davidanugraha/M4-RAG huggingface dataset:
Gaučo

Úplně synonymnímipojmygaučové, gauchovéa„sirotci Pampy“se označujípampštípasácidobytka. Vyskytují se především vArgentině,ParaguayaUruguay, ale jsou i vChile,Brazíliia dalších státechJižní Ameriky. Jsou obdobouvenezuelskýchllanerů,mexickýchvaquerůneboseveroamerickýchkovbojů.
Svoupovahouto byli většinoudandyové.
Gaučové jsou častokrát míšenci nebo jejichpotomci, tedy převážně potomcišpanělskýchpřistěhovalcůdo Jižní Ameriky ačernošskýchotrokůzAfriky, kteří sem byli přiváženi. S nástupem modernícivilizacegaučů razantně ubývá a způsobživotatěch, kteří ještě existují, se také (ve většině případů) výrazně mění.
Gaučové mají také různésvátkya pořádají různéoslavy. Při svátcích a oslavavách dělají různé akce (např.krotíkoněnebo s nimi zajíždějí, obojí potřebují i v pracovním životě).
Gaučové chytali volněžijícídobytekakoně, přivlastňovali si je adomestikovalije. Byli to zručnívýrobci, většinuoblečeníijídlaapitísi vyráběli podomácku. Kromě toho si vydělávaliprodejemrohůdobytka a prodejemhovězíholoje. Kupovali sitabák,rumamaté, což jetradičníargentinskýnápoj. Maté měli velmi v oblibě a říká se, že na něj byli tak navyklí, že ani nemuseli jístmaso(ačkoliv to samozřejmě nebyla vždypravda). Gaučové bývali silní a zdatní. Protože trávili kvůli svému životu dlouhé hodiny na koňském hřbetě, byli to vynikajícíjezdci. S trochou nadsázky se tvrdilo, že když gaučové pozbyli koně, bylo to, jako by pozbylinohu.
Gaučovéhovořilizvláštnímdialektema vyprávěli si různépříběhyazpívalipísně, mnohé se zachovalydodnes. Gaučové byli také velkými milovníkyhudbyapoezie. Jejich tradiční,lidová hudbase nazývámilonga.
Většina gaučů nebyla přílišbohatá. Žili obvyklekočovnýmzpůsobem života a kromě svéhostádaměli tedy většinou jen to, co pobrali.
Typické pro gauče bylooblečení. Prvotní gaučové ho měli pohodlné a praktické, ale i velmielegantníastylové, pozdější gaučové přestali na pohodlí a praktičnost brát ohled. Na nohou měli uvázanýel chiripá, neboť byl velmi pohodlný při nasedání na koně, původně nosívalispinkys roztřepenými okraji, později místo nich nosili takzvanébombachas, mělibotyvlastní výroby a na nichostruhysestávající pouze zuzluzkůžepřivázaného k botě, častokrát také nosili dlouhékamaše. Kolem pasu nosili širokýpásekzdobenýmincemi. Vlastnili takésedlona koně apončo. Kromě toho bylo většinou jedinýmajetekprvních gaučůlasoa takzvanoubolu, s nížlovili. Později mívali ještě speciálnínůžzvanýfacón, který nosili meziopaskema páskem, respektive šerpou. Kromě koní byl facón většinou jejich nejcennějším majetkem.
Gaučové byli divocí,svobodní, nespoutaní a hrdí a také velmisoutěživí. Soutěžili především, aby předvedli svouzručnost, většinou měli nejradši soutěž ve svazování nohou dobytka ze hřbetu koně pomocí lasa.
Bun bo nam bo

Bun bo nam bo(vietnamskyBún bò Nam Bộ, doslovanudle s hovězím masem z jihu) je tradičníjihovietnamské jídlozrýžových nudlí(bun),hovězího masa(bo) a zeleniny.
Jídlo má původ a je rozšířeno v jižní polovině Vietnamu. Populární je vHanojijakopouliční jídlo. Dnes je častým jídlem prodávaným ve vietnamských restauracích ve světě.
Základem jídla jsou vařené tenké kulaté rýžové nudle a v rybí omáčce marinované smažené hovězí maso. K tomu je přiloženo množství zeleniny, jako jeokurka,mungo klíčky,červené zelí,mrkevneboarašídy.
Bohyně Matrona

Vkeltské mytologiibylaDea Matrona(Božská matka)bohyní, která dala své jméno řeceMarne(starověkéMatrŏna) vGalii.
GalskéteonymumMātr-on-āznamená 'Velká matka'  a bohyně Marne byla interpretována jakobohyně matky.
Mnoho galských náboženských obrazů – včetně levnýchterakotovýchsochsériově vyráběnýchpro použití v domácíchsvatyních– zobrazuje bohyně matky kojící děti nebo držící na klíně ovoce, jiná jídla nebo malé psy. V mnoha oblastech byly takovéMatronaezobrazovány veskupinách po třech(nebo někdy po dvou, vizMatres a Matronaepro triády bohyní matky dobře doložené v celé severní Evropě).
Jméno velšské mytologické postavyModron, matkyMabona, je odvozeno ze stejného etymonu (a Mabon má příbuzného v galštiněMaponos).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDea Matronana anglické Wikipedii.
Sarajevský atentát (film)

Sarajevský atentátje československo-jugoslávský koprodukčnífilmz roku1975. Hlavní role ztvárniliChristopher PlummeraFlorinda Bolkanová. Film natočil jugoslávský režisérVeljko Buljić. Film pojednává o tom jak rakouskýarcivévodaFrantišek Ferdinand d'Este(následník rakouského trůnu) s chotíŽofií Chotkovoupřijíždí doSarajevapro uznáníanexeBosny a HercegovinyRakousko-Uherskou říší.
Film začíná na panství v Rakousku, kde František Ferdinand s Žofií střílí ptáky a divoká zvířata. Třetina filmu se odehrává v Rakousku, zbylé dvě třetiny pak v Sarajevu. Film mimo jiné popisuje události před atentátem – z pohledu arcivévody – například návštěvu císaře Františka Josefa I. (Otomar Korbelář), oslavu anexeBosnys ostatními šlechtici a císařem. Z pohledu atentátníků - pašování zbraní do Sarajeva, příprava na atentát, chystání plánů. Další část filmu (již v Bosně) ukazuje poslední dny Františka Ferdinanda a Žofie. Manželé v podvečer přijedou vlakem do Sarajeva, kde do druhého dne přespí. Od této části film popisuje arcivévodovu cestu otevřenýmautomobilemna Sarajevskouradnici, při kterém dojde k prvnímu atentátu. Bomba, která je vržena k autu však d'Este nezraní. Na sarajevské radnici rakouský arcivévoda vyčteprimátoroviSarajeva že, když je na návštěvě, hází se po něm a jeho chotibomby. Když se pár zradnicevrací, rozmyslí si, že pojedou přesLateinerův most. Ovšem u Schillerových potravin, kde siGavrilo Principkupoval jídlo, si všiml kolonyvozidel. Vyběhl ven zobchodu, tasil zbraň a první ranou postřelil Františka Ferdinanda d'Este do krku, druhou ranou pak jehomanželkuhraběnkuŽofii Chotkovou do podbřišku. Poté se roztočí policejní vyšetřování celého případu. Snímek popisuje jak skončili jednotliví strůjci atentátu a ostatnílidé, kteří byli do něj zapleteni.
Snímek měl premiéru 31. října 1975 (stejně tak i vJugoslávii).
Kazeta s filmem se vČSFRzačala prodávat na začátku roce1990. VUSAjejí prodej začal počátkem 90. let 20. století (23. března 1990) pod záštitouHome Classic Entertaiment.
Seznam je uveden v pořadí: název státu, název filmu v zemi, datum vydání VHS, jazykdabingu(titulků,voiceoverů...)
Seznam je ve stejném pořadí jako VHS.
Hladomor v Bengálsku 1943

Bengálský hladomorje označení pro období akutního nedostatku jídla a související vysokou úmrtnost obyvatelstva v bengálské provinciiBritské Indie(nyníBangladéša východní Indie) běhemdruhé světové války. Podle odhadů zemřelo z populace čítající 60,3 milionů lidí na vyhladovění,maláriia nemoci způsobenépodvýživouod 2,1 do 3 milionů obyvatel.Další část obyvatelstva se pak ocitla pod hranicí chudoby, jelikož válečná krize zasáhla důležité sektory ekonomiky Bengálska. Historici obvykle charakterizujíhladomorjako antropogenní (způsobený člověkem), existuje však menšinový názor, že hladomor byl důsledkem přirozených příčin.
Bengálská ekonomika byla závislá na zemědělství, ale její vývoj stagnoval a produkce tak nedokázala pokrýt stále se zvyšující počet obyvatel. V době druhé světové války pak došlo k inflaci, čímž prudce vzrostly ceny,reálná mzdapoklesla a mnoho obyvatel tak nemělo ani na základní potřeby. Vláda provincie popřela, že by došlo k jakémukoliv hladomoru a obyvatelům se zpočátku nedostávalo téměř žádnéhumanitární pomoci. Poté, co v říjnu 1943 britská indická armáda převzala kontrolu nad financováním provincie, se situace mírně zlepšila. V prosinci téhož roku došlo k velké sklizni rýže a úmrtnost tak začala klesat, ale i tak v roce 1944 došlo k více úmrtím než v roce 1943, a to kvůli různým nemocem.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuBengal famine of 1943na anglické Wikipedii.
Vladimír Miltner

Vladimír Miltner(6. července1933,Plzeň,Československo–13. ledna1997,Surír, krajMathura,Uttarpradéš,Indie) byl předníčeskýindolog, znalec řadyindických jazyků, překladatel a popularizátorindickékultury.
Navštěvoval gymnázium vKarlových Varech. Již v té době studovalhindštinuaurdštinu. Po maturitě nastoupil naKarlovu univerzitudo oboru indická filologie a indologie. Nejdříve pracoval v jazykové škole, později nastoupil jako pracovníkČSAV. V roce1967začal své tříleté působení na univerzitě vPaříži. Když byl nucen odejít z politických důvodů z ČSAV, pracoval chvíli jako kuchař a poté se uplatnil jako redaktor časopisu 100+1 ZZ a překladatel. Po pádukomunistického režimuse vrátil na akademickou půdu ČSAV.
Zemřel za nevyjasněných okolností v Indii na cestě po řeceGanze.Soudí se, že šlo o rituálnísebevraždu.
Zabýval se především indologií se zřetelem na hindštinu, staroindickou erotiku, medicínu a jídlo. Publikoval anglicky i česky. Překládal zesanskrtu,páli,hindštiny,maráthštiny,bradžštiny,hindaví,urdštiny,bengálštinyaangličtiny. Anonymně pořídil první český překladRushdiehoSatanských veršů.
Ljubo Kojo

Ljubo Kojo(vsrbskécyriliciЉубо Којо/Љубомир Којо;6. června1920,Sarajevo,Království Srbů, Chorvatů a Slovinců–6. ledna1993,Sarajevo,Bosna a Hercegovina) bylstarostouSarajevav letech1955–1962a člen vládyBosny a Hercegovinyv letech1962–1966.
Kojo se narodil do prominentnísrbskérodiny. Studoval na obchodní akademii v bosenské metropoli. V roce1941, když vypukladruhá světová válkanaBalkáně, se přidal kekomunistickým partyzánům. V boji byl raněn a následně léčen ve vojenské nemocnici naBarivItálii. Jeho zdravotní stav se zlepšil v předvečer osvobození Sarajeva.
Po návratu do města byl jmenování Správcem ve jménu dobra lidu, což byla pozice, jejíž držitel dohlížel na rozdělování přídělů jídla a základních služeb pro obyvatele města. Poté, co byl sedm let starostou bosenské metropole se stal ministrem v republikové vládě. Roku1969se stal zástupcem Bosenskohercegovinské obchodní komory vMoskvě. Na uvedené pozici zůstal dva roky. Byl také jedním ze zakladatelů fotbalového klubuFK Sarajevo, kde zastával funkci předsedy klubu v letech1962–1963. Svojí kariéru zakončil jako ředitel centraSkenderija.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLjubo Kojona anglické Wikipedii.
Trinxat

Trinxatje tradiční jídlo oblastiPyrenejí, zejména vAndořeakatalánskýchregionechCerdanyaaAlt Urgell. Připravuje z sebrambor,zelíavepřového masa.a podává většinou jako příloha ksledi, nebo se konzumuje samostatně s chlebem.
Samotný názevtrinxatje příčestíkatalánskéhoslovatrinxar, což znamenákrájeta dá se přeložit jakonasekaný, popřípadě jakokaše.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTrinxatna anglické Wikipedii.
Picada

Picadaje jednou z charakteristickýchomáčeka kulinářských technik vkatalánskékuchyni. Není to samostatná omáčka jakomajonézanebo romesco , ale přidává se do jídla běhemvařenína dochucení.
Často příprava směsi začíná základní omáčkou, jakou je například sofrito a končí finálním přidáním picada několik minut před ukončením přípravy jídla. Picada se užívá jako příměs nebo pro zahuštění a dává znamenitou finální chuť velkému množství receptů z masa, ryb, rýže, polévek, luštěnin či zeleniny. Existuje mnoho variant přísad. Nejběžnějšími jsoučesnek(považovaný za téměř základní),šafrán(považovaný za základní mnoha kuchaři) a (nebo)petržel. Další možné přísady jakoskořice, vařená játra (kuřecí nebo králičí),čokoláda,kmín, byliny a další koření jsou užívány zřídka.
Picada se připravuje vmoždířia musí obsahovat základní triádu:mandle, chléb a kapalinu. Mandle jsou opražené a lze je nahradit ořechy (lískovými,piniovými,vlašskými) či kombinovat s jinými ořechy. Tvrdý, suchý chléb je rozdrcen v moždíři, může být opražený nebo okoralý či to mohou být chlebové kůrky, lze ho osmažit na pánvi na oleji či dokonce použít sladké sušenky nebo koláčky. Jako kapalina se obvykle používá horký masovývývarnebo jen horká voda.
Typická příprava picada:
Dejte do moždíře trochusoli, předejdete prokluzování, a čtyři stroužkyčesneku. Rozdrťte česnek a přidejte tucet praženýchmandlí, tucetpiniovýchoříšků, krajíc opraženého chleba a trochušafránu. Vše rozdrťte dohromady, až vznikne "těsto". Můžete také přidat několik snítekpetržele. Když je těsto homogenní, přidejte několik lžiček šťávy, která zbyla po vaření masa a promíchejte, až vznikne hustá omáčka. Asi deset minut před dokončením vaření vlijte omáčku rovnoměrně po celém povrchu pokrmu a nechte ji, až se spojí za nízké teploty s připravovaným pokrmem.
Historicky je picada z mandlí doložena vkatalánskékuchyni již od jejího útlého počátku. Objevuje se v nejstaršíchstředověkýchpojednáních. Sousednístředomořskékuchyně, jakookcitánskáneboitalskámají v podstatě podobné omáčky, napříkladpesto.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPicadana anglické Wikipedii.
Tió de Nadal

Tío de Nadal(tj. „Vánoční poleno“) je postava z katalánské mytologie, všeobecně rozšířená hlavně vKatalánskua v některých oblastechAragonie. Podobná tradice (CachafuòcneboSoc de Nadal) existuje také vOkcitánii.
Tío de Nadalmá původ ve venkovských tradicích předkřesťanské éry. Poleno se 25. prosince pálilo v krbu jako pocta předkům, ale také aby přineslo do domova teplo a světlo v chladném zimním měsíci. Po spálení se popel z polena rozptýlil na poli. Později se tato tradice přeměnila ve svátek pro děti.
Tío se v katalánských a aragonských rodinách vyskytuje ve formě asi 30 cm dlouhého polena stojícího na nožkách z drobnějších dřívek a s namalovaným usmívajícím se obličejem. Na hlavě má malou červenou čapku (miniatura tradiční barretiny) a nos bývá často vyrobený z mrkve či dalšího kusu dřeva. Tato podoba Tía pochází až z poslední doby a nahrazuje starší a syrovější vzhled kusu dřeva.
Domů se poleno přinese po 8. prosinci (den Neposkvrněného početí Panny Marie), nazdobí se a přikryje se dekou. Do Vánoc musí děti poleno „krmit“ zbytky jídla a ovocem, aby si tak zajistily dostatečný přísun dárků. Na Štědrý večer nebo Boží Hod pak do polena tlučou klacky a zpívají speciální písně „cagatío“, které mají donutit Tía vykálet dárky pod deku (kam je ve vhodný moment podstrčí rodiče). Odtud také pochází zdomácnělé pojmenování Tía de Nadal „cagatío“, doslova „kálející poleno“.
Dárky od Tía jsou obecně menší věci, např. sladkosti (turrón), ořechy, sušené fíky a drobnější dárky. 
Větší a hodnotnější dárky jsou, tak jako v celém Španělsku, přinášeny až 6. ledna Třemi králi.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTió de Nadalna španělské Wikipedii.
Losos lomi

Losos lomi(čilosos lomi-lomi) jehavajskéjídlo. Jedná se o salát připravený ze syrovéholososanakrájeného na kousky, kouskůrajčatasladké cibule(používá se takéjarní cibule) který se podává za studena. Občas se používajíčili papričkynebo drcenýleda také se často přidává nakrájenáokurka.
Názevlomi-lomije odvozen ze způsobu přípravy. Míchánílososas ostatními ingrediencemi se provádí ručně masírováním –lomi-lomijehavajskývýraz pro masírování.
Kahoolawe

Kahoolaweje nejmenší ostrov z osmi hlavníchHavajských ostrovů, které se nacházejí v severovýchodní částiTichého oceánu. Ostrov je neobydlený a má rozlohu 115,6 km². Nachází se 11 km jihozápadně od ostrovaMaui. Kahoolawe je částí státuHavaj, který je 50.spolkovým státemSpojených států amerických. Jedná se oštítovou sopku.
Ostrov byl vždy řídce osídlen kvůli suchému klimatu a nedostatku zdrojů pitné vody. Obyvatelů nebylo více než několik stovek a zabývali se převážně rybolovem. V 18. století se kvůli válkám zcela vylidnil. KrálKamehameha III.zde kolem roku 1830 zřídil trestaneckou kolonii, ale kvůli nedostatku vody a jídla někteří vyhnanci vyhladověli a někteří prý přeplavali přes úžinu naMauive snaze získat jídlo. Zákon o vyhnanství byl následně roku1853zrušen.
Během 2. světové války zde americká vláda zřídila vojenské cvičiště, na kterém trénovali piloti bombardérů a probíhaly pokusné výbuchy. Toto využití pokračovalo i během války v Koreji a v roce 1965 zde proběhla operace Sailor Hat, během které byla pomocí 500 tun TNT odpálena loďUSS Atlanta (CL-104).
Erromango

Erromangoje sopečný ostrov vKorálovém moři, který je součástí státuVanuatu. Nachází se v provinciiTafea80 km jihovýchodně od hlavního městaPort Vila. Má rozlohu 891,9 km² a je čtvrtým největším ostrovem Vanuatu. Na ostrově žije přibližně 2 000 obyvatel, největším sídlem jeUpogkorv Dillonově zátoce na západním pobřeží.
Erromango je porostlé tropickým pralesem, nachází se zde rezervacedamaroní. Nejvyšším vrcholem jeMount Santop(886 m n. m.).
Ostrov osídlili před třemi tisíci lety příslušnícilapitské kultury, po nichž se zachovalo množstvípetroglyfů. Původní obyvatelé ostrova pro něj používali názevNelocompne. Jako první Evropan zde v roce 1774 přistálJames Cook, který ostrov nazval Erromango, což vzniklo zkomolením domorodého výrazuarmai n'go(dobré jídlo). V roce 1839 zde byli zabiti misionáři John Williams a Jacob Harris, což dalo Erromangu alternativní názevMartyr Isle(Ostrov mučedníků).V devatenáctém století se zde ve velkém těžilosantalové dřevo, což vedlo k neúspěšné výpravě za účelem získání Erromanga proHavajské království, kterou vedl náčelník Boki.V roce 1906 se ostrov stal součástíkondominiaNové Hebridy pod společnou správou Francie a Velké Británie, od roku 1980 patří k nezávislému Vanuatu. Produkce santalového dřeva poklesla v důsledku vykácení původní vegetace, obyvatelé se živí převážně rybolovem a pěstovánímpalmy kokosové,smldinceapepřovníku opojného.
Nejpoužívanějším jazykem na ostrově jebislamština. Původní jazykysorungautahazanikly v devatenáctém století, kdy se populace ostrova výrazně snížila v důsledku zavlečených chorob a únosů domorodců na práci do Queenslandu.
Židovský hřbitov

Židovský hřbitov(hebrejskyבית קברות,bejt kevarot, dosl.dům hrobůnebo בית עלמין,bejt olmin) jehřbitov, který je určen pro pohřbívání osobžidovskéhovyznání či národnosti.
Židovský hřbitov je úzce spojen s vírou, že člověk byl stvořen kobrazu Božímua že budevzkříšen, a proto tělo zesnulého „ukrývají“ v bílém plátnu do země. Území hřbitova je považováno za posvátné místo, a existuje proto řada různýchpředpisů, které mají být na židovském hřbitově dodržovány. Mezi nařízení patří například zákaz jídla a pití či zákaz vstupu zvířat, zejména však požadavek neporušitelnosti hrobů na věčné časy. Tento příkaz pak často vedl v místech, kde nebylo možné hřbitov rozšířit, k pohřbívání v několika vrstvách – po zaplnění kapacity byla na hřbitov navezena hlína, do které pak byli pohřbíváni další zesnulí,což je příkladStarého hřbitova v Praze.
Na mnoha hřbitovech bývá vyhrazeno místo pro hrobyrabínůa často také pro dětské hroby. Typické jsou pro židovské hřbitovy náhrobky (macevot), které mají většinou podobustély, vzácněji podobutumby. Naepitafuje téměř vždy uvedeno jméno zesnulého a jeho otce, popř. také manžela, datum úmrtí a chvalořečení zemřelého. Nápisy na náhrobcích na židovských hřbitovech v českých zemích byly do19. stoletípsányhebrejsky, od poloviny 19. století dvojjazyčně hebrejsko-německyči hebrejsko-česky, a ve20. stoletíněkdy dokonce pouze německy či česky. Náhrobky jsou mnohdy zdobeny reliéfy, které symbolizují jméno, rod či zaměstnání zesnulého.
Součástí hřbitovů bývá často také budova, která sloužila jakomárnice,obřadní síňči vozovna pro pohřební dům, případně sídloPohřebního bratrstvachevra kadiša.
Se vznikem židovského osídlení v českých zemích vznikaly i židovské hřbitovy. Často záleželo na rozhodnutívrchnosti, kde židům umožní zřídit jejich hřbitov. Mnoho starých židovských hřbitovů (zejména na venkově) se nachází na odlehlých místech mimo obec. Roku1787bylo vHabsburské monarchiiz hygienických důvodů zakázáno pohřbívat uvnitř měst a nové hřbitovy včetně židovských se začaly zakládat vně zástavby. Na území Česka se dochovalo přes tři stažidovských hřbitovů.
Největší židovský hřbitov se nachází naOlivové hořevJeruzalémě, největšížidovský hřbitovvEvropěse pak nachází vLodži. Největší židovský hřbitov v Čechách a celém Česku jeNový židovský hřbitovna pražskýchOlšanech; největší židovský hřbitov na Moravě ježidovský hřbitov v Brně(podle jiných zdrojůžidovský hřbitov v Třebíči).
Gefilte fiš

Gefilte fiščigefilte fish(v jidišגעפֿילטע פֿיש‎, doslova „nadívaná ryba“) je tradičnížidovský pokrmtvořený vařenou směsí sekaného či mletéhorybíhomasa a dalších ingrediencí, podávaný jakopředkrm. Obvykle používanou rybou jekapr, ale téžštikači jinésladkovodní ryby. V některých místech, jako třeba veSpojeném království, se používají imořské rybyči jejich směs. Historicky, jak již název napovídá, byl pokrm podáván jako nadívaná ryba. Postupně, zhruba od 19. století, byla směs rybího masa tvarována do podoby kuliček. Pokrm je vyráběn též průmyslově, a je v některých zemích prodáván ve sklenicích či plechovkách vsupermarketech. Podává se zejména běhemšabatovýcha svátečních hostin, a podle autorky kuchařek a kulturní antropoložkyClaudie Roden, jde o nejslavnější a nejtypičtější židovské jídlo.
Datlovník pravý

Datlovník pravý(Phoenix dactylifera) je druhpalmyznámé a hojně pěstované především prodatle, které se konzumují čerstvé i sušené, nebo se používají k přípravě různýchnápojůapokrmů. Včeštiněse druh nazývá téždatlovník obecnýči lidověpalma datlová.Protože jej lidé po tisíciletí pěstují, není snadné určit jeho původníareál přirozeného výskytu.
Datlovník pravý patří k nejstarším pěstovaným rostlinám, zmiňuje se už v mezopotámských archivech a vBibli, archeologické výzkumy dokládají záměrné pěstování už vmladší době kamenné(cca 6 tisíc let př. n. l.). Díky takto dlouhodobému úmyslnému šíření a vysazování člověkem už není možné přesně určit původní areál jeho přirozeného výskytu, předpokládá se, že původně mohl růst vpoušťních oázáchSeverní Afriky, okoloPerského zálivuči vMezopotámii.
Dnes je hojně pěstován vSeverní Africea naBlízkémaStředním východě(odEgyptaaž poPákistán). Mimo tuto oblast se datlovníky pěstují také vČíněnebo vUSA.
Obvykle jde o středně velký strom dorůstající výšky 15–25 metrů, s rozpětím koruny 6–10 metrů. Jelikož jde ojednoděložnou rostlinu, jehodřevonemáletokruhy.Listyjsou zpeřené, 3–5 metrů dlouhé, s trny nařapíkua průměrně s asi 150lístky. Květy jsou jednopohlavní a trojčetné ve velkých hroznech, plody jsoupeckovice. Jedna rostlina může vyrůst jako jeden samostatnýkmen, nebo jako shluk několika kmenů se společnými kořeny. Rostlina jedvoudomá.
Plody datlovníku se tvarem i barvou podobají středomořskému mlžiLithophaga lithophaga, odtud pochází jeho české pojmenování „datlovka vrtavá“ (někdy takédatlovka obecná).
Datlovník pravý je pěstován především pro datle, které odedávna tvoří významnou složku potravy především v arabských zemích, kde se konzumují čerstvé i sušené, nebo se používají jako surovina pro přípravu složitějších jídel.
Datle jsou tmavě hnědé oválné plody (peckovice), 3 až 7 cm dlouhé a 2 až 3 cm široké. Obsahují až 70 %sacharidů, které jsou zastoupeny v podoběpřírodních cukrů, a mají malý obsahvody. Jsou bohatým a významným zdrojemdraslíku,chlóru,železaavitamínů B.V čerstvém stavu obsahují i významné množstvívitamínu C, který se ale sušením ztrácí. Datle jsou především okamžitý zdroj energie a často se uvádí, že ze všech druhů ovoce mají nejvyšší energetickou hodnotu, takže se jim někdy přezdívá „přírodní palivo“. Sportovci by je tedy měli konzumovat jak před výkonem, tak během a po výkonu. Použít je ovšem lze před jakoukoli fyzickou aktivitou, tedy např. při výletech.
Datlová semena jsou zdrojem datlového oleje (používá se v kosmetice) či surovina pro výrobukyseliny šťavelové. Mimo plodů se využívají i další části rostliny: dřevo datlovníku jakostavební materiála listy jako zdrojcelulózy. Ve starověku se palmové listy dávaly hrdinům a vítězům („palma vítězství“) a užívaly při slavnostech (vizKvětná neděle).
Lugalbanda

Lugalbandabyl legendární vládceUruku.
Podlesumerského královského seznamubývá řazen do první urucké dynastie a vládl 1200 let.Zdá se být pravděpodobné, že jde o reálného vládce, který byl později pravděpodobně zbožněn, nejsou o tom sice přímé doklady, ale jeho jméno se objevuje s determinativem bůh.
Jsou známy dva mýty ve kterých Lugalbanda vystupuje, které dříve pravděpodobně tvořily jeden celek o zhruba 900 verších.
Francis Lewis

Francis Lewis(21. března1713,Wales–31. prosince1802,New York) byl americký politik, obchodník a signatářDeklarace nezávislosti Spojených státůjako zástupce státuNew York.
Francies Lewis se narodil 21. března 1713 vLlandaffuveWalesu. Byl jediným dítětem Morgana Lewise a Anne Lewis (rozené Pettingale) z Newportu ve Walesu.Vystudoval univerzituWestminster SchoolvLondýně.Do svých 21 let pracoval v londýnském obchodním domě. Jeho otec mu odkázal majetek, včetně nemovitostí. Lewis vše prodal a použil výtěžek ke koupi zboží, pak odplul do New Yorku, kam dorazil v letech 1734 nebo 1735. Část zboží v New Yorku zanechal, prodal je jeho obchodní partner Edward Annesley. Se zbylou částí zboží odcestoval doFiladelfie.Po dvou letech se vrátil do New Yorku.Lewis podnikl několik cest přes oceán, navštívil severoevropské přístavy,PetrohradvRusku, také severníSkotskoaAfriku. V roce 1756 byl zajat jako britský obchodní agent a poslán do Francie do vězení. Po svém propuštění a návratu domů se stal politicky aktivním.
Byl členem Committee of Sixty (výboru šedesáti), delegátem New York Provincial Congress (provinční kongresu v New Yorku) a od roku 1775 do roku 1779 působil jako delegátkontinentálního kongresu. V roce 1778 podepsalČlánky Konfederace a trvalé uniea v roce 1779 působil jako člen Continental Board of Admiralty, kontinentální rady pro námořnictvo.
Pomohl svému synovi Francisovi Lewisovi ml. otevřít obchod pod značkou Francis Lewis a syn. Jeho syn Morgan Lewis sloužil v armádě běhemamerické revoluční válkya později zastával mnoho úřadů ve státě New York, včetně funkce guvernéra.
V roce 1745 se Lewis oženil s Elizabeth Annesley (zemřela 1779), sestrou jeho obchodního partnera.Měli sedm dětí, z nichž pouze tři se dožily dospělosti.
V roce 1775 Lewis získal panství ve Whitestone, dnešnímQueensu. Jeho dům byl v americké revoluční válce zničen britskými vojáky, kteří také zatkli jeho manželku Elizabeth a po dobu několika týdnů jí v zajetí odepřeli čisté oblečení nebo přiměřené jídlo. Její útrapy v zajetí jí zničily zdraví a vedly k její smrti v roce 1778 poté, co on sám byl propuštěn ze zajetí v rámci dohody o výměně vězňů.
Lewis zemřel 31. prosince 1802, ačkoli jeho památník na hřbitově Trinity Church udává jeho rok smrti jako 1803.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLewis Francisna anglické Wikipedii.
Lžičník lékařský

Lžičník lékařský(Cochlearia officinalis) je nevysoká, bíle kvetoucíbylinačasto považována zaléčivou rostlinu; jedinýdruhrodulžičník, který vČeské republiceroste.
Původní výskyt druhu je vázán naevropskápobřežíAtlantskéhoaSeverního ledového oceánu, hlavně na mořeBaltské,Irské,Norské,Severní,Barentsovo,BíléaKarské. Nynější výskyt vevnitrozemskýchoblastech Evropy je až druhotný.
Pro zdárný růst vyžaduje rostlina dostatek světla, vlhkou a propustnou půdu, která může být mírně kyselá až alkalická, obvykle roste v místech částečně zasolených. Nejčastěji se vyskytuje na skalách nebo písečných dunách, dobře snáší místa se silnými větry i poměrně chladné oblasti s krátkým létem.
Tato rostlina byla v minulosti ze západo- a severoevropských oblastí šířena na území nynějšíČR, kde se pěstovala jakoléčivka. Později lžičník lékařský zplaněl, dostal se ze zahrad do volné přírody, kde byl prvně zaznamenán roku 1819, a od té doby se tento příležitostný neofyt vČeskuvyskytuje pravidelně, byť poměrně vzácně.
Lžičník lékařský jedvouletáaž krátcevytrvalárostlina, jejížlodyhadorůstá v době dozráváníplodůdo výše 15 až 30 cm. Přízemnílistová růžiceje tvořena téměř tučnolistýmiřapíkatýmilistyo průměru 2 až 4,5 cm sčepelemiledvinovitého až srdčitého tvaru, které jsou po obvodě celistvé, nebo mají mělké laloky; střed čepele bývá promáčklý a list takto připomíná lžičku. Z růžice vyrůstá rozvětvená lodyha, jejíž spodní listy jsou podobné přízemním, listy prostřední na kratičkých řapících mají čepele buď kopinaté, nebo vejčité až okrouhlé a na bázi obvykle srdčité, listy horní jsou přisedlé a srdčité.
Na konci lodyhy i větví vyrůstajíbezlistennévoňavéoboupohlavnékvětyve stáhnutémhroznu, který se při odkvětu postupně rozvolňuje a prodlužuje. Jejich čtyři vejčité avydutékališní lístky, dlouhé 2 až 4 mm, jsou světle zelené a mají bílý blanitý lem.Korunní lístkyelipsovitého až obvejčitého tvaru bývají 4 až 7 mm dlouhé a jsou bílé, nebo méně často růžové. Rostlinyvykvétajívestředoevropskýchpodmínkách v květnu až červnu,opyloványjsou létajícímhmyzem, případně jsou isamosprašné.
Plody, vyrůstající na bezmála vodorovně odstávajících stopkách, jsou téměř kulovité, dvoudílnéšešulky3 až 6 mm dlouhé. Obsahují elipsoidní, hnědá a na povrchu bradavičnatásemena, velká 2 až 4 mm.
Rostlina byla v minulosti pro svůj vysoký obsahvitamínu Ckonzumována námořníky na ochranu protikurdějím. Čerstvé listy mají poněkud palčivou chuť a pro svou pikantnost bývaly součástí salátů; obsahujíhořčinyasilices obsahemsíry,glykosidglykokochlearin,tříslovinyaenzymy; jsou močopudné, zvyšují chuť k jídlu a podporují trávení. Mají antiseptické účinky, sušenádrogase dodnes používá ve směsích k léčbě špatně se hojících ran, zánětů v dutině ústní, při angíně a podobně; bývá i součásti směsí regulujících nadváhu. K léčbě se používají hlavně mladé listy a občas i nať trhaná v době počátku kvetení.
Subnautica

Subnauticaje dobrodružná hra vytvořená studiem Unknown Worlds Entertainment. Hra byla vydána v předběžném přístupu16. prosince2014, plná verze byla vydána24. ledna2018.
Subnautica je dobrodružná hra o přežití, odehrávající se votevřeném světěoceánské planety. Hráč hraje z pohledu první osoby. Úkolem hráče je prozkoumat herní svět a následovat příběh hry, zatímco čelí nebezpečím ukrývajícím se pod mořskou hladinou. Ve hře je možné sbírat materiály, vytvářet vybavení aponorkya stavět základny.Vše vytvořitelné potřebuje recepty, které hráč získává postupem ve hře či oskenováním rozbitých částí, volně se vyskytujících po světě (některé recepty má hráč již od začátku). Na úvodní obrazovce si hráč vybere mezi čtyřmimódy. V móduPřežitíje třeba dodržovat pitný režim, hlídat příjem potravy, kontrolovat hladinukyslíkua udržovat úroveň života. V móduVolná hraodpadá potřeba jídla a pití. MódHardcoreje stejný jako módPřežití, ovšem pokud hráč zemře, tak nemá možnost oživení, což je podobné jako ve hřeMinecraft. V posledním móduKreativníje hráč oproštěn o všechny potřeby, získává nesmrtelnost, všechny recepty má odemčené od začátku hry, přičemž jejich vytváření nestojí suroviny, a všechna plavidla jsou nezničitelná a nespotřebovávají energii.
Hra má také částečnou podporuVRbrýlí.
Ryley Robinson havaroval na planetě 4546B vlodinazvanéAurora. PodlePDApřežije jen několik dní. Postupně se Ryley dozvídá, že asi 10 let před ním zde ztroskotala posádka jiné lodi nazvanéDegasi. Postupem času také objeví Precursorské základny. Jedna základna bude ale rozbitá – a zde se Ryley dozví, že většina planety je nakažena nemocí Kharaa (dříve carar). O kus dál pak Ryley najde největší základnu: Sea Emperorovovězení(Sea Emperor prison). Zde najde také největší stvoření ve hře:Sea Emperora. U něj poté vylíhnevajíčkamláďat Sea Emperorů, kteří po chvíli začnou produkovat enzym 42, pomocí kterého se Ryley vyléčí a následně deaktivuje zbraň (karanténu planety 4546B). Následně bude moci opustit planetu raketou Neptune.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSubnauticana anglické Wikipedii.
Ayşe Hatun (manželka Murada IV.)

Ayşe Sultan(Osmanskou turečtinou: عایشه سلطان‎,1614–1680) byla manželka osmanského sultánaMurada IV.
V harémové archivní knize bylo zapsáno, že Ayşe byla Muradovou jedinouhaseki(konkubínou) až do jeho 17 let, kdy se ujal vlády a přišla jiná žena, která sultána okouzlila. V roce 1633 dostávala od sultána 2000 asper a tento plat jí vydržel až do konce Muradovy vlády.
Od té doby, co začala dostávat 2 000 asper denně (Muradova druhá haseki dostávala 2571 asper), začala za peníze stavět fotány, domy pro chudé a přispívala chudým na jídlo.
V letech 1678 až 1679 byla stále ještě naživu, ovšem o její smrti a kdy dni úmrtí se nedochovaly žádné zprávy.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAyşe Hatun (wife of Murad IV)na anglické Wikipedii.
Vercelli

Vercelli(piemontskyVarséj) je město vprovincii Vercelli,Piemontu, v severníItálii. Je to jedno z nejstarších osídlených míst v severní Itálii, založené, dle většiny historiků, kolem roku600 př. n. l.
Město leží naPianura Padana, meziMilánemaTurínem.
Je významným centrem pěstovánírýže, a je obklopeno rýžovišti, která jsou v létě zaplavována.
Roku1228zde byla založena první univerzita na světě financovaná z veřejných prostředků. V současnosti je součástí Piemontské východní univerzity.
Vercellae (Vercelum) bylo sídlemLibiců,ligurskéhokmene; poté se stalo důležitýmřímskýmsídlem blízko něhožGaius Mariusporazilkeltskéa germánské kmeny vbitvě u Vercellv roce101 př. n. l.
O 500 let později zdemagister militumFlavius StilichoporazilGóty. Polombardskéinvazi připadlovévodství Ivrea. Od roku885bylo pod jurisdikcíprince biskupa.
Nezávislou obcí se stalo roku1120, bylo členem do první a druhé lombardské ligy.
Během13. stoletíse dostalo pod nadvláduDella Torrez Milána (1263), markýzů zMonferrata(1277). Tizzoni (Ghibellini) a Avogadri (Guelfové) rozdělily město v letech1301až1334. Roku 1307 zde byl upálen heretický kazatelFra Dolcino. Roku1373biskup Giovanni Fieschi vyhnal rodVisconti, ale Matteo I. Visconti město dobyl zpět.Facino Cane(1402) využil sporu meziGiovannim MariouaFillipem Viscontima zmocnil se města, ale byl vyhnánTheodorem II.roku1404, který jej podstoupil roduSavojskýchroku1427.
V letech1499až1553bylo Vercelli pod nadvládouFrancouzů, a v letech1616až1678Španělů.
Ve Vercelli je mnoho pozůstatků starořímského osídlení:amfiteátr,hippodrom,sarkofágya další.
Z městských věží vynikajíTorre dell’Angelo, která se vypíná nad starým trhem, aTorre di Cittàna Via Gioberti.
Typickým místním jídlem je rýže s fazolemi, nazývanépanissa. Mezi místní vína patříGattinaraDOCG, klasické červené víno vyráběné převážně z hroznů odrůdynebbiolo(lokálně známé jakospanna) v obciGattinara, kde archeologické výzkumy prokázaly pěstování víno už v období starého Říma.
Unione Sportiva Pro Vercellibýval v minulosti velmi úspěšný fotbalový klub. Sedmkrát vyhrál národní italský šampionát mezi lety1908a1922. Dnes soutěží vserii C2.
Asigliano Vercellese,Borgo Vercelli,Caresanablot,Desana,Lignana,Olcenengo,Palestro(PV),Prarolo,Salasco,Sali Vercellese,San Germano Vercellese,Villata,Vinzaglio(NO),Quinto Vercellese
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuVercellina anglické Wikipedii.
Laziji

Laziji(v doslovném překladu kořeněné kuře), je pokrmsečuánské kuchyně. Jedná se o pokrm z kuřecího masa, které je připravené pomocí čínské techniky smaženístir-fried. Kousky kuřecího masa se před smažením marinují. Dále se přidávají sušené sečuánské chilli papričky, kořeněnáfazolová pasta,sečuánský pepř, česnek a zázvor.
Na ozdobu jídla se často používají opečené sezamové semínka a nakrájená jarní cibulka.Strávnici používajíhůlky, aby vybrali kousky kuřecího masa a chilli nechávají v misce.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLazijina anglické Wikipedii.
Dziady

Dziadyjsou veslovanskélidové kultuřesvátky mrtvých, jejichž kořeny sahají dopředkřesťanské doby.
Konají se zpravidla čtyřikrát do roka, na jaře, v létě, na podzim a v zimě. Jinde se slavily až šestkrát ročně.Nejstarší zmínka o těchto svátcích, konkrétní o jejich letní podobě, pochází z ruskéhoStoglavuz roku1551.Tyto zvyky, jako pálení ohňů nahrobechukatolickýchSlovanůzanikly, zatímcopravoslavná církevpovolila pohřební hostiny i při chrámech.VPolskuse jako dziad označuje iduch domu.Nazývají se takédjadynebodědy, což je slovo které označuje mrtvé předky bez ohledu na jejich pohlaví a stáří.Mezi další názvy patřínavský,rusalčinnebomavskij velikden.
Podzimní dziady se konají26. říjnapravoslavného kalendářena svátek svatéhoDemetria Soluňského, podle toho se také nazývají dmitrovské dziady. Provází je velký úklid a příprava množství jídla, aby byly duchové předků přilákáni do domu. Pokrmy které byly zanechány předkům se druhý den ráno rozdávaly chudým. Zimní dziady se slaví podobný způsobem a to v sobotu předmasopustnínedělí. Jarní dziady, nazývané téžradunica, se slaví úterý po prvnívelikonočníneděli. Uklízí se hroby, ženy u nich odříkávajížalozpěvya muži koulejí svěcená vejce po hrobech. Pokud je přítomenknězsloužípanychidu. Poté je rozprostřen po stole ubrus a jídlo rozděleno mezi živé a předky.Podobně se slaví i letní dziady sobotu předletnicemi.
VBulharskuslavnosti mrtvých probíhají podobným způsobem a nazývají sezadušnicenebospomeni. Nejvýznamnější je jejich letní datum, významné je ale i podzimní, nazývanéstopanova gozba„hospodářovy hody“. Stopan či stopanin je duch předka, který chrání dům kde přebývá.
Magdaléna Beranová

Magdalena Beranová(15. září1930,Čáslav–17. května2016) byla českáarcheoložka.
Magdalena Beranová studovala v letech 1949–1953historiia archeologii naFilosofické fakultě Univerzity KarlovyvPraze(promovaný historik 1953,CSc.1960, PhDr. 1967, DrSc. 1983). V letech 1953–1963 pracovala ve Slovenském ústavuČSAV. Od roku 1963 do roku 1990 pracovala vArcheologickém ústavuČSAVjako vedoucí vědecká pracovnice, v letech 1973–1987 jako vedoucí časně historického (slovanského) oddělení.
Věnovala se dějinám pravěkého a středověkého zemědělství včetněexperimentální archeologie, dějinám výživy, archeologii Slovanů na českém území i v celé slovanské oblasti, obecně sídlištní archeologii či dějinámsklářství.
Protopterus

Protopterus(bahník) je rod čtyř druhů africkýchdvojdyšnýchryb. Je to jediný rod celé čeledi afričtí bahníkovití (Protopteridae).
Všechny druhy roduProtopterusdýchajíplícemi, vytvořenými zplynového měchýře. Bahníci tak mohou dýchat vzdušnýkyslíka bez přístupu k hladině se mohou zadusit. Období sucha bahník přežívá zavrtán dobahnaa dýchá pomocí otvoru u úst.
Jde omasožravceživícího se napříkladkorýši,larvamihmyzuaměkkýši. Má dlouhé, protáhlé tělo. Největší druh dorůstá délky až dva metry.
Bahník patří mezi tzv.živoucí fosílie.
Tyto ryby jsou extrémně odolné vůči nedostatku potravy a vydrží bez jídla údajně až 4 roky.
Bitva u Lesné

Bitva u Lesnébyla jednou z rozhodujících bitevSeverní války. Odehrála se9. října1708mezi ruskou armádou, jež čítala 14 500 mužů vedenýchcaremPetrem I.a princemAlexandrem Menšikovema švédskou armádou o síle 12 500 mužů pod vedením generálaAdama Ludwiga Lewenhaupta, u vesnice Lesná, na hraniciPolskaaRuska(nyní město Lisna, Bělorusko).
Lewenhaupt, velitel jedné z nejlepších švédských armád, rozmístil vojsko u baltského přístavuRiga. V létě1708mu králKarel XII.nařídil postupovat na jih s většinou svých sil a spojit se s švédskou hlavní armádou jež čítala 25 000 mužů, umístěných vPolsku. Lewenhaupt měl přivézt čerstvou dodávku munice a jídlo a zúčastnit se obsazeníMoskvy. Lewenhaupt začal sbírat potřebné zásoby a připravovat armádu na pochod déle nežKarelčekal, proto26. září1708čekal na Lewenhaupta týdny. Švédský král opustil svůj tábor a vytáhl naUkrajinupřičemž doufal, že dosáhne bohaté obilnice před zimou. Tou dobou byl Lewenhaupt jen 80 mil od švédských pozic. Rusové sledovali pohyby Švédů aPetrse rozhodl zaútočit. Proto se spolu s Menšikovem snažili rychle zničit Lewenhauptovu armádu a zabránit mu v překročení řekySož. Lewenhaupt nebyl vyděšen, protože žádná silná švédská armáda zatím nebyla v této válce poražena Rusy, a proto se rozhodl pro boj s Petrem.
Bitva proběhla9. října1708a obě síly utrpěly těžké ztráty. Švédi nebyli zvyklí na boj ve sněhu, který se stal zmateným, a Lewenhaupt nařídil svým mužům ustoupit. V té chvíli zaútočila ruská jízda a jednotky kozáků pak dokonaly švédskou porážku a získaly mnoho zajatců.
Švédi ztratili 6307 mužů v bitvě a víc než polovina z toho byli zajatci. Kromě 1000 mrtvých a 4000 pohřešovaných se asi 1000 Švédů opilo alkoholem, který ukradli ze zásobovacích vozů než je opustili. Tito vojáci se ztratili v okolních lesích.
Zbytek armády se nakonec připojil ke Karlovi, ale jen zvětšil jeho problém uživení armády. Ruské ztráty činily 1111 mrtvých a 2856 zraněných.
Největší význam ruského vítězství u Lesné bylo to, že přesvědčilo ruské vojáky, že mohou porazit i nejlepší švédské vojáky. Tato znovu nalezená sebedůvěra jim v roce1709pomohla běhembitvy, v které Petr I. Veliký zničil hlavní švédskou armádu.Petrnazýval Lesnou „matkou bitvy u Poltavy“.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuBattle of Lesnayana anglické Wikipedii.
Koruška evropská

Koruška evropská(Osmerus eperlanus), starším českým názvemřepacha, je drobnákoruškovitárybavyskytující se vSevernímaBaltském mořia jejichúmoří.
Dorůstá délky okolo 20 cm, má dlouhé štíhlé tělo. Typickými znaky jsou špičatáhřbetní plouteva protažená spodní čelist. Barva je šedostříbrná, někdy přecházející v načervenalou. Šupiny jsou velmi jemné a volně upevněné.
Zimu tráví korušky v hloubce, v březnu začínámigracedo řek za účelemrozmnožování(jedna samička naklade naráz až 40 000 jiker). Jikry leží na dně. Larvální stadium trvá dosti dlouho, a teprve když jsou rybky dlouhé 4 – 5 cm, vyvíjejí se jim šupiny a táhnou do moře. V moři žijí v temných hlubinách.Živí se převážně živočišnýmplanktonem. Dožívá se šesti let. V jezerech severozápadníhoRuskažije zakrslá forma korušky nazývanásnětok.
Korušky jsou přes svoji nevalnou velikost oblíbeným jídlem jako smažené, nakládané nebo sušené. Mají specifickou vůni připomínající okurky. V minulosti byly tyto ryby velmi hojné, používaly se také jakohnojivo. V průběhu 20. století jich hodně ubylo v důsledku průmyslového znečištění.
NěmeckéměstoLüneburgvyhlásilo v roce2007Rok korušky a lákalo turisty na kulinářské speciality i umělecká díla spojená s touto rybou.
Kresnik

Kresnik,krestnikčikrsnikje jedinec nadaný nadpřirozenou mocí v jehož existenci se věřilo veSlovinskuaChorvatsku. Kresnici se podle této víry měli narodit v „košili“ a jejich duše v noci bojovaly za úrodu proti různým zlovolným bytostem, typickyupírům. Víra v podobné nadané lidi existovala i v jiných jinoslovanských oblastech, napříkladzduhačnebovjedogonja, ale podobní jsou takéfurlanštíbenandanti, maďarštítáltosovéaosetštíburkudzäutä. Kresnikovi se také podobá mogut, který byl znám v severním Chorvatsku – syn ženy, která při porodu zemřela nebo její těhotenství bylo delší než obvyklé, a negromanat z jižníDalmácie, který se narodil s ocasem.
Kresnici bývají často narozeni v „košili“, tedy s blanitým vakem pokrývajícím hlavu, zvaným takécaput galeatum. Tato membrána obvykle puká či je protržena během porodu, o dětech, které se s ní přesto narodily, se věřilo, že je čeká šťastný či slavný osud. Takovýto způsob narození byl přisuzován také benandantům a řidčeji táltosům. NaIstriibyla tato blána malým kresnikům přikládána do podpaží, na ostrověKrkusušena a rozemleta do jídla. Nočních bitev se obvykle začali zúčastňovat v sedmi letech, řidčeji v osmnácti nebo jednadvaceti, své nadání však museli uchovat v tajnosti. Existují zmínky pouze o mužských kresnicích.
Duše opouštěla jejich tělo ve spánku často v podobě zvířete – bílého či skvrnitého kance, psa, vola nebo koně, ale také černé mouchy. Bitvy, které sváděli, často periodicky osuchých dnechneboštědrovečerní noci, měly odvrátit zlá kouzla a ochránit úrodu. Protivníky kresniků byli nejčastějičarodějníciči upíři. Ti si také přisvojovali podobu zvířat, ale na rozdíl od kresniků pouze zvířat černých. Na Krku měl každý národ a rod chráněn jedním kresnikem a ohrožován jedním upírem –kudlakem. Ze nepřátelé kresniků byli také považováni cizinci, napříkladItalovéčiBenátčané.
Ve slovinském folklóru se objevuje také Kresnik jako postava s božskými atributy, spojená se sluncem, ohněm a bouří. Kresnik vyzbrojený sekerou, palicí, kladivem či mečem obráží nebesa na zlatém povoze a bojuje se svým odvěkým temným protivníkem, hadím démonem, patrně také bohem, který ho olupuje o krávu nebo jeho sestru-partnerku bohyni jara Alenčici (též Marjeticu nebo Vesinu). Kresnik ho ale pokaždé porazí a to se ve světě projevuje deštěm. Občas mu v tom vypomáhá jeho bratr Trot nebo jeho čtyřoký pes. Kresnik má ale také milenku, dceru jeho odvěkého rivala, a tak kvůli záletnictví umírá, je zabit ze žárlivosti. Kresnik tak plní podobnou úlohu, jakou vevýchodoslovanskémprostoru plnilPerun, k tomu zastává další funkce a atributy, kterými disponovali jiní slovanští bohové dohromady jako byli slunečníDažbog(téžChors) neboJariločiJarovít. Někteří proto poukazují na příbuznost jména Kresnik se jmény Chorse, indickéhoKrišnya baltským svátkemKresze(vycházející ze staroslovanského*krěsδ, to jest oheň), příbuzné v češtině se slovem křesat (oheň).
Výklady kresnika jako božstva zpochybnila chorvatská historičkaMaja Bošković-Stulli, která je považovala za produktromantismusběratelů folklóru v19. stoletíz důvodů, že mimoSlovinskomá kresnik pouze postavení nadaného člověka, nikoliv božstva.
Jeden den Ivana Děnisoviče

Jeden den Ivana Děnisoviče(ruskyОдин день Ивана Денисовича) je novela ruského autoraAlexandra Solženicynavydaná původně v listopadu1962v sovětském časopiseNovyj Mir. Děj se odehrává v pracovním táboře nedlouho před koncem stalinské éry. Autor ji napsal v roce 1959 a původní název bylŠč-854(Jeden den jednoho mukla). Pro ruské vydání byla upravena, přesná verze vyšla poprvé ve Francii v roce 1973.
Novela je popisem jednoho obyčejného lednového dne roku1951vgulagunaSibiři, na jehož pozadí je vyprávěn životní příběh čtyřicetiletého vězně Ivana Děnisoviče Šuchova, táborové číslo Šč-854, za války odsouzeného na deset let nucených prací zavelezradu. Zachycuje drsné životní podmínky v táboře; zimu, nedostatek jídla, vztahy s dozorci i spoluvězni, hierarchii členů tábora, opakované trestání, často i z malicherných příčin, a těžkou fyzickou práci káranců, v táborovém žargonu „kárů“.
Knihu do češtiny přeložiliGabriel Laub(pro časopisPlamen) aSergej Machonin. Obálka, vazba a ilustrace (vesměs v hnědé barvě dřeva) jsou dílemStanislava Kolíbala, grafika Vandy Sukové. Knihu vydalo Nakladatelství politické literatury v Praze a vytiskla ji tiskárna Rudého Práva v nákladu 70 250 kusů. Cena byla 7 Kčs. Brožovaná novela má 90 stran. Na obálce je článek o autorovi a pak i o obsahu knihy, objasněníkultu osobnostiStalina.
Markéta Bavorská (1456–1501)

Markéta Bavorská(7. listopadu1456,Amberg–25. ledna1501,Heidelberg) byla bavorská princezna a sňatkemfalcká kurfiřtka.
Markéta se narodila jako dceravévody Ludvíka IX. Bavorskéhoa jeho manželkyAmálie, nejstarší dcerysaského kurfiřta Fridricha II.
V roce 1474 se jako osmnáctiletá při propracovaném obřadu provdala za o osm let staršíhoFilipa, který se stal později falckým kurfiřtem. Dříve ho jako kandidáta na sňatek odmítlaMarie Burgundskáči Anna, dědička hrabství Katzenelnbogen. Svatby Markéty a Filipa se zúčastnilo přes 1.000 hostů, mimo jiné i čtrnáct vládnoucích knížat. Bylo zkonzumováno velké množství jídla, včetně 10 000 kuřat, a vypito 110 000 litrů vína.
Dva roky po sňatku se stal Filip falckým kurfiřtem. V roce 1482 uprchla Markéta předmorovounákazou zHeidelberguna hrad Winzingen, kde porodila syna Fridricha, který se stal pozdějifalckým kurfiřtem.
Díky manželce měl Filip dobré vztahy s jejím bratrem, bavorským vévodouJiřím, s jehož dcerou Alžbětou v roce 1499 oženil svého synaRuprechta. Dynastická unie byla výchozím bodem politické a vojenské spolupráce mezi Bavorskem a Falcí. Vévoda Jiří, který neměl vlastního syna, odkázal své vévodství zeti, synovi své sestry.
Za dvacet sedm let manželství Markéta porodila čtrnáct dětí:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMargaret of Bavaria, Electress Palatinena anglické Wikipedii.
Saturn-aréna

MultifunkčníSaturn Arenase nachází vbavorskémměstěIngolstadt. Stavba s kapacitou 4815 (z toho 2922 stojících) diváků byla oficiálně otevřena v září 2003. Hokejový klubERC Ingolstadt(Ice Hockey Club Ingolstadt) hrál své domácí zápasy v této aréně od sezóny 2003/04.
Během pouhých několika hodin se může aréna proměnit v koncertní síň. Kromě sportovních akcí se jedná o oblíbené místo určené pro rockové a popové koncerty, taneční show, různé výstavy a veletrhy. Aréna nabízí 8 VIP salónků a dvě VIP prostory. Tisková galerie nabízí dostatek prostoru pro asi 30 novinářů. Tři velké stravovací stanice nabízejí jídlo a pití – stojany pro občerstvení jsou umístěny po celé aréně.
Konalo se zdeMistrovství světa v inline hokejimužů 2011, které spadá pod federaciIIHF. Domácí Němci skončili na druhém místě, český výběr skončil na 5. místě. Hrálo se nejen v Saturn-Areně, ale i v blízkéNebenhalle– zde hrála I. divize.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSaturn-Arenana německé Wikipedii.