Králík divoký

Králík divoký, téžkrálík evropský(Oryctolagus cuniculus) je původnějihoevropskýdruhkrálíka, který žije od středověku též na území Česka. Patří mezilovnou zvěř. Jehodomestikacívzniklkrálík domácí. Je to jediný zástupce rodu Oryctolagus.
Králík divoký dosahuje délky těla 40–50 cm, ocásek měří asi 6 cm, hmotnost se pohybuje od 1,3 do 2,5 kg. Postavou se podobá zajíci, je však asi o polovinu menší, má kratší uši i končetiny. Nepoměr mezi délkou předních a zadních končetin není tak výrazný jako u zajíce a přední končetiny jsou silnější. Uši králíka měří 6–8 cm a pokud ucho přehneme, nepřesahuje čumák králíka. Uši také nikdy nemají černou špičku. Zbarvení divokého králíka kolísá v odstínech pískové a hnědé, s šedými tóny. Na břiše je světlejší, nápadný je bílý ocásek. Vyskytují se i barevné odchylky, zvláště melanismus. Králice se od samce pozná podle jemnější a kulatěji utvářené hlavy, obvykle bývá menší.
Původní domovinou králíka divokého je jihozápadní Evropa, zvláštěPyrenejský poloostrova jižní polovina Francie. Uvádí se, že králíci divocí dali jménoŠpanělsku, i když se jednalo v podstatě o omyl. Když staříFéničanéosídlili počátkem 1. tis. př. n. l.Pyrenejský poloostrov, všimli si velkého množství králíků, které však pokládali za drobné kopytníkydamany, vyskytující se naBlízkém východě, odkud Féničané pocházeli. Proto nově objevené zemi dali jménoi-saphan-im„Damaní ostrov“, z čehož vzniklo latinské jménoHispaniaa z něj i české jméno Španělsko.Záměna ovšem fungovala i opačně, vBibli Kralické, například vLevitikuaKnize přísloví, jsoudamanioznačováni jako králíci.
V původním areálu patří mezi silně ubývající druhy a jehopopulaceje decimována infekčními chorobami, zvláštěmyxomatózou. Již od starověku však bylintrodukovándo řady nových oblastí, např. do střední Evropy či na Britské ostrovy. NaBaleáráchzpůsobilo vysazení a následné přemnožení králíků za císařeAugustatakovou ekologickou katastrofu, že na hubení králíků musely nastoupitřímské legie.Staří Římanétotiž velmi rádi jedlimaso králíkůa jejich mláďat, dokonce i nenarozených. Králíci tak obsadili téměř celou Evropu až po jižní Skandinávii, Rusko a Kavkaz. Později, v době objevných plaveb, byl vysazován v mimoevropských oblastech, místy s vyloženě katastrofálními následky. VAustráliije králík, který zde nemá přirozené nepřátele, považován za jeden z nejhoršíchinvazních druhůa snaha o kontrolu jeho populace odčerpává obrovské sumy ze státních rozpočtů. Králíci byli vysazeni též vChilenebo na některých ostrovech vPacifiku.
V Česku byl králík divoký vysazován již ve středověku, zřejmě od 14. stol. Později měli např.Rožmberkovév16. stol.poblíž zámečkuKratochvíleoboru pro chov králíků. Z obor králíci unikali do volnosti, kde postupně vytvořili stálé populace. Dříve byl v Česku divoký králík významnou lovnou zvěří, např. ve 30. letech 20. stol. se v Česku ulovilo až 250 000 králíků. Roku 1956 však jeho stavy zredukovala infekčnímyxomatóza. Od té doby se epidemie opakují v nepravidelných intervalech a králíků silně ubylo. Význam divokých králíků pro myslivost je nepatrný a po roce 2000 roční odstřel nepřesahuje několik desítek kusů. Dříve se k lovu králíků často užívala ochočenáfretkanebo se chytali do sítí.
Králík divoký žil původně vkřovinatých porostech středomořského typua stálezelených světlých lesích. Ve střední Evropě obývá nejčastěji nižší polohy do 450 m n. m. Preferovaným biotopem jsou suché louky, stepi, polní remízky, stráně a okraje lesů, zvláště borových. Např. v Německu a v Anglii si oblíbilvřesoviště. Králíci preferují suché prostředí s mírnými zimami a propustnou půdu, v níž se jim dobře hrabou nory. Králíci se dobře adaptovali na život v kulturní krajině, kde osidlují staré lomy apískovny,železniční náspynebovýsypkypo těžbě uhlí.
Králíci divocí jsou společenská zvířata. Žijí v koloniích tvořených jednotlivými rodinami. Králičí rodina společně obývá jednu noru či systém nor a tvoří ji samec, jedna či více samic a mláďata. V kolonii panuje hierarchie, dominantní samci osidlují nejbezpečnější nory ve středu kolonie a páří se s více samicemi. Ostatní rodiny žijící na kraji kolonie jsou monogamní. V přehuštěných koloniích se stává, že dominantní samci odmítají své soky k rozmnožování pustit. Jednotlivé rodiny mají v rámci kolonie svá teritoria, tvořená norou a jejím okolím. Značkují si je močí a sekretem pachových žláz.
Na území kolonie si králíci budují nory, které mohou být vzájemně propojené. Nory nejsou příliš hluboké, ale tvoří pod zemí rozvětvený labyrint s únikovými východy a větracími šachtami. Pokud má králice mláďata a musí na čas opustit noru, pak její vchod ucpe zátkou z trávy a listů. Všichni králíci v kolonii odkládají trus na oddělené místo, jakousilatrínu. Králíci mají bystré smysly, hlavně sluch a zrak. V nebezpečí divocí králíci varují dupáním zadníma nohama.
Králík divoký se vyznačuje mimořádnou plodností. Samice rodí třikrát až pětkrát ročně 6 až 12 mláďat. Březost trvá 31 dnů. Mláďata se rodí holá a slepá (nidikolní typ), oči se jim otevřou až 10 dní po narození. Matka o ně pečuje tři týdny v podzemní noře vystlané srstí. Po měsíci se osamostatňují a ve věku 6–8 měsíců pohlavně dospívají. Králík se může dožít 10 let, ale v přírodě jen málo z nich přežije druhý rok, také ztráty na mláďatech jsou vysoké. Zvláště v letech s vlhkým a chladným jarem se králíkům podaří vyvést málo mláďat.
Králíci jsou býložraví. Přes léto se živí zelenými částmi rostlin, trávou, hlízami a oddenky. V zimním období s oblibou loupe kůru stromů a keřů. Proto může způsobit značné škody v lesních porostech i ovocných sadech poblíž kolonie. Zvláště obtížní mohou být králíci ve vinohradech.
Domestikací králíka divokého vznikl na konci starověku v prostředí jihoevropskýchklášterůkrálík domácí. Mniši králíky chovali hlavně proto, že jejich neosrstěná mláďata pokládali za postní jídlo. Vestředověkuse králící často chovali ve stájích a chlévech jako živá hračka pro děti. Jejich maso se však jedlo ve větší míře jen ve Francii a Španělsku, do Německa aČeských zemíse chov králíků pro maso rozšířil až v 19. stol. po napoleonských válkách. Např. v Rusku se králičí maso dodnes moc nejí. Od 17. století byla vyšlechtěna četnáplemena králíkůchovaná obvykle vmalochovechpromaso, kůži nebo srst (angorský králík) či jako domácí mazlíčci. Plemena domácích králíků se od sebe liší velikostí, zbarvením, strukturou srsti a někdy též tvarem těla (např. postavením a délkou uší).