené, a na ty, které jsou určeny k reprezentaci státu a tezauraci ve státním pokladu.
Původně byly klenoty vIsfahánu. Od nástupu dynastie Pahlaví jsou uschovány v trezorech v podzemííránské ústřední bankyvTeheránua některé příležitostně vystavovány v Íránském národním muzeu (původně muzeum dynastie Pahlaví).
Velký irský hladomor

Velký hladomorneboVelký hlad(angl.Great Famine,Great Potato FaminečiGreat Hunger,irskyAn Gorta MórčiAn Drochshaol) je označení pro katastrofálníhladomor, který postihlIrskov letech1845–1849. Jeho příčinou bylaneúrodabrambor, které tvořily primární zdroj potravy proIry, pokračující pro Irsko zničující britská ekonomická politika a neschopnost nebo neochotaVelké BritánieIrsku pomoci.Příčinou neúrody bylo velmi vlhké počasí, které podpořilo masivní rozšířeníhoubovýchchorob brambor; hlavní roli zde sehrálaplíseň bramborová(Phytophthora infestans) původem z Ameriky.Jelikož oproti starším plodinám byly nově dovezené irské brambory vzájemně nepříliš geneticky odlišné, plíseň se rozšířila tak rapidně, že zničila většinu irských zdrojů obživy.Analýza ostatků (zubů) ale ukázala, že vysoká úmrtnost mnohdy nebyla způsobena nedostatkem potravy jako takové (například z USA proudily do Irska dodávky kukuřice), ale nedostatkem přístupu k jídlu, respektive velmi malými porcemi, které chudí lidé dostávali za práci.
Odhaduje se, že během hladomoru zemřelo něco mezi půl miliónem a jedním a půl miliónem lidí(z více než 8miliónové irské populace) a další dva milióny odešly z Irska hledat si obživu jinde ve světě (nejčastěji vUSA,Velké Británii,KanaděčiAustrálii, viz téžirská diaspora). V roce1851činil pokles dříve rychle rostoucí irské populace proti roku1841asi 20 %. Zničující efekt hladomoru na irskou populaci ahospodářstvípřetrvával dlouho poté, co se situace se zásobováním zlepšila (pokles obyvatelstva pokračoval z rozličných důvodů až do20. století, kdy přesáhl 40 %).
Hladomor též velice negativně ovlivnil již tak nedobrý vztah Irů kAngličanůmaBritskému impériu.Irové Angličanům vyčítali především malou snahu Irsku pomoci, výběrovost jejich pomoci (směřovala hlavně do oblastí s vysokým podílem anglického obyvatelstva) a neochotu změnit zákony a obchodní pravidla, která ještě zvýrazňovala dopad katastrofy. Někteří mají dokonce názor, že to byla britskágenocida.
Paul Johnson: Dějiny anglického národa (ISBN80-85336-36-7), str. 271
Crubeens

Crubeens(irskyCrúibíní) je tradiční pokrmirské kuchyně. Jedná se o vepřové nožičky, které se připravují vařením, smažením, pečením i jinými způsoby.
Jídlo se vařilo již vgaelském Irskua jednalo se spíše o pokrm chudších vrstev.Populární se stalo ve druhé polovině 19. století, kdy byly vCorku,Waterfordu,Limericku,DublinuaBelfastuzaloženy velké potravinářské podniky na zpracování vepřového masa a crubeens byly vyváženy až doZápadní Indie. Prodávaly se v hostincích i na ulici, a to zejména v sobotu večer a v období trhů.V průběhu 20. století v Irsku poklesla poptávka po vepřovém mase a crubeens se stalo méně oblíbené i prodávané; pocelosvětové finanční krizipak došlo k částečnému obnovení zájmu o toto jídlo, jelikož vzrostla popularita levných pokrmů z masa.
Při přípravě pokrmu se celé vepřové nohy (především zadní) očistí a vytrhají se z nich chlupy. Poté se maso většinou uvaří a následně usmaží. Tradičně se crubeens jedí rukama společně sesodovým chlebemči jinou přílohou a zapíjejí pivem.
Colcannon

Colcannonjeirskýpokrm. Připravuje se z vařenýchbrambor, které se v hrnci rozšťouchají s dušenouhlávkovou kapustounebohlávkovým zelíma přidává se k nimmáslo,mlékonebosmetana,kuchyňská sůlapepř černý, někdy se jídlo doplňuje takécibulí,pórkem,česnekemnebopažitkou. Hotový colcannon se konzumuje přímo nebo se dává zapéct do trouby, podává se buď samotný nebo jako příloha k masu a uzeninám. Je tradiční součástí svátečního stolu oHalloweenu, kdy se do jídla navíc přidávají drobné dárky pro štěstí jako mince nebo prstýnek. Název pochází zirskéhovýrazucál ceannann(zelí s bílou hlavou). Colcannon byl základem stravy nemajetných obyvatel, je také opěvován ve stejnojmenné lidové písni, známé v podání zpěvačkyMary Blackové.
Židé v Laosu

Laosnemá žádnou stáloužidovskoukomunitu. Ovšem díky otevření se tétokomunistickézemě zahraničním turistům, získalohnutí Chabadv roce2006povolení umístit své zastoupení ve městěLuang Prabang, kde mladý rabín Avraham Leitner poskytuje jídlo a přístřeší židovským cestovatelům. Celkem se v Laosu nacházejí čtyři trvale žijící Židé, kteří obsluhujíizraelskéturisty a diplomaty navštěvující Laos. Podle celosvětového průzkumuAnti-Defamation League, neziskové organizace bojující protiantisemitismu, byl Laos k roku 2014 nejméně antisemitskou zemí na světě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of the Jews in Laosna anglické Wikipedii.
Amir Gutfreund

Amir Gutfreund(hebrejskyעברית‎,23. července1963,Haifa–27. listopadu2015,Haifa) bylizraelskýspisovatel.
Gutfreund se narodil v Haifě, jeho rodiče jako děti přežiliholokaust.Vystudoval aplikovanou matematiku na technologickém institutu Techniona nastoupil k vojenskému letectvu.Tam pracoval dvacet let.
Už od dvaceti let svého věku psal, ale první knihuŠoa šelanu(Náš Holokaust) vydal až v roce 2001.Kniha byla přeložena do řady jazyků, např. angličtiny, francouzštiny, němčiny, nizozemštiny a maďarštiny,česky vyšla pod titulemJídlo se nevyhazujev roce 2013.
Jeho dílo vynikalo podáním vážných témat prostřednictvím humoru a ironie.Humor považoval za zvláštní druh obrany, bez kterého by možná nebyl schopný snášet realitu světa.Na druhou stranu vždy zdůrazňoval, že na holocaustu samotném není nic legračního.
Zemřel ve věku 52 let po dlouhém boji s rakovinou.
S manželkou Netou měl tři děti,Neta zemřela v roce 2012. Oženil se podruhé s Mišal.
Abígajil

Abígajil(hebrejskyאֲבִיגַיִל,Avigajil‎), přepisováno též jakoAbigailčiAbígal, je jméno několikabiblickýchpostav. Jméno je vykládáno jako„Otec se zaradoval“,„Otec můj (je) radost“či„Původce radosti“.
Z Bible nejznámější ženou tohoto jména je jedna z manželek izraelskéhokrále Davida, jež mu porodila druhorozeného syna Kileaba,který byl též znám pod jménem Daníjel.David si však Abígajil vzal až poté, coovdověla.
Abígajil totiž byla původně manželkoulakoméhoa namyšleného boháče Nábala, který měl velkéhospodářstvínaKarmelu. V té době David ještě nebyl králem, ale v ústraní tehdy vládnoucíhokrále Saulavelel ozbrojené skupině mužů, jež poskytovala ochranu izraelskému obyvatelstvu, které žilo a hospodařilo v hraničních oblastechizraelského království. Takové ochrany se dostávalo i Nábalovým služebníkům. Když však David při příležitostistřížeovcí poslal k Nábalovi některé ze svých mužů, aby ho požádali o nějaké jídlo, Nábal se na ně osopil a zurážel Davidovu osobu. Nato se jej David chystal ztrestat mečem, ale Nábalova manželka se o tom včas doslechla a bez vědomí svého manžela se svými služebníky nachystala jídlo a vyšla Davidovi naproti, aby se pokusila zabránit krveprolití. To se Abígajil i podařilo, ale v momentě, kdy svému muži řekla, co učinila, ranila homrtvice. Když se David doslechl, že Abígajil ovdověla, požádal ji o ruku a ona souhlasila.Tímtosňatkemsi David zajistil nové společenské postavení a bohatství.Prestižvšak v tomto případě nespočívala jen v hmotném bohatství, ale i v tom, že Abígajil byla považována nejen za majetnou, ale také mimořádně moudrou a krásnou ženu.Talmudji totiž řadí nejen meziprorokyně,ale i mezi čtyři nejkrásnější ženy, které kdy žily – kromě ní k nim patřilaSára,RachabaEster.
S Davidovou manželkou Abígajil se pojí ještě jeden příběh, který se odehrál ve městěSiklag, kde byla společně s dalšími Izraelci zajata nepřátelskýmiAmálekovcia David ji společně s dalšími zajatci vysvobodil z jejich rukou.
Yo Mama's Last Supper

Yo Mama's Last Supper(českyPoslední večeře tvý mámy) jeumělecké dílo, které v roce 1996 vytvořila jamajsko-americkáumělkyněRenee Coxová. Velkou fotografickou montáž tvoří pět čtvercových panelů o straně měřících necelých 79 cm. Na panelech jsou fotografie zachycující 11 černochů, bíléhoJidášea nahou černošku (autoportrétumělkyně),kteří pózují v imitaci obrazuLeonarda da VincihoPoslední večeřez roku 1490. Coxová je zobrazena na prostředním panelunaháa stojící za stolem s jídlem, s rozpaženýma rukama a dlaněmi otočenými vzhůru, jakoJežíš.Zbylé panely zachycují vždy po třech mužskýchapoštolechv různé míře nepozornosti; jeden z nich je oblečen jako jeptiška.
V roce 2001 bylo dílo vystaveno vBrooklynském muzeujako součást výstavy nazvanéCommitted to the Image: Contemporary Black Photographers(česky: Oddáni obrazu: Současní černošští fotografové).NewyorskýstarostaRudyGiulianibyl dílem pohoršen a vyzval k vytvoření komise, která by stanovila normy slušnosti pro veškeré umění vystavované ve veřejně financovaných muzeích ve městě.Dílo bylo také součástí dalších výstav ouměleckém ztvárněníPoslední večeře, například vThe Aldrich Contemporary Art MuseumvRidgefielduvConnecticutu, v Oratoři svatého Ludovika, katolickém kostele ze 17. století vitalskýchBenátkáchči v galerii vindonéskéJakartě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuYo Mama's Last Supperna anglické Wikipedii.
Umami

Umamije vedle čtyř základních (lidských)chutí(sladká, hořká, slaná a kyselá) pátou chutí. Název je odvozený zjaponskéhoadjektivního slovesaumai(美味い), česky(takový, který) je chutný,(takový, který) je delikátní. Specifickýchuťový receptorpro umami taste-mGluR4 byl objeven v roce2000a vnímá v jídle obsaženou aminokyselinukyselinu glutamovounebo její soli,glutamany(glutaman sodný,glutaman draselný).
Chuť umami je obsažena v potravinách, které konzumujeme běžně. Jedná se například omaso, ryby,sýryazeleninu(např. zralárajčata, celer,špenát). Prvnípotravinas chutí umami, se kterou se člověk setká, jemateřské mléko.
Kadidlová stezka

Kadidlová stezka(čiKadidlová cesta,hebr.דרך הבשמים) je jednou zstarověkýchcest, které sloužily zejménaNabatejcůmk transportu zboží zAsiedoEvropy. Většinu zboží tvořilokoření,parfémy,sůl(ve starověku měla velmi vysokou cenu kvůli její schopnosti konzervovat jídlo) a takéasfalt, který sloužil k utěsňování lodí, akadidlo, po kterém tatoobchodní cestadostala své jméno.
Roku2005byla Kadidlová stezka zapsána na seznamsvětového dědictvíUNESCO.
Z Asie bylo zboží převáženo na lodích do přístavů v oblasti dnešníhoJemenu, odkud stezka vycházela a vedla přes pouště vSaúdské ArábiidoJordánska, kde se rozdělovala na dvě základní větve. Jedna vedla přesNegevdo tehdy velkého přístavu vGaze. Odtud pak bylo zboží převáženo na lodích do Evropy. Druhá větev pak vedla přesDamašekk pobřeží moře vLibanonu.
Nabatejcům, kteří spojení mezi přístavy v Jemenu a na pobřežíStředozemního mořezprostředkovávali a střežili, plynuly z této činnosti nemalé příjmy, takže mohla v poušti okolo stezky vznikat bohatá nabatejská města, jako např.Petra.
Síť obchodních cest zahrnovala ve starověku takéKrálovskou stezku, „Mořskou stezku“ (Via Maris) čiSolnou stezku.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuדרך הבשמים‎na hebrejské Wikipedii.
Krak de Montréal

Krak de Montréal(francouzskyCrac de Montréal,arabskyŠobak) jekřižáckýhrad na východním břehuMrtvého mořevMa'anském governorátuvJordánsku).
Hrad byl vystavěnjeruzalémskýmkrálemBalduinem I., kvůli zabezpečení oblasti po králově tažení v této oblasti (během kterého dobylAkabuna pobřežíRudého moře). Hrad byl pojmenován na počest krále Mont Royal a měl strategickou polohu na kopci vedómsképlanině na poutních a karavanních trasách zeSýriedoArábie. Balduin I. z hradu mohl v oblasti kontrolovat obchod, poutníky a obchodníky, kteří museli žádat povolení, pokud chtěli oblastí cestovat.
Hrad zůstával v majetku králů vJeruzaléměaž do roku 1142, kdy se stal součástí panstvíOultrejordain. V té době se také centrum panství přesunulo doKeraku, mocnější pevnosti na severu. Hradu velelFilip z Millya po němRenaud ze Châtillonu, který se oženil seStephanií de Milly. Renauld hrad použil ke svým útokům proti bohatým karavanámarabskýchobchodníků. Když Renauld viděl, že nepřišla žádná odveta ze stranymuslimů, nechal vystavět flotilu lodí a nechal se přeplavit na druhý břeh Rudého moře, ovládanýfátimovským Egyptem, aby dál po souši zaútočil naMekku. Tímto svým pokusem o ovládnutí nejsvatějšího místa všechmuslimůsi Renauld vysloužil nelibost zdejšího sultánaSaladina, který na království jeruzalémské zaútočil v roce 1187. Rok po dobytí Jeruzaléma Saladinem byl obležen i Krak de Montréal. Během obléhání bylo obráncům řečeno, aby za jídlo prodali své ženy a děti dootroctví. Lidé v hradu začali postupně z nedostatku soli ztrácet zrak. Kvůli kopci Saladin nemohl použít svéobléhací stroje, ale po téměř dvou letech obléhání hrad v květnu 1189 padl. Přeživším obráncům se pak navrátily jejich prodané rodiny.
Mamlúcipoté Krak de Montréal přestavěli, tak, že z původníhokřižáckéhoopevnění zbylo jen velmi málo. Ačkoliv hrad nebyl nikdy plně dokončený, je známo, že hrad měl tři zdi, které se částečně zachovaly.
V současné době v hradu pracuje italskýarcheologickýtým z florentské univerzity.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMontreal (Crusader castle)na anglické Wikipedii.
Adžlún

Adžlún(arabskyعجلون‎, v anglickém přepisuAjloun, ve francouzskémAjlun) je město v severozápadnímJordánskuv Adžlúnském guvernorátu. Nachází se cca 76 kilometrů od hlavního městaAmmánua přibližně 15 km od městaDžaraš. Rozkládá se na svazích Gileadských hor, známých zBible.
Nad městem se tyčí velmi zachovalé pozůstatkyAdžlúnského hradu(Qalaʿat ar-Rabad (arabskyقلعة الربض‎), který vznikl na místě kláštera. Dnešní jméno hradu a města se odvozuje od zdejšího mnicha. Hrad byl postaven v 12. století za sultánaSaladinanejprve k hlídání cesty z Damašku do Egypta a také kvůli kontrole místních stezek a především místních beduínských kmenů Jabal 'Auf, kteří se často stávali spojencikřižáků. Další jeho důležitou funkcí byla obrana proti útokům z hraduBelvoirna opačném břehu údolí Jordánu, které byly postaveny při expanziJeruzalémského království. K částečnému poškození hradu došlo při útoku Mongolů v roce 1260. Dominanta města byla poničena zemětřesením v letech 1837 a 1927, ale v 21. století byla do značné míry opravena.
Adžlún byl v roce 1596 uveden v záznamu o sčítání liduOsmanské říše. Tehdy měl 313 muslimských domácností a 20 křesťanských domácností. Platili daně zejména ze zemědělství – za vlastnictví sadů, vinic, olivových stromů, z ovoce, zeleniny, za kozy, jako byla ovoce – i za pořádání trhů a využívání vodního mlýna. Celkem to bylo 14500 akce.
V roce 1838 byli obyvatelé Adžlúnu předevšímsunnitéa ortodoxní křesťané. V roce 1961 žilo ve městě 5390 obyvatel, 2023 je jich přihlásilo ke křesťanství. Roku 2015 měl Adžlún 9990 obyvatel, v celém guvernorátu žilo více než 176 000 obyvatel.
Adžlúnský guvernorát má přibližně 420 kma celkem 27 vesnic. V oblasti je větší poměr křesťanů než je jordánský průměr, v některých z nich převažují křesťané, což je případ Adžlúnu. Mezi hlavní muslimské rody patří Al-Qudah , Al-Share, Al-Zghoul, Al-Momani, Al-Smadi, Al-Shwayyat, Al-Freihat, Al-Khatatbah, Alnawateer, Al-Karraz, zatímco mezi původní křesťanské obyvatelstvo patří tyto rody Muqattash, Haddad, Iwais, Eisouh and Rabadi. Dle výzkumů tu žijí společně křesťané a muslimové pokojně, vzájemně se navštěvují a sdílejí jídlo při příležitostech radostných i smutečních rodinných událostí, jako jsou svatby, oslava maturity nebo promoce, pohřby, případně při náboženských slavnostech. Funguje mezi nimi i sousedská výpomoc, křesťanští kněží pomáhají domlouvat i muslimské sňatky, muslimské matky nosily malé děti pokřtít do kostela, aby dostaly alespoň nějaké boží požehnání. Při volbách v tomto kraji volí nezávisle na víře kandidáta, křesťanský kandidát do parlamentu má zajištěno jedno místo ze čtyř a bývá zvolen i ve většinově muslimských městech guberniátu. Města mívají jak muslimské, tak křesťanské starosty, v Adžlúnu se po 16 letech se křesťanský starosta vzdal svého místa ve prospěch muslimského kandidáta. V roce 2013 zase bojkotovali starostu jak křesťané, tak muslimové.
Adžlunská národní univerzita (ANU) byla založena v roce 2008.
V guvernorátu Adžlún je 7 okresů.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAjlounna anglické Wikipedii.
Irene Stefani

Irene Stefani, I.S.M.C., rodným jménemAurelia Mercede Stefani(22. srpna1891,Anfo–31. října1930,Gikondi) byla italskářímskokatolickářeholnice, členka kongregaceSester misionářek od Utěšitelky, působící jakomisionářkavKeni.Katolická církevji uctívá jakoblahoslavenou.
Narodila se dne 22. srpna 1891 vitalskéobci Anfo jako první z dvanácti dětí.Pokřtěnabyla23. srpnatéhož roku. Dne12. května1907jí zemřela matka a poté, co se její otec znovu oženil se musela starat o své mladší sourozence. Krátce na to zemřel i jeden z jejích mladších bratrů. Svátostbiřmovánípřijala dne6. listopadu1898a několik let poté přijala iprvní svaté přijímání.
Roku1911se připojila křeholní kongregaciSester misionářek od Utěšitelkya dne29. ledna1914do ní složením slavnýchřeholních slibůvstoupila. Zvolila siřeholní jménoIrene. Ještě téhož roku byla zakladatelem kongregacesv. Giuseppem Allamanemvyslána jako misionářka do Keni a dne28. prosincetéhož roku začala její cesta. V lednu roku1915pak dorazila do svého cíle.
V Keni sloužila jakozdravotní sestraa místní si ji velmi vážili. Přezdívali ji „Nyaatha“, což v překladu znamená „matka milosrdenství“. Běhemprvní světové válkypomáhala v nemocnicích. Dne20. srpna1916se stala členkou hnutíČerveného kříže. V organizaci pomáhala uprchlíkům, kteří museli překonat dlouhé cesty těžkým terénem. Sloužila také ve vojenských nemocnicích vTanzanii(např. ve městěLindi). Na konci války roku1918odcestovala zpět do keňského městaNyeri, kde pomáhala místní nově založené kongregaci s její formací.
O dva roky později se stala členkou misijní skupiny ve vesnici Gikondi, kde zůstala až do své smrti. Vyučovala zde děti ve škole a místní farníky v okolních osadách učilakatechismus.
Roku 1930 se od jednoho z nemocných, které ošetřovala nakazilamorema dne 31. října téhož roku nemoci v Gikondi podlehla. Pohřbena byla na místním hřbitově a roku1995byly její ostatkyexhumovány.
Její beatifikační proces byl zahájen dne22. července1985, čímž obdržela titulslužebnice Boží. Dne2. dubna2011jipapežBenedikt XVI.podepsáním dekretu o jejíchhrdinských ctnostechprohlásil zactihodnou.
Dne12. června2014byl uznán zázrak na její přímluvu, potřebný pro jejíblahořečení. Šlo o událost, kdy se vmosambickéobciNipepeve dnech10.–13. ledna1989místní obyvatelé (asi 230 lidí) ukrývali v kostele před milicionáři hnutíFRELIMO. Záhy jim však došlo jídlo a zvláště pak voda. Modlili se k ní o přímluvu, načež se se všichni napojili zkřtitelnice, ve které zbyla jen trocha vody ze křtu. Nakonec všichni vyvázli v pořádku.
Blahořečena pak byla dne23. května2015vNyeri. Obřadu předsedal jménem papežeFrantiškakardinálPolycarp Pengo.
Její památka je připomínána31. října. Bývá zobrazována vřeholním oděvu.
San-nakdži

San-nakdži(v písmuhangul산낙지) jekorejské jídlo. Patří do skupiny tepelně neupravených pokrmů z darů moře, zvaných korejskyhoe. Jeho základní surovinou jechobotnicedruhuOctopus minor. Tradice tohoto pokrmu sahá již do dobyTří království.
K přípravě san-nakdži se čerstvá syrová chobotnice nakrájí na kousky (menším jedincům se někdy jen uříznou chapadla) a podává se sesezamovým olejem, solí a praženými sezamovými semínky. Přílohou je zelenina. Podává se jako zákusek při pití alkoholu, předevšímsodžu.
Ačkoli je chobotnice mrtvá, kousky chapadel se na talíři stále ještěreflexivněpohybují, přísavky se proto mohou jedlíkovi zachytit v krku a v řadě zdokumentovaných případů způsobily udušení.Jako prevence se doporučuje při san-nakdži konzumace syrovéhočesneku, který přísavky odpuzuje.
Tuto korejskou specialitu zpopularizoval ve světě filmOldboy.Syrová chobotnice je v asijské medicíně doporučována jako zdrojželezaaantioxidantů. OrganizacePETAoznačila san-nakdži za týrání zvířat a organizovala vNew Yorkudemonstrace u korejských restaurací.
Maangchi

Maangchi, rodným jménemKim Kwang-sook,hangul김광숙 (*1957Josu) jekorejsko-americkáyoutuberkaa autorka. Je známá produkcí kuchařských videí zaměřených nakorejskou kuchyni. AmerickýThe New York Timesji popsal jako „youtubová korejskáJulia Childová“.
Emily se narodilaJosuvJižní Koreji. Její rodina se zabývala mořským průmyslem a Kim se naučila vařit od svých příbuzných.
V roce 1992 se Emily a její manžel přestěhovali doColumbieve státěMissouri, kde Emily pracovala jako učitelka. V Missouri zjistila, že kvalita, rozmanitost a dostupnost korejského jídla chybí, a tak často vařila pro ostatní členy místní korejsko-americké komunity.
V roce 2003 se s manželem rozvedli a se svými dvěma plně dospělými dětmi začala hrátMMORPGCity of Heroespod přezdívkou Maangchi což vkorejštiněznamená „kladivo“.
Kim byla uvedena na online kuchařskou scénu naYouTubev roce 2007, což ji inspirovalo k tomu, aby začala natáčet videa o korejském jídle pod názvem kanálu „Maangchi“. Její kanál rychle rostl na popularitě, což je přičítáno jejímu optimistickému přístupu a přísnému dodržování tradičních korejských receptů. Na základě úspěchu svého kanálu na YouTube vydala Kim svou první kuchařku v roce 2015- Maangchi’s Real Korean Cooking. V roce 2019 pak vydala druhou kuchařku – Maangchi's Big Book of Korean Cooking.
Její úplně první video bylo nahráno 10. 4. 2007 kdy vařila smaženou oliheň (오징어볶음). Na začátku každého videa pozdraví,,Hello/Hi, everybody~! Today I'm going to show you how to make....",a na konci videa,,Enjoy my recipe. See you next time, bye~".Nyní má 5,77 miliónů odběratelů. Všechny recepty nahrává i na své webové stránky.
Vratnica

Vratnica(makedonsky: Вратница) je vesnice vSeverní Makedonii. Nachází se vopštině JegunovcevPoložském regionu.
Vratnica se nachází v oblastiPoložská kotlina, na úpatí horyLjuboten(hora v pohoříŠar Planina). Nadmořská výška vesnice se pohybuje v rozmezí 700 až 760 metrů. Nedaleko vesnice protéká říčkaRakita, která ústí do řekyVardar.
Vratnica leží na hlavní silnici vedoucí z městaTetovak makedonsko-kosovské hranici, do vesniceJažince. Od města Tetovo je vzdálená 22 km a od Jažince pouhých 5 km.
Vesnice Vratnica byla původně centrem bývaléopštiny Vratnica, pod kterou spadaly obceJažince,Rogačevo,Staro Selo,BelovišteaOrašje. V roce 2004 se měnily hranice opštiny a bývalá opština se včlenila doopštiny Jegunovce.
Předpokládá se, že zaniklá obec Moravce, která ležela asi 800 metrů od dnešní vesnice Vratnica, byla její předchůdkyní. Kvůli nátlaku osmanských okupantů hledali obyvatelé bezpečnější místo k životu. Původně se usadili v dnešnímKosovu, ale později se znovu vrátili zpět. Po návratu spolu s potomky původních emigrantů založili vesnici Vratnica.
Vratnica je zmíněna v osmanských sčítacích listinách z let1467/68. Žilo zde 66 rodin, 4 neprovdaní a 4 vdovy, všichni byli křesťané.
Podle záznamůVasila Kančovaz roku1900zde žilo 880 obyvatel makedonské národnosti.
Vratnica měla být cílem myšlenkyVelké Albániea od jejího vyhlášeníPrizrenskou ligouv roce1878se Vratnica nakrátko ocitla na jejím území.
Během občanského konfliktu v roce2001byla vesnice terčem útoků a součástí vojenských bitev.
V postkonfliktním období byla obec napadena albánskými vandaly a teroristy, kdy byla spolu s vesnicemiStaro Selo,BelovišteaRogačevov praktickém obležení příslušníků tzv. Lidové osvobozenecké armády. Stejně jako v okolních vesnicích zažili místní obyvatelé týdny bez jídla, vody, léků a lékařské pomoci. Albánští teroristé sídlili ve vesniciOdri, odkud vydali rozkaz, aby se makedonské obyvatelstvo urychleně vystěhovalo.
Podle sčítání lidu z roku2021žije ve vesnici 364 obyvatel. Etnické skupiny jsou:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuВратницаna makedonské Wikipedii.
Sám sobě pomáhej

Sám sobě pomáhej(1902, Сам себѣ помогай] je název výchovného chlapeckéhodobrodružnéhorománuruskéhospisovateleVasilije Ivanoviče Němiroviče-Dančenka. Jedná se o příběh z předrevolučníhoRuskao dospívání a zrání, o tom jak se ze zkaženého čtrnáctiletého chlapce stane dospělý a zodpovědný mladý muž.
Obsahrománuvychází z převyprávění Václava Habra (pseudonymVáclava Vejsady), které roku1970vydalo jihočeské nakladatelstvíRůžejako jedenáctý svazek své ediceStatečná srdce.
Hlavním hrdinou románu je čtrnáctiletý Pavel, hrabě Stohrad-Stecký, který je líný, domýšlivý a pyšný na svůj šlechtický původ. Takto se změnil před třemi roky po otcově smrti, kdy jej matka poslala do gymnázia. Zde určili Pavlovi společný pokoj s mladým knížetem Seleckým, který Pavlovi vysvětlil, že všichni ostatní (synové kupců, měšťáků, řemeslníků a úředníčků) jsou chátra, která jim není rovna. Pavel je dokonce tak pohodlný, že ani nechce jít naproti na nádraží svému strýci a poručníkovi, přijíždějícímu na návštěvu.
Strýček Lev je z chlapce zděšen a vzpomíná na poslední chvíle života svého bratra, Pavlova otce, na jeho prosby, aby z Pavla udělal pořádného člověka. Požádá proto jeho matku, aby mu Pavla na rok svěřila do výchovy, protože „každý člověk, který má za něco stát, musí dostat školu – tvrdou školu života, která mu jasně a názorně řekne, že si v životě musí pomoci sám...“.
Kromě Pavla s jeho psem Kárem vezme strýček s sebou i obyčejného selského chlapce, kterému se říká Vlček. Po cestě vlakem jedou ještě dva dny povozem přes rozpálenoukyrgyzskoustep k Oponasevským pastvinám, odkud pokračují další dva dny koňmo do svého cíle, jímž je vesnice uprostřed hlubokých lesů.
Zde je strýček zanechá u svého přítele, sedláka zvaného Faraón, a sám v noci bez rozloučení odjede. Pavel se brzy seznámí s tvrdým životem v lesích, kde neplatí žádné tituly ani peníze, ale jen ruce a hlava. Zjistí, že si musí stejně jako Vlček ve všem pomoci sám, že mu zde nikdo sloužit nebude a že si musí na jídlo vydělat prací. Postupně se z něho stane užitečný člen komunity a dokonce dostane nápad, že děti z vesnice naučí číst a psát. S Vlčkem se spřátelí tak, že jsou jako bratři. Domů se navrátí jako dospělý a zodpovědný mladý muž.
Žabí vlas

Žabí vlas(Cladophora) je rod vláknitýchzelených řass sifonokladálnístélkou(označení pro těla bezcévných rostlin,atd.), s vícejadernýmibuňkami, patřící do třídyžabovlasovité(Cladophorophyceae). Řasy tohoto rodu se vyskytují ve sladkých i slaných vodách.
V některých případech je nadřazený taxon, třídažabovlasovité(Cladophorophyceae) zařazována dovnitř třídyUlvophyceaejakožto řádCladophorales.
PodrodAegagropila(někdy považován za samostatný rod):
Rod žabí vlas (Cladophora) je jedním z rodů makroskopickýchzelenýchřas, který je obtížné zařadit. Je to hlavně kvůli velkým rozdílům v jejich vzhledu, který je silně ovlivněn stanovištěm, věkem a podmínkami životního prostředí. Rozmnožuje se pohlavně i nepohlavně. Existují dvěmnohobuněčnéfáze jejich životního cyklu. Mají izomorfní haplo-diplontnírodozměnu, nagametofytuvznikajíbičíkatégamety, z nichž se pooplozenívyvíjí diploidnísporofyt.. Vypadají velmi podobně. Jediné čím lze rozlišit tyto dvě etapy od sebe, je buď jejich početchromozomů, nebo přezkoumání jejich potomků. Druhy řas rodu žabí vlas mohou způsobovat velké problémy zásadními změnami podmínekmořskéhodna. Jejich vyšší výskyt je spojený především se zvýšeným obsahemfosforuadusíkuve vodě. V buněčné stěně majícelulózuaarabinogalaktan.
Některé druhy – laoská Mekong Weed Kháy phen slouží jako jídlo.
VLaosuje žabí vlasCladophoraspp. (ໄຄ "kháy"-řeka-plevele či přesněji ໄຄຫີນ "kháy hǐ ː n" řeka-rock-plevele) běžně konzumován jako pochoutka. Řasy rostou na skalách a pod vodou se vytváří jasné skvrny ve vodách povodí řekyMekong. Nejčastěji jsou konzumovány listy v suchém stavu (ໄຄແຜ່ນ "kháy phɛ̄ ː n"-kháy-listy), podobně jako japonská nori, i když mnohem méně zpracované. Specialitou je suchýkhaisesezamem, zatímcoVang Viengje známý pro své pečenékháylisty. Mohou být konzumovány jako předkrm, nebo s jídlem.Kháymůže být pojídán také syrový, v polévkách, nebo vařený.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCladophorana anglické Wikipedii.
Salchipapa

Salchipapas(čtisalčipapas) je tradiční pouliční jídlo běžné především vKolumbii. Kromě Peru je rozšířené též na územíBolívie,Peru,Ekvadora dalšíchlatinskoamerických zemí. Skládá sehranolek(papas fritas), osmaženého párku nebo podobnéuzeniny(salchicha) a nakrouhaného syrovéhohlávkového zelí. Podává se na talíři, papírové misce, vkelímkunebo plastikovém sáčku. Jako příloha slouží většinoumajonéza,kečupnebo různé omáčky („salsas“).
Xóchitl Gálvezová

Bertha Xóchitl Gálvezová Ruizová(*22. února1963,Tepatepec,Hidalgo) jemexickápolitička a podnikatelka.
Pochází z národaOtomiů. Vyrůstala ve skromných poměrech a při škole si vydělávala prodejem jídla v místní tržnici.Vystudovala informatiku naMexické národní autonomní univerzitěa pracovala jako analytička pro Národní statistický a zeměpisný ústav (INEGI). V roce 1992 založila firmu High Tech Services, zaměřenou na projektování chytrých budov. Byla vyhlášena mexickou podnikatelkou roku a časopisBloomberg Businessweekji zařadil na seznam budoucích lídrů latinskoamerické ekonomiky. V roce 1995 založila nadaci Porvenir, financující sociální programy v odlehlých oblastech mexického venkova.Zúčastnila seSvětového sociálního fóra.
PrezidentVicente Foxji jmenoval zmocněnkyní pro záležitosti domorodého obyvatelstva, ve svém funkčním období iniciovala rozvoj infrastruktury v oblastiSierra Tarahumara. Od roku 2015 byla starostkou obvoduMiguel Hidalgov mexickém hlavním městě. Roku 2018 byla zvolenasenátorkouza opozičníStranu národní akce. Zastáváprotržníasociálně liberálnípostoje; kritizuje zkorumpovanost současné vlády a nárůst kriminality, chce zlepšit postavení žen a mladých lidí v mexické společnosti, požaduje vyšší podporu proobnovitelné zdroje energie.Hlásí se k indiánským kořenům a nosí tradiční oděvhuipil.
V roce 2023 ji středopravicová koaliceFuerza y Corazón por Méxiconominovala doprezidentských voleb, které jsou plánovány na červen 2024. Podle průzkumů veřejného mínění by měla být Gálvezová hlavní konkurentkou vládní kandidátky na hlavu státuClaudie Sheinbaumové.
Jadel

Jadelje českýpletenýpařenýovčínebo kravskýsýr. Spolu například smozzarelloupatří jadel k těm sýrům, které se ukládají ve slaném nálevu, aby neztratily svoji chuť a nevyschly. Vyhledáván je díky své vlastnosti neroztékat se při zahřátí na vyšší než běžnou teplotu.
Jadel je v Česku používán jako náhražka méně dostupnýchjihoevropskýchsýrů. Vyrábí jej několik mlékáren.
Solené bílé sýryAkawibyly v Československu vyráběny počátkem 60. let 20. století pro vývoz, ve spolupráci s libanonským odběratelem. Tato výroba vyžadovala vysoký podíl ruční práce a na místním trhu ji nahradil Jadel a tzv.balkánský sýr, jejichž výroba byla postupně zavedena ve všech krajích.
Griechenbeisl

Griechenbeisl[gríchnbaizl] („Řecká hospůdka“. Beisl: „hospoda" výraz vídeňského dialektu) je nejstarší restaurace ve Vídni umístěná v ulici Fleischmarkt 11 poblížřecko-katolickéhokostelaNejsvětější Trojice.
Název restaurace pochází z 18. století a odvozuje se odlevantskýchkupců, kteří přebývali poblíž této budovy v době intenzivních obchodních styků mezi Vídní a Orientem, zejména v 18. století. První písemná sbírka o této hospůdce je z roku 1447. Kolem roku 1500 nesla název „Zum gelben Adler" („U žlutého orla“ podle znamení orla ve štítu). V pozdějších zápisech je zmiňována jako „Gasthaus Rotes Dachl“ („Hostinec Červená střecha") přičemž tento název je spojován s věží umístěnou ve dvoře. Dočasně byla nazývána Reichenberger Beisl, protože ji hojně navštěvovali soukeníci z Liberce. Navzdory názvu „řecká" restaurace, jídlo zde podávané bylo vždy podle tradiční vídeňské kuchyně.
V roce 1852 se tehdejší majitel, Leopold Schmied, jako první ve Vídni rozhodl dovézt a začít čepovat tehdy zcela nové pivo„Pilsner Urquell" z Plzně. Griechenbeisl je dodnes domovským lokálem, kde se čepuje plzeňský Prazdroj.
Dnes památkově chráněná budova na rohu ulic Fleischmarkt a Griechengasse byla poprvé písemně zmíněna v roce 1385 jako vlastnictví majetného rytíře.
Ráz původní pozdně gotické stavby změnila baroknífasádaz roku 1709. Funkce věže umístěné ve dvoře není zcela vyjasněna. Existuje teorie, že byla součástí městských hradeb. Tento názor však jiní historikové popírají.
Budova vznikala postupně, „dorůstala" v průběhu staletí a při pohledu z vnějšku jsou patrné různé úrovně týchž nadzemních podlaží.
Uvnitř budovy je úzkétočité schodištěvedoucí do horních pater, kde je několik hostinských pokojů.
Rovněž sklepení budovy, které dnes slouží jako vinný sklep, nevzniklo najednou, ale v několika etapách. Nejstarší část, přiléhající k náměstí Schwedenplatz, pochází z 13. století. Sklep budovy byl součástí klenutých podzemních chodeb, které propojovaly velké částí vídeňského vnitřního města a které byly naposledy využívány v době druhé světové války. Průchod do sousedních budov je však dnes již zazděný.
Podle pověsti zde v 17. století pravidelně vystupoval kramářský zpěvák a dudák Marx Augustin zvaný „Der liebe Augustin" („Milý Augustin"). V roce 1679 byl nalezen na ulici v notně podnapilém stavu a vhozen do hromadného hrobu pro oběti moru. Když pak projevil známky života tím, že začal hrát na dudy, kolemjdoucí mu pomohli ven z hrobu. To, že přežil a dokonce se ani nenakazil morem, bylo všeobecně považováno za zázrak.
V průčelí budovy je dřevěná socha „milého Augustina", především ho však připomíná ve Vídni notoricky známý popěvek „O du lieber Augustin".
V průběhu staletí se tato hospůdka stala místem setkání mnoha významných umělců, učenců a politiků jako napříkladWolfgang Amadeus Mozart,Ludwig van Beethoven,Franz Schubert,Richard Wagner,Johann Strauss,Richard Strauss,Johannes Brahms,Mark Twain(který zde napsal povídku „Uspořená libra"),Fjodor Ivanovič Šaljapin,Oskar Kokoschka,Luciano Pavarotti,Johnny Cash,Riccardo Mutia řada dalších.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuGriechenbeislna německé Wikipedii.