Protibyrokratická revoluce

Jakoprotibyrokratická revoluce(srbskyантибирократска револуција,antibirokratska revolucija) se označuje politická kampaň v druhé polovině80. let, jejímž cílem byla kompletní personální výměna vedení republikových a oblastních organizacísvazu komunistů Jugosláviev jednotlivých republikách a autonomních oblastech Jugoslávie. Dle tehdejších zastánců se jednalo o likvidaci staré generace politiků, která zapříčinila vleklou ekonomickou krizi, či se zapletla do celé řady afér (např.NeumaAgrokomerc) a obroduSrbska, dle kritiků o koncentraci moci v rukou buďSlobodana Miloševiće, čisvazu komunistů Srbska.
Kampaň, která měla uskutečnit personální změny ve vedení jednotlivých republiksocialistické Jugosláviebyla iniciována v atmosféře ekonomické krize, početných stávek a obecné nespokojenosti ze strany veřejnosti. Právě tuto nespokojenost se podařilo Slobodanu Miloševićovi využít.
Hlavním spojencem Slobodana Miloševiće se ukázali zprvukosovští Srbové, kteří velmi dobře – zastiženi nepříliš šťastnou situací ve své autonomní oblasti – slyšeli na hesla o nejednotě, potřebě ústavních změn, stejně jako odstranění byrokratismu.Byrokratismus byl označen za hlavního viníka krize v Jugoslávii; jeho konkrétní podobou byli všemocní politikové, kteří (dle kritizujících deníků) – žili v poměrech, jež byly v rozporu s ideálysamosprávného socialismua kteří velmi rychle jak mezi lidem tak i ve straně získali aureolu „nedotknutelných“. Tyto názory, které doplňoval ještě slovník oficiální komunistické propagandy titovské éry, se objevovaly na stránkách srbských novin a čas od času pronikaly i do dalších regionů Jugoslávie, jako například do Bosny a Hercegoviny.
Zprvu tedy došlo k výměně vedeníSAO Kosovo, kde již dlouhou řadu let trvala neutěšitelná ekonomická situace a zhoršovaly se i mezietnické vztahy meziSrbyaAlbánci. Srbové a Černohorci byli dle tvrzení oficiální politické linie vyháněni ze svých domů a plnili vlaky směřující docentrálního Srbska, či Černé Hory.
Poté bylo k rezignaci donuceno i předsednictvoSAO Vojvodina. Milošević vystoupil na řadě mítinků, které se konaly na velkém prostranství před obchodním centremSPENSvNovém Sadě. Nespokojenost lidí nasměroval na vedení vojvodinských komunistů. Rozzuřený dav se poté přesunul na náměstí před radnici, kde nakonec donutil vojvodinské vedení k rezignaci. Jednalo se asi o sto tisíc lidí.K Miloševićově kurzu nebyla část vojvodinského vedení rozhodně naladěna; místní opozici proti němu představovaliBoško Krunić,Đorđe StojišićaMilovan Šogorov.
Značný podíl na této akci měli opět kosovští Srbové, kteří byli znepokojeni vývojem ve své autonomní oblasti.Slobodan Milošević se však v tu chvíli ukázal jako mnohem populárnější politik, než ti, kteří byli ve vedení SAP Vojvodina. Přestože se pokoušeli představitelé autonomní oblasti situaci vyřešit policejními uzávěrami a prohlášeními, že se jedná o protisocialistické a nacionalistické akce, neuspěli.Během tzv.jogurtové revoluce(neboť na okna budovy radnice v Novém Sadu házeli protestující různé jídlo, včetně jogurtů) nakonec po celodenním protestu donutilo přes sto tisíc lidí vojvodinské komunistické vedení aby spáchalo svoji politickou sebevraždu a odstoupilo.
Na celosvazové úrovni vyvolal postup Miloševićových stoupenců nejednotu.Slovincipodporovali výzvu vojvodinských komunistů, aby se špičkySKJpostavily za své kolegy vNovém Sadu, to však odmítli představitelésrbští, stojící za Miloševićem.Chorvatéapředstavitelé Bosny a Hercegovinyse obávali rozšíření se protestů do dalších měst v zemi, včetně těch, která se nacházejí na jejich území.Miloševićovi příznivici odmítali, že se jedná o nacionalisticky laděné akce, neboť účastníky nebyli pouzeSrbové, ale takéČernohorcia Novém Sadu se demonstrací účastnili i příslušníci dalších národností.Kritika Miloševićova přístupu nebyla příliš otevřená, avšak například v Bosně a Hercegovině, či Chorvatsku nebyla ojedinělá. Mnozí komunističtí politici z těchto svazových republik například upozorňovali, že „Tito učil, že se o směřování státu nerozhoduje na náměstích“.
Kosovští Albánci byli postupem Miloševiće znepokojeni. Obava z budoucího omezení autonomního statutu této oblasti (ke kterému nakonec došlo) vedlo nakonec k hromadným stávkám. Na jaře1989se situace vyhrotila nejvíce ve městěStari Trg, kde horníci odmítli vyfárat z dolů. Horníci požadovali propuštění vězňů, odstranění všech reforem, které provedlSvaz komunistů Srbskaa výměnu politického vedení oblasti. Do Kosova přicestovali jak Milošević, tak iStipe Šuvar, tehdejší předseda předsednictva SKJ. Obavy zabarikádovaných horníků však nedokázali rozptýlit.
Na konci února se konaloohromné shromážděnípodporující právě Miloševiće (oficiálně Program SKJ o Kosovu) v Bělehradě. Několik set tisíc lidí nadšených z vystoupení Slobodana Miloševiće nakonec donutilo svazové předsednictvo rozhodnout ovýjimečném stavu v Kosovu.
27. březnabyly přijaty srbskou Skupštinou ústavní dodatky, které omezily pravomoci obou autonomních oblastí, Kosova a Vojvodiny. Srbské politické vedení slavnostně ohlásilo, že je Srbsko konečně suverénním na celém svém území.
V červnu1989naVidovdanpromluvil Milošević k tisícům lidí, kteří se shromáždili naGazimestanupři příležitosti 600. výročí odBitvy na Kosově poli. Shromáždění, během kterého měl Milošević dlouhý proslov, ve němž se k Srbům obrátil se slovy „nikdo nemá právo bít tento národ“, bývá občas považován za vyvrcholení centralistické kampaně a také za klíčový moment obrody srbskéhonacionalismu.
Davy stoupenců Slobodana Miloševiće mezitím v Bělehradě protestovali protiAzemovi Vllasimu, kosovskoalbánskému komunistovi – „Titovu mládežníkovi“ (jak některá tehdejší média ráda informovala)– a žádali rychlé řešení krize. Po několika dnech byl Vllasi zatčen a v Kosovu vyhlášen výjimečný stav. Proti těmto praktikám se ostře postaviloSlovinsko, v čele sMilanem Kučanem. Byli to právě slovinští komunisté, kteří podpořili stávkující ve Starém Trgu.
K podobné události došlo v polovině ledna 1989 i vPodgorici, tehdy nazývané ještěTitograd. Již odJogurtové revolucev Novém Sadu se konaly po hlavním městě Černé Hory a v dalších místech republiky protesty dělníků. Dělníci zprvu požadovali zvýšení platů, které byly zmrazeny rozhodnutímSvazové výkonné rady, přestože v zemi probíhala poměrně rychle rostoucíinflace. Jejich nespokojenost přiživovalo srbské vedení po celé léto roku1988. Na konci srpna 1988 se uskutečnilo setkání s podtitulemPravda o Kosovu, které odstartovalo početné stávky. Ty měly být sice odrazem nespokojenosti dělníků velkých továren v republice, pro své politické cíle je ale využilo srbské politické vedení.
7. října1988protestovalo před budovou Předsednictva Černé Hory 25 000 lidí.Největší demonstrace byla načasována na jeden den po událostechJogurtové revolucevNovém Sadu. Ve snaze snížit počet účastníků protestů uzavřely jednotky milicionářů silnici zNikšićedo Podgorici (tehdejšího Titogradu), což sice vedlo k tomu, že dělníci z druhého největšího města republiky nedorazili na protesty, srbské politické vedení tyto kroky nicméně odsoudilo.
Protože politické vedení republiky se obávalo, že by mohlo dojít k nárůstům protestů, vyhlásilo po celonočním jednání a konzultacích spředsednictvem SFRJv Bělehradě krátkývýjimečný stava několik zbývajících demonstrujících, kteří zůstali přes noc, odklidili milicionáři. Následujícího dne použila černohorská policieslzný plynproti demonstrantům, kteří cestovali zNikšićedo Podgorici pokračovat v protestech.
V černohorském parlamentu (skupštině) se uskutečnilo následně několik hlasování o důvěře republikové výkonné radě (vládě), která pro vládu dopadla pozitivně. Několik ministrů následně nicméně i přesto rezignovalo.
Neklid se sice podařilo urovnat, nicméně jen krátkodobě. Zatímco zbytek Jugoslávie procházel těžkým hospodářským obdobím, které se snažila centrální vláda řešit úspornými opatřeními, Černá Hora byla kvůli své dlouhodobé nerozvinutosti postižena nejvíce. Ekonomická stabilita hlavních průmyslových podniků, které zaměstnávaly většinu lidí v republice, byla v sázce. Na začátku roku1989se protesty rozhořely znovu, tentokrát ještě s větší intenzitou. Slobodan Milošević oznámil ze Srbska demonstrantům svojí podporu. V noci z10.na11. ledna1989se k protestu dělníkům připojili studenti a dav na hlavním náměstí v Podgorici dosáhl počtu sta tisíc lidí, což byla zhruba jedna šestina obyvatel Černé Hory. Zbytek republiky byl v podstatě paralyzován; ačkoliv nebyla vyhlášenagenerální stávka, situace k ní neměla příliš daleko.Druhého dne rezignovali členovéPředsednictva Černé Horya představitelé komunistické strany v některých větších černohorských městech.
Olej do ohně poté přilila nezdařenádemonstracevLublanina1. prosince1989. Tehdy došlo k velmi dramatickému zhoršení vztahů mezi Slovinskem a Srbskem a vyústilo až v organizovaný bojkot ze srbské strany.
Pro Slovinsko a Chorvatsko se celý proces stal dalším z důvodů prosazování konfederativního modelu fungování svazku. Když tento model byl na14. kongresu SKJodmítnut, dostala se otázka reálného rozpadu státu na pořad dne.