Virantanaz

Virantanazje umělý moderníeposvevepštině, který napsalaNina Zajceva, všeobecně považována za matku spisovnévepštiny. Vyšel ve vydavatelství Juminkeko v roce 2013. Důvodem pro napsání eposu byla snaha autorky napomoct revitalizaci vepštiny a rozšířit literární tradici v tomto jazyce. Děj a postavy jsou inspiroványmytologiía každodenním životemVepsů, ale motivy jsou volně propojeny autorčinou fantazií.
Hnací silou děje a vypravěčem eposu je implicitníautor, který je současně ipostavou. Zároveň vystupuje také jakomedvěd, mytologický praotec Vepsů.
Vir– lovec a otec rodiny. Jeho příběh je inspirován postavou Vira z vepskýchpověstí. Vir ve Virantanazu je zdatný lovec, o jehož šikovnosti se roznesly zvěsti až poMoskvu. Jako mladík sloužil v armádě, kde potkal krutého knížete, který bičoval vojáky. Jako dospělého ho kníže navštívil poté, co se doslechl o jeho činech a umění lovit. Vir se s knížetem vydal do lesa na lov medvěda. Medvěd však lovce napadl a Vir knížete zachránil pouhým nožem.
Anni– Virova teta, bylinkářka. Jako mladá se zamilovala do mládence Timoie, ale ztratila se v lese a duch lesa ji chtěl za ženu. Aby našla cestu zpátky, musela ho políbit. Stala se tak jeho ženou a již nikdy nemohla být se svým milým. Proto se nikdy neprovdala a zná les lépe než kdokoliv jiný. Léčí nemocné, znáobyčejearituálya pomáhá při porodu Aiře, Virově ženě. Je vždy ochotna každému pomoci.
Taľoi– Virova dcera. Ráda zpívá a věří, že jednou přijde ten pravý. I když se její bratři již oženili a ona zůstala svobodná, otec ji do sňatku nenutil. Nakonec si vzala ruského knížete, kterého zachránil její otec Vir.
Vaňoi– pastýř. Jako mladý hoch na přání otce opustil rodnou vísku, aby se vyučil pastýřem. Později se vrátil do Virantanazu a sbíral staré vědomosti od Anni, která mu před smrtí odevzdala svoji moudrost, aby pokračoval v jejím odkazu.
Aira– Virova žena. Je toSámkaa ve vsi mluvísámsky. Její rodiče zemřeli a starala se o ni celá vesnice. Vychoval ji místníšaman, který uměl léčit. Virův otec, jenž měl nemocnou ženu, se o něm doslechl. Šaman s Airou se vydali do země Vepsů pomoct nemocné a zůstali bydlet na ostrově. Vir slyšel o její kráse a jel na ostrov. Tak se poznali a Vir si ji vzal. Své první dítě potratila i přesto, že jí pomáhala Anni. Později měla s Virem dva syny a Taľoi.
kníže– pochází z Moskvy, po smrti své ženy začal pít a věnoval se jen lovu a zábavě. Doslechl se o loveckém umění Vira a chtěl ho poznat, proto vycestoval do země Vepsů. Nejdřív měl o nich mylnou představu, ale jejichobydlí, zvyky apřírodajej okouzlily. Po lovu na medvěda se Virovi omluvil za svoje dřívější chování a požádal ho o ruku jeho dcery.
JménoVirantanazje toponymum, jméno komunity anebo kmene. ObecVirantanazse nachází veVologdské oblasti, na území západníchVepsů. Pravděpodobně je název odvozen ze zřídka používaného mužského jména Vir. Tak se jmenuje i jedna z hlavních postav. V blízkosti obce se nachází i vesnice Markutanaz a Aksintanaz, jejichž názvy jsou očividně odvozeny od osobních jmen Mark a Aksen, takže se předpokládá, že název Virantanaz vznikl stejným způsobem. Tato oblast je známá tím, že z ní pocházejí příběhy o duších domu, vody a lesa. Je to také rodný kraj autorky.
Autorka se při tvorbě eposu inspirovala hlavněústní lidovou slovesností,mytologiía každodenním životemVepsůpředevším v dnešní době, nikoliv jen staršími texty, jak je tomu například v případě finskéKalevaly. Dílo je navíc založeno na historickém a etnografickém materiálu a nejnovějších vědeckých poznatcích. Zajceva rozličnémotivyvolně (ianachronicky) propojila na základě vlastnífantazie.
Vepskékulturní dědictvíje ve srovnání skarelským, finským nebo estonským relativně malé. Mezi ústní lidovou slovesnost se řadí zejménapohádky,častušky(krátké humorné písně),říkankya několikhistorickýchpověstí. Folklorní náměty a častušky autorka čerpala zejména z dílaRürika Ronina, pohádky se sbírkyNiny OneginyaMarie Zajcevy, informace o mytologii ze souborného dílaIriny Vinekurové, historické pověsti z dílaVladimira Pimenovaa ukázky autentické vepštiny z vědecké publikaceMarie ZajcevyaMarie Mullonen.
Základní koncept eposu a jeho děje představují rituálnínářky(vepskyvoikud), další součást ústní lidové slovesnosti, které se považují za pravděpodobný hlavní zdroj pro poznání současné vepské duchovní tradice. Obsahují zejména představy o onom světě a přechodu do něj. Podle nářků čeká na mrtvé na druhé straně rodina s „lehkou lodí na zářivé vodě“.
Vepské nářky se vyznačují:
Neopomenutelným zdrojem jsou také historické pověsti, zejména pověsti o lovciMarťanovi. Nejsou o něm doloženy přesné informace, ale předpokládá se, že žil v 17. století. Pověsti o jeho odvaze a znalosti lesa a zvířat se ústně tradovaly po generace a rozšířily se až po Moskvu. Podle legendy uměl skolit medvěda pouhým nožem. Marťan je prototyp hlavního hrdiny, kterého v eposu představuje lovecVir.
Mytologie je pro mnohé Vepsy dodnes součástí každodenního života. Inspirovala se jí v mnohém i autorka eposu.
Medvěd je podle vepské mytologie praotcem Vepsů a také strážcem všech jejich tajemství. Strážkyně domova a kultury jsou podle tradice ženy, které v eposu představuje sestra hlavního hrdinyAnnia její dceraTaľoi.
Důležitým prvkem eposu je takébříza, které jsou v mytologii připisovány magické schopnosti. Údajně je její míza dobrá pro zdraví, metličky vyrobené z jejích větviček mohou člověka „napravit“, její dřevo vydává nejteplejší plameny, a navíc si z březové kůry předkové Vepsů vyráběli boty a nádobí. V eposu se bříza objevuje také jako postava.
Centrální postavení má v mytologiipastýř, strážce života a jídla. Jelikož v oblastech obývaných Vepsy neroste moc obilovin, lidé dříve spoléhali na dobytek, a tím pádem na práci pastýře. V obci byl vždy ceněn, a pokud přespával u někoho v domě, dostal vždy nejlepší jídlo. Pomocí mytologie též léčil nemocné a ovládal rituály a zaklínadla, která vždy musel provést před tím, než se pustil do práce. Výměnou za dobré postavení musel být pastýř vždy tichý, nesměl vyrušovat divou zvěř, šlapat po lesních plodech nebo ulamovat větve. V eposu je pastýřem postava hocha jménemVaňoi, který je symbolem vepskéidentityamentality.
Chovat se k přírodě jako k živé bytosti, která má duši a city, je pro vepskou duchovní tradici velmi důležité. Tyto motivy se objevují i v literatuře mimo epos, například v dílech rusky píšících vepských autorů Vasilija Pulkina či Anatolija Petuchova. Zejména ženy se považují za osoby citlivé k přírodě, a i tento motiv se opakuje v eposu jako jeho hlavní poselství.
Příběhy o duších lesa a domova inspirovaly autorku vytvořit postavuAnni, bylinkářky, která zná obyčeje, rituály a zaklínadla a léčí nemocné.
Vepsové byli pravděpodobně v 16. a 17. století v kontaktu se Sámy. Předpokládá se, že některá vepskáslova(torok‚ bouře na moři‘,čapta‚ sekat, stříhat‘ aližm ‚nános, naplavenina‘) jsou sámského původu. Autorka chtěla zachytit i tento aspekt, a proto je Virova manželkaAiraSámka. Mluví sámsky a podle eposu některá slova, která použila, zdomácnila ve Virově rodině.
Vepská kultura na rozdíl od jiných nemá psanou ústní slovesnost a neexistují ani záznamy metrických písní, jako je tomu v případě finskéKalevaly. V době vzniku díla nicméně již existovala jistá literární tradice aumělecký stylv jazyce byl rozvinutý.
Autorka se inspirovala krátkýmirýmovanýmiveršiv říkankách a rozhodla se pro dvanáctiveršovésloky. Později se rozhodla rozdělit epos do čtyř častí o čtyřech různýchmetrecha poetických stylech pro každou ze čtyř hlavních postav (Vir, jeho teta Anni, jeho dcera Taľoi a Vaňoi). Změna metra je v příběhu vždy uvedena vysvětlením (například pro udržení tajemství, když Anni potká ducha lesa a musí ho políbit). Metra jsou inspirována svatebními a pohřebními pláči, písněmi, říkankami a zaklínadly. Pro Virův příběh bylo použito stejné metrum jako v původní pověsti o Virovi. Jazyk postav je navíc odstíněn různýmidialekty, ale v eposu se vyskytují ineologismyjako napříkladmeletada(myslet),olii(bytost) nebotozioiged(počestný).
Autorčinouinvencíbylo i hojné užíváníslovesných konstrukcíaparticipiímístoadjektiv. Vepština neoplývá bohatou zásobou přídavných jmen, ale má velmi široký a zachovalý systém nominálních i finitních tvarů sloves. Právě toho se autorka rozhodla využít, a docílila tak v eposu větší dynamičnosti.
Podobně jakoKalevalaje iVirantanazautorský epos.Elias Lönnrotsesbíral existující písně a spojil je do jednoho celku. Zajceva se také inspirovala již existujícími písněmi, ale autorsky je zpracovala ve větší míře, a tak její invence a imaginace ovlivnily epos výrazněji než v případěKalevaly.Jména pro postavy a místa hledala hlavně ve své rodné oblasti Vologdy. Zatímco Lönnrot písně vybíral i na základě témat a obsahu a jejich jednotlivé dějové linie zařadil za sebe, Zajceva celkový děj vymyslela a pouze se inspirovala lidovými písněmi a pověstmi.
Obě díla čerpají z ústní slovesnosti a mytologie a oba autoři do děl zahrnují zaříkadla, zaklínadla a jiné menšížánry. Tak jako veVirantanazui vKalevalenajdeme například zaříkadlo proti uštknutízmijíči svatební pláč – nářek nad odchodem nevěsty z rodného domu. I ve finské mytologii a kultuře má bříza velmi důležité postavení a také byl uctíván medvěd.
Na rozdíl odKalevalynemáVirantanazjednotné metrum. Kalevalské metrum je typické pro finskou a karelskou ústní lidovou slovesnost. Vepská slovesnost žádné typické metrum nemá, takže se autorka inspirovala různými básněmi. V případě Virova příběhu ponechala metrum, které bylo použito v pověsti.
Kalevalaje také mnohem rozsáhlejší nežVirantanaz(50 run oproti 17básním). Rozdíl najdeme i v zobrazování života lidí – zatímcoKalevalačerpá z textů různého stáří a je výpovědí o zaniklém zlatém věku Finů, Zajceva popsala především každodenní život Vepsů v současnosti.
Identickým motivem vzniku obou eposů je snaha okultivacijazyka a vytvoření díla se základnímintertextovýmpotenciálem pro rozvojnárodní literatury.
Virantanazbyl zatím přeložen do tří jazyků:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuVirantanazna estonské Wikipedii.