Dingo

Dingo(Canis dingo, syn.Canis lupus dingo,syn.Canis familiaris dingo, syn.Canis familiaris), taképes dingo, jepsovitášelmaobývající Austrálii a některé oblastijihovýchodní Asie. Taxonomie druhu je sporná, zvažuje se zařazení druhu pod samostatnou hlavičkou, jako poddruh vlka obecného či jako zdivočelou formu psa domácího.Přestože dingové jsou divoce žijící zvířata, v Austrálii je možné najít i domestikované jedince nebo jejich křížence s domácími psy.
Pes dingo byl poprvé popsán německým zoologem Friedrichem Meyerem v roce 1793 jakoCanis antarcticus. Od roku 1793 se binomické jméno několikrát měnilo, ve20. stoletíbyl například používán názevCanis familiaris dingo, tudíž dingové byli bráni jako poddruhpsa domácího.
Dingo pochází z jihovýchodní Asie, do Austrálie se dostal asi před 5000 lety. Zde žil v izolaci, kterou narušil až příchodEvropanů. Mimo Austrálii, kde je dingo největší a jedinou nezavlečenou suchozemskou šelmou, byl prokázán výskyt dingů vThajskua naSulawesi. Jako místa výskytu bývají uváděny iKambodža,Čína,Indie,Indonésiemimo Sulawesi,Laos,Malajsie,Barma,Papua Nová Guinea,FilipínyaVietnam, existence populací v těchto oblastech je však nejistá. Dingo obývá veškeré biotopy včetně pouští a polopouští s přístupem k vodě.Žije v opuštěných a rozšířených králičích norách nebo podobných podzemních prostorách v blízkosti zdrojů vody.
Váží mezi 11 a 22 kg (výjimečně i více). V kohoutku měří mezi 47 až 67 cm. Délka těla dosahuje 70 až 111 cm. Nejběžnější viděnou barvou je žlutá až oranžová. Samci se od samic liší vzrůstem: jsou vyšší, mohutnější i těžší. Jedinci z Austrálie jsou větší než jedinci zAsie.
Dingo je převážně noční zvíře. Jedinci mezi sebou komunikují, podobně jako jiné psovité šelmy, mimikou obličeje i těla. Součástí stravy je přes 170 různých druhů zvířat, odhmyzuaž pobuvoly domácí. Častou kořistí bývají některé druhyklokanů,vombatinebo australské druhy krys. Dingové tvoří několikačlennésmečky, které si zaberou vlastní teritorium. Celou smečku vedealfa pár– samec a samice. Pokud se v teritoriu smečky objeví mladší samec a alfa samce porazí, přebírá jeho místo ve smečce a starý vůdce teritorium opustí. Dingové se v zajetí dožívají až 24 let, avšak ve volné přírodě je to méně.
DleIUCNmá pes dingo status zranitelný (VU). Za snižování jejich populace mohou i lidé, například jen v roce 1985 bylo v Thajsku týdně zabito přes 200 dingů na maso. Farmáři většinou vybíjí dingy v blízkém okolí farmy, aby nepřicházeli o dobytek aovce.Jsou známy i případy, kdy farmáři zabili přes dvacet dingů během několika dní.Dalším vážným ohrožením je neustále rostoucí počet kříženců. Podle odhadů bylo v roce 1980 pouze 17 % populace australských dingů čistokrevných.
Dingo hraje významnou roli v kultuře domorodých Australanů (Austrálců). Vystupuje například jako aktér v řadě příběhů.Jeho vyobrazení najdeme na skalních rytinách i jeskynních malbách. Pravděpodobně stojí za vyhynutímvakovlků tasmánských(Thylacinus cynocephalus) na australské pevnině před 2000 lety, ačkoli studie z roku 2008 tento názor zpochybňuje.
Pro dinga jsou používána různá označení, jak v odborné literatuře, tak vbeletrii. V Austrálii je široce používán i termín „wild dog“ (divoký pes), ten však označuje jak divoké dingy, tak i jejich křížence.Samotný název „dingo“ má pravděpodobně původ v období rané kolonizaceNového Jižního Walesu, kdy slovo „tingo“ označovalo táborové psy.
Domorodí Australané, Aboridžinci, tyto divoké psy nazývají různými jmény, v závislosti na určitémjazyce, napříkladjoogong,mirigung,noggum,boolomo,papa-inura,wantibirri,maliki,kal,dwer-da,kurpany,aringka,palangamwari,repetinebowarrigal.Některé kmeny též rozlišují dingy na dva typy: ti, co s nimi žijí,walaku, a divocíngurakin.
Od prvního popisu a zoologické klasifikaceFriedrichem Albrechtem Antonem Meyeremv roce1793, kdy byl dingo popsán jakoCanis dingo,byl vědecký název několikrát změněn.Ale již rok před Meyerem popsal psa dinga Kerr jakoCanis antarticus, nicméně, tento odborný název se shodoval se jménempsa bojovnéhoa na základě toho vydalo ICZN výnos, ve které upřednostňuje Meyerův popis.Samotný popis byl založen na nekvalitní kresbě a stručném popisu z časopisu australského prvního koloniálního guvernéraArthura Phillipa.Neexistuje tedy z té doby žádný vzorek, který by bylo možné porovnat se současnými dingy. Taxonomie, která se používala po většinu20. století, popisovala dinga jakoCanis familiaris dingo. Ta tedy předpokládala, že pes domácí je samostatný živočišný druh odlišný odvlka obecnéhoa naopak dingo je poddruhpsa domácího.
Taxonomie počátku 21. století označovala dinga latinským názvemCanis lupus dingo, tedy jako poddruh vlka obecného, paralelně vedle domestikovaného psa (Canis lupus familiaris). Studie z roku 2014 pak zvažuje dinga jako samostatný druh.Vychází z popisů typových exemplářů z19. stoletía starších a prokázala, že ovlivněníkříženímje nepravděpodobné.Ke křížení mezi dingy a psy domácími sice docházelo a stále dochází často, avšak čistokrevní dingové se od psů liší například ve větší šířce patra nebo kratšílebce.Ani klasifikace dinga pod hlavičkou samostatného poddruhu ale není jistá, například mammalog W. Christopher Wozencraft své studii z roku 2005 založené na mitochondriální DNA uvádí dinga jako poddruh vlka obecného.Jeho práce je mezi ostatními mammalogy široce diskutovaná.Genetický, morfologický a ekologický výzkum publikovaný v roce 2017 doporučuje dinga (a taktéždinga pralesního) uvádět jako zdivočelou formu psa domácího, tedy jen jakoCanis familiaris.
Blízkým příbuzným dinga je idingo pralesní, též zvaný novoguinejský zpívající pes. Ten obýváNovou Guineua jeho taxonomické zařazení je sporné. Výzkum ukázal, že lebky dingů pralesních se shodují s lebkami kříženců dingů.Též studie mitochondriální DNA prokázaly podobnost s dingy, ale odlišnost od vlků.
Na základě fosilních a antropologických nálezů lze určit, že v minulosti zahrnoval areál výskytů dingů ještě větší plochu, než je tomu v současné době. Díky testůmmitochondriální DNAbylo zjištěno, že tyto psovité šelmy pocházejí z jižní Asie,kde se vyvinuli z místních domestikovaných psů, kteří žili ve společnosti kočovnýchlovců a sběračů.Švédský vědec Peter Savolainen, který stál za zrodem tohoto výzkumu, využil velké množství genetického materiálu; 211 dingů z Austrálie, 676 psů ze všech kontinentů, 38vlků eurasijskýcha 19 fosílií psů z Polynésie.
Před přibližně 5000 lety se dingové dostali do Austrálie a na některé ostrovy Asie aTichomoří.V Austrálii žili v izolaci od ostatních psovitých, než začala kolonizace Austrálie Evropany, kteří s sebou přivezli psy domácí.Na základě nalezenýchfosíliíse předpokládá, že se dingové v Austrálii vyskytují pouze 3000 až 5000 let.
Domestikovaní psi zjihu Asiesdílí mnoho fyzických vlastností s australskými dingy. Samotní dingové jsou také podobní některým plemenům asijskýchšpiců.
Dingové mají poměrně širokou hlavu, špičatý a krátký čenich a vztyčené ušní boltce.Barva očí se pohybuje od žluté přes oranžovou až po hnědou. Špičáky jsou dlouhé a ostré.Ocas je dlouhý, hustě osrstěný.Čistokrevní jedinci mají na tlapách a ocase bílé chlupy.Právě ocas při dorozumívání s jinými zvířaty, nejčastěji jinými dingy nebo psy, hraje důležitou roli. V porovnání se stejně velkými domestikovanými psy mají dingové delší čenichy, větší špičáky a plošší lebky s výraznější šíjovou linkou.
Psi (samci) jsou obvykle větší a těžší než feny stejného věku: průměrná délka těla australských dingů je 914 mm (rozptyl 835–1110 mm při vzorku 51 kusů) a hmotnost se pohybuje mezi 12 až 22 kg.Feny váží 11 až 17 kg a průměrná délka jejich těla je 883 mm (813–1010 mm při vzorku 38 kusů).Thajští dingové jsou poněkud menší: hmotnost samců kolísá mezi 7 až 17 kg při délce 750 až 917 mm (21 kusů ve vzorku) a samic mezi 8 až 14 kg při délce 703 až 810 mm (16 kusů ve vzorku).Kohoutková výška dingů se pohybuje mezi 47 až 67 cm.Ocas měří 20 až 37 cm.Existují i záznamy o jedincích, kteří vážili až 27 kg.Dingové ze severní a severozápadní Austrálie jsou obvykle větší než ti z jihu. Jedinci z Austrálie bývají téměř vždy větší než dingové v Asii.Dingové mají dlouhé, dobře osvalené končetiny zakončené kulatými a mohutnými tlapkami s černými, nezatažitelnýmidrápy.Na zadních nohách chybípaspárky.Dingové mívajíocasšavlovitého tvaru, který v klidu nosí pod hřbetní linií, pokud ale zbystří, vztyčí se vysoko nad ni.
Dospělí jedinci mají srst krátkou a měkkou, hustou na ocase. V závislosti na klimatu může být hustší nebo mírně delší. Barva srsti je většinou písečná až červenavě hnědá, avšak existují i výjimky, například černá nebo čistě bílá.Jednolitě černí dingové a dingové se zbarvením černá s pálením (black and tan) bývali v Austrálii poměrně běžní, v současné době jsou však vzácní, běžněji je lze potkat v Asii.Existují i bíle zbarvení dingové (nikolivalbíni). Na hrudi, tlamě, nohách a tlapkách mohou být malé bílé znaky.
Prokazatelně dingové obývají pouze Austrálii,ThajskoaSulawesi. Běžně bývá uváděna iKambodža, Čína,Indie,Indonésie(mimo Sulawesi),Laos,Malajsie,Barma,Papua Nová Guinea,FilipínyneboVietnam,avšak existence populací v těchto oblastech je sporná. Na Nové Guineji a Filipínách již pravděpodobně dingové vyhynuli, naopak populace v Indii zůstává otázkou.Dingové se nikdy nevyskytovali vTasmánii.
Australští dingové obývají především severní, centrální a severozápadní část kontinentu, dle IUCN jsou zdejší populace oproti zbytku Austrálie hojné.V jižní a severovýchodní Austrálii jsou vzácní. Na jihovýchodě kontinentu (v oblasti oddělené od zbytku kontinentu plotemDingo Fence) již pravděpodobně vyhynuli.Existují sice zprávy o výskytu dingů v Novém Jižním Walesu nebo dokonce Victorii, avšak není jasné, zda se jedná o skutečné dingy nebo zdivočelé psy.
Jediný ostrov Indonésie, na kterém se dingové prokazatelně vyskytují, jeSulawesi, situace ve zbytku Indonésie je neznámá.VKorejiaJaponskujiž dingové vyhynuli nebo zde žijí pouze kříženci s převahou psích genů.
Existence čistokrevných dingů v Thajsku byla prokázána díky porovnání lebek místních psů s australskými dingy. Právě v Thajsku je zvýšená koncentrace skutečně čistokrevných dingů.Dingové obývají severní a centrální část Thajska, jen výjimečně je možné vidět je na jihu.
Dingové využívají všechny typy vegetace, které lze v Austrálii nalézt.Primárně vyhledávají sušší nezalesněné oblasti v blízkosti zdrojů vody,například okraje lesů nebo pláně. Mimo jiné ale mohou žít i v tropických alpinských vřesovištích.Dokáží žít i v pouštích centrální Austrálie.
Dingové jsou převážně noční zvířata, chování se však může lišit i dleklimatu, například jedinci z Indie mohou být více aktivní ve dne než v noci. Přesto je jejich hlavním obdobím činnostisoumraka svítání. Období aktivity jsou krátká (často méně než jedna hodina) s krátkými dobami odpočinku. Obecně se uvádí, že mají dva typy pohybu: pohyb vyhledávací (zřejmě spojený slovem) a pohyb průzkumný (pravděpodobně pro kontakt a komunikaci s ostatními psy).Psovité šelmy, tedy i dingové, mezi sebou komunikují mimikou obličeje a pohyby těla a jednotlivé postoje jsou stejné jako například u psa domácího; pokud je dingo napnutý, má ocas nad hřbetní linií a uši natočené dopředu, většinou to značí nepřátelství. Dingovéštěkají, avšak ne tak, jako psi domácía častěji se vyjadřují vytím.Dokáže ale vydávat až 19 různých zvuků.
Dingové jsou většinou vůči lidem plaší, nicméně existují zprávy o jedincích, kteří byli nalezeni v okolí táborů, na předměstích nebosídlištích.Podle studií zQueenslanduse divocí kříženci dingů volně pohybují v noci přes městské oblasti.
Jako součást stravy dingů bylo identifikováno přes 170 druhů zvířat, odhmyzuaž pobuvoly domácí.Obecně platí, že hospodářská zvířata tvoří jen malou součást jejich potravy. Většina studií na téma strava dingů se týká pouze Austrálie, o potravě dingů v Thajsku nebo jinde máme jen málo informací.Obecně se tvrdí, že asijští dingové se živí vícekomenzálně, jejich strava se tedy skládá především z potravin a jídel běžně konzumovanými lidmi.Mimo to se živí i hmyzem a ještěrkami.Při výzkumu australských dingů vyšlo najevo, že 80 % stravy divokých psů tvořilo těchto 10 živočišných druhů:klokan rudý(Macropus rufus),klokan bažinný(Wallabia bicolor),tur domácí(Bos primigeniusf.taurus), krysaRattus colletti,husovec strakatý(Anseranas semipalmata),kusu liščí(Trichosurus vulpecula), krysaRattus villosissimus,klokan hbitý(Macropus agilis),králík divoký(Oryctolagus cuniculus) avombat obecný(Vombatus ursinus). Zřídka dingové loví i velké ještěry.V žaludcích některých zabitých dingů bylo nalezeno i masolišeknebo psů domácícha fotopast v centrální Austrálii v roce 2009 zachytila skupinku dingů požírat dva mrtvé dingy.
Složení jídelníčku záleží na klimatu; v oblastiCarpentarského zálivua Queenslandu se dingové specializují na divoká prasata a klokany hbité, v deštných pralesích na severu kontinentu jsou nejčastější kořistí husovci strakatí, hlodavci a klokani hbití. V jižních oblastechSeverního teritoriatvoří jídelníček divocí králíci, hlodavci, ještěrky a klokani rudí, to se týká především pouště Tanami.Vcentrální Austráliise živí především hlodavci, ještěrkami, klokany rudými a dobytkem. Na jídelníčku dingů ze západu se objevují především vombati. Na některých místech či ostrovech často loví i ryby. Je jim přičítáno snížení populace divokých prasat i králíků, což je pro místní farmáře přínosem.
Dingové většinou vypijí jeden litr vody za den v létě a asi půl litru v zimě. I v době sucha se stává jen málokdy, aby kojící fena neměla dostatek živin. Dingové dokáží zužitkovat tekutiny i z kořisti, předevšímkrev, kojící fena navíc konzumuje i moč avýkalysvých štěňat, takže udržuje doupě v čistotě a navíc si doplňuje tekutiny, aniž by musela štěňata opouštět.Existují záznamy o několika dinzích, kteří v zimě přežili 22 dní bez vody.
Strategie lovu dingů většinou závisí na dobrém načasování a rychlosti, málokdy zde hraje roli úkryt. Své lovecké strategie přizpůsobují tak, aby vyhovovaly okolnostem.Pro větší a potenciálně nebezpečnou kořist jsou zapotřebí dva nebo více jedinců, při lovu králíků a hlodavců loví sami.Téměř všechny jejich útoky, ať už se jedná o útoky na buvoly, nebo klokany, se soustřeďují na mláďata a staré jedince, kteří nejsou dostatečně rychlí a vytrvalí. Při lovu buvola spíše než taktiku uhnání zvířete využívají svých zubů a hbitosti. Skupinka psů běží společně s buvolem a střídavě jej kousají do nohou, dokud není buvol úplně vysílený nebo neschopen běhu.Tato taktika je ale pro lovce nebezpečná v tom, že buvol může kdykoliv vykopnout.Dingové svoji kořist zabijí protržením krčnítepny, podobně jako například vlci. Ptáky loví dingové pouze výjimečně.
Společenské chování dingů je nápadně podobné chování vlků nebo divokých psů. Zatímco mladí samci častěji cestují z místa na místo, dospělí samci se usadí v jednom rozsáhlém teritoriu s několika fenami.Velikost takové smečky většinou odpovídá velikosti a nebezpečnosti kořisti, kterou loví, běžně čítá jedna smečka tři až dvanáct jedinců.Nicméně, smečka není tak stmelená jako je tomu u vlků. Je běžné, že ji jedinec na několik dní opustí a později se znovu přidá.Ve smečce fungujehierarchická pyramida. Na vrchu je alfa pár, samec a samice, přičemž samec bývá obvykle dominantnější.Součástí smečky jsou i nová štěňata a běžně i vrh z předchozího roku. Obecně platí, že při ulovení kořisti se první nají alfa samec, pak alfa samice, následuje zbytek smečky a poslední na řadě jsou štěňata.Poznat alfa samce je jednoduché; při jeho příchodu všichni podřízení jedinci klopí uši a stahují ocas mezi nohy, často mu také olizují pysky, aby tak dali najevo svoji podřízenost.To samé dělají i štěňata, která si tím způsobem také vymáhají potravu.
Dingové jsoumonogamnízvířata.Feny mohou mít štěňata jen jednou ročně,i v případě, že by u nich během roku nastalestrální cyklusdvakrát.Hárají běžně v období od ledna do července. Samci jsou připraveni k rozmnožování po celý rok, ale v době, kdy necítíestrogen, mají produkcispermiívýrazně nižší. Samotné páření obvykle probíhá mezi březnem a květnem (podle jiných zdrojů v období od dubna do června).Vjihovýchodní Asiikpářenídochází mezi srpnem a zářím. Během této doby samci pečlivě stráží své partnerky i teritoria. Případné cizince zaženou alfa samci vrčením a vytím, pokud se tak ale nestane, rozpoutá se rvačka. V případě, že cizí pes vyhraje, poražený alfa samec buď zemře nebo odejde z teritoria a přenechá samice novému alfa samci. Pokud by to bylo naopak, souboj vyhrál alfa samec, pak cizinec utíká a hledá jiné teritorium, které by mohl zabrat.
Feny jsou pohlavně vyspělé ve dvou letech života, samci jsou připraveni na rozmnožování v období od jednoho do tří let, závisí na jedinci.
Obecně platí, že ze smečky se rozmnožuje pouze alfa pár (alfa samec a samice) a zbytek smečky se stará oštěňata.Nemusí tomu tak vždy být, ovšem v případě, když se mláďata narodí podřízené samici, je obvyklé, že je alfa samice zabije.
Březost trvá 61 až 69 dní a velikost vrhu se pohybuje v rozmezí od jednoho do deseti štěňat (průměrně pět), přičemž počet narozených samců bývá vyšší, než počet narozených fen.Ve věku tří týdnů štěňata poprvé opouští doupě, avšak až do věku přibližně dvou měsíců je fena kojí.Běžně se štěňata pohybují ve vzdálenosti maximálně 3 km od doupěte, na delší vzdálenost je doprovázejí dospělí členové smečky.Mladí dingové se obvykle stávají nezávislými ve věku tří až šesti měsíců, ve smečce nejpozději ve věku 12 měsíců, kdy začíná další období páření.
Dingové obvykle zůstávají v jedné oblasti a nepodnikají sezónnímigraci. Nicméně v době hladu cestují blíže k farmám a lidem, kde se mohou přiživit na ovcích nebo dobytku. Nejdelší doložená migrační cesta dinga měřila přibližně 250 km, což bylo zjištěno z čipu, který měl umístěný na krku.
V přírodě se dingové dožívají okolo 7 až 8 let.
Mezi hlavní příčiny úmrtí dingů patří vyhladovění nebo dehydratace v obdobích sucha nebo po rozsáhlých požárechbuší, dále také uštknutí hadem a úmrtí jako následek zranění buvoly nebo skotem.
Dingové jsou vnímaví k podobným onemocněním jako psi domácí. Jsouhostiteliaž 38 druhů různých patogenů a parazitů, převážná většina těchto druhů ale nemá na životnost psů žádný vliv.Mezi nejvýznamnější mikrobiální a parazitární původce schopné snížit stav populace patří viruspsinky,měchovec psí(Ancylostoma caninum) avlasovec psí(Dirofilaria immitis).Dingové jsou důležitým rezervoárem vlasovců, kteří jsou přenášenikomáryna domácí psy.Figurují rovněž jako definitivní hostitelékokcidieNeospora caninum, jež způsobujepotratyu skotu a volně žijících přežvýkavců.Ve vztahu ke člověku má zásadní význam fakt, že dingo je jedním z hlavních hostitelůměchožila zhoubného(Echinococcus granulosus) v Austrálii. Infekce tasemnicíE. granulosusje pro psy dingo neškodná, u dobytka a u člověka však způsobuje nebezpečnou nemocechinokokózu. Riziko představuje především trus dingů s vajíčky tasemnic.
V roce 2008 proběhlo pozorování několikačlenné rodiny dingů, kdy zemřelo štěně staré tři týdny.I přesto jej matka přenášela společně s dalšími štěňaty po dobu několika dní a vždy se pohybovala v jeho blízkosti.
Jedná se o poměrně plachá zvířata, ve většině případů se od lidských obydlí drží v dostatečné vzdálenosti a pokud není jedinec přímo ohrožen, před možným nepřítelem prchá. Až na několik výjimek se většina případů pokousání dingem odehrála na ostrověFraser, kde žila a stále žije největší čistokrevná populace tohoto druhu, proto je na ostrov zakázán přístup domestikovaných psů.Samotné útoky si ve většině případů způsobují lidé sami, a to krmením dingů nebo jejich provokací.
Pravděpodobně nejznámějším případem napadení člověka dingem mimo ostrov Fraser je kauza z roku 1980. Dne 17. srpna 1980 se devítitýdenní dívka Azaria Chamberlainová ztratila na rodinném výletě poblížUluru(Ayers Rock).Kolem tábora byly nalezeny stopy dingů, nejprve proto přišel v úvahu únos zvířaty, poté však byla obviněna matka. 29. října 1982 ji soud shledal vinnou, ve vězení strávila tři roky.Propuštěna byla na základě bundy nalezené v blízkosti doupěte dingů.Tělo Azarie nikdy nebylo nalezeno.
Mezi známé incidenty z ostrova Fraser patří například případ z dubna roku 1998, kdy dingo pokousal a poškrábal tříletou dívku.Další případ se odehrál 30. dubna 2001, kdy byl devítiletý Clinton Gage napaden a zabit dvěma dingy.Incident způsobil utracení více než 31 dingů a vyústil v pobouření obyvatel ostrova Fraser.
Kvůli četným útokům dingů na hospodářská zvířata byla v některých oblastech a farmách zavedena různá ochranná opatření, která dingy mají odradit.Obzvláště farmáři často žádají o finanční náhrady za zardoušené ovce. Nejčastějším opatřením bývá věšení zabitých dingů na ploty, což má údajně hladové psy odpudit. Účinnost není prokázána.Další možností, kterou hospodáři využívají, jsou hlídací zvířata. Nejen psi bývají k tomuto účelu používání, oblíbené jsou ilamyneboosli.
Mezi další opatření patří jedy.Strychninje používán v celé Austrálii, především pro svoji účinnost i v malém množství (0,3 mg na kg).Zvíře, kterému se jed dostane do těla, umírá vekřečích.
Stavba plotu, později známého jakoDingo Fence, začala i skončila v 80. letech19. století.Stavba probíhala za finanční podpory vlády. Původním účelem bylo ochránění jihovýchodní části kontinentu odkráličího moru, avšak plot svůj účel nesplnil a chátral. Počátkem 20. století však začal být opravován, aby sloužil jako ochrana před dingy. Je to jedna z nejdelších staveb na světě a oficiálně také nejdelší plot na světě.Jeho délka činí 5 614 kma táhne se od městaJimbour(Queensland) až poVelký australský záliv.Samotný plot má dva metry na výšku a je z pletiva.
Za útoky dingů na lidi pravděpodobně stojí jejich krmení, ať už úmyslné, či naopak.Dingové tak ztrácejí přirozenou ostražitost.Čím více budou lidmi krmení, tím větší je pravděpodobnost, že se k nim budou chovat agresivně. Pokud také dingo najde jiné zdroje potravy, napříkladpopelnice, pak může případné lidi brát jako konkurenci, která jej chce o jídlo připravit, a proto útočí.
Některé útoky v minulosti byly způsobeny i špatnými reakcemi lidí, kteří si nedokáží správně vyložitmimikua pohyby těla dingů.Dr. Bradley Smith uvádí, že ostrov Fraser má problém s lidmi, nikoliv s dingy. Také uvádí, že psi, kteří byli označováni jako agresivní, se jen chovali přirozeně.
Ochrana dingů se liší v každé spolkové zemi Austrálie. VSeverním teritoriuje dingo chráněn, avšak v případě ohrožení člověka či dobytka je možné jej beztrestně zabít.Naopak vZápadní Austráliinení dingo nijak chráněn a jako domácí mazlíčci mohou být tato zvířata držena pouze za určitých podmínek.Pro lov dingů v chráněných oblastech si lidé musí obstarat povolení. VJižní Austráliise dingové a jejich kříženci dělí na dvě skupiny: ty za oplocenímDingo Fencea ty v něm. Dingové uvnitř oplocené oblasti jsou považováni za škůdce a chovat je mohou pouze autorizované zoologické zahrady a přírodní parky.Vně plotu nejsou sice dingové chráněni, avšak návnady a pasti na ně jsou zakázané. Také vQueenslandujsou dingové a kříženci bráni jako škůdci. Každý zemědělec je povinen snižovat počty dingů na svých pozemcích.VNovém Jižním Walesujsou dingové pod ochranou jen v případě, že se nacházejí na území chráněných oblastí nebo parků.V západní části NJW je zakázán i chov dingů jako domácích mazlíčků, chovat je člověk může jen v případě, že má soudní povolení. V jiných částech země je možné dingy beztrestně chovat i v domácnostech. VTeritoriu hlavního městajsou dingové chránění, zabít je je možné pouze na vlastním pozemku.VeVictoriimají zemědělci povinnost snižovat stavy dingů na svých pozemcích, podobně jako v Queenslandu.
V roce 2013 byla na ostrově Fraser provedena studie, jejímž účelem bylo přijít na vhodný způsob snížení útoků dingů na lidi a zároveň udržení populace těchto savců. Jako nejvhodnější řešení se jevil plot.Podle této studie by také měli lidé i turisté být více informováni o tom, jak nebezpečné je krmení dingů.Autoři také navrhli poplatek pro všechny turisty, kteří by chtěli Fraser navštívit.Na základě tohoto výzkumu jsou dingové čipováni a byla zavedena elektronická evidence.
Evropští domácí psi se v Austrálii poprvé objevili během její kolonizaceEvropany. Tito psi zdivočeli a docházelo tak kekříženípůvodně domestikovaných psů s divokými dingy. Jejichkřížencev současné době lze najít v mnoha domácnostech v Austrálii.Podle některých zdrojů křížení dokonce probíhalo tak intenzivně, že již dnes téměř není možné najít čistokrevného dinga bez příměsi psí krve.I přesto pravděpodobně existuje čistokrevná populace na ostrově Frasera další takové dingy je možné najít v Thajsku.
Pro rozeznání čistokrevných dingů od kříženců je nejspolehlivějším faktorem barva srsti. Kříženci mohou mít různé barvy, zatímco dingové jsou převážně píseční, výjimečně i jednolitě černí nebo bílí. Kříženci také umí štěkat, feny ve většině případů mohou mít štěňata až dvakrát ročně a stavba lebky kříženců je taktéž odlišná.Právě na základě výzkumu tvaru lebek se zjistilo, že počet čistokrevných dingů klesl mezi lety 1960 až 1980 z 49 na 17 %.Aktuální počet kříženců není známý.Vědci se obvykle v této problematice dělí dva tábory; jedni prosazují zachování čistokrevných dingů prostřednictvím přísných kontrol a druzí jsou toho názoru, že se lidé musí smířit s jejich nenávratným vymizením.Nebezpečí pro tento druh představuje právě křížení s domácími psy.
V minulosti nebyly téměř žádné snahy o udržení čistokrevné populace dingů, na velký podíl kříženců se přišlo až ve21. století. Právě kvůli tomu roku 2004Mezinárodní svaz ochrany přírodypřiřadil druhu pes dingo statuszranitelný(VU).
Psí plemenoaustralský honácký pesúdajně vzniklo na základě křížení domestikovanýchpsůs dingy.
Dingové tradičně zaujímají významné místo v kultuře domorodých Austrálců, kde pravděpodobně převzali roli vyhubených vakovlků. Austrálci dingy v minulosti běžně chovali a využívali především jako hlídače, strážce pastvin a stejně tak i jako zdroj masa v případě hladu.Lze je najít i na starých jeskynních malbách. Jednu ze zachovalých maleb lze najít vNárodním parku Namadgi, konkrétně v Yankee Hat (obrázek vpravo). Malba stará nejméně 800 letzobrazuje dinga, klokana, emu a člověka.
Dochovalo se mnoho příběhů, jejichž hlavními aktéři jsou psi dingové. Ty se přenášejí většinou ústně mezi Austrálci. Na většině starých děl jsou vyobrazeni jako nadpřirození hlídací psi varující před zlými silami.Existují důkazy, které popisují i pohřbívání psů s jejich majiteli (podobně tomu bylo například uindiánů, kteří byli pohřbívání se svýmikoňmi).
V době kolonizace Austrálie je Evropané nejdříve považovali za inteligentní a mrštná zvířata, avšak postupem času, když zjistili, že mají na svědomí úbytky ovcí a dobytka, nazývali je zbabělci, kteří místo boje utíkají do buše. Začali být oceňováni lovci, kteří dinga ulovili.
V Asii a Oceánii je maso psů, tedy i dingů, považováno za delikatesu a běžně jsou zde dingové zabíjeni kvůli lidským potřebám. Jen v severovýchodním Thajsku byla k roku 1985 situace taková, že za týden bylo zabito a na trzích prodáno přes 200 dingů pro maso.
Dingo je širokou veřejností označován za ikonu Austrálie a má i velký vliv na jejífaunu. Přestože farmáři dingy považují za škůdce, kteří jim dáví ovce a zabíjí dobytek, existence dingů přináší spíše výhody. Jednou z nich je redukce přemnožených králíků, kteří ničí úrodu, nebo také to, že část jejich stravy tvoří mršiny. Na druhou stranu, dingové jsou hlavními predátory některých druhů klokanů, napříkladklokana uzdičkového(Onychogalea fraenata), který je považován za ohroženého. Podobná situace je i uvombatů severních(Lasiorhinus krefftii). Roku 1971 byl vytvořen pro vombaty severníNárodní park Epping, který měl zajistit navýšení jejich populace. Ta již byla tak nízká, že roku 1983 napočítali ochránci přírody jen 36 kusů.Během následujících let, kdy byla z parku vyhnána veškerá stáda dobytka, jejich populace pomalu narůstala. Roku 2000 ale do rezervace vnikli dingové a zabili asi 15–20 vombatů, což při celkovém počtu kolem 100 jedinců byla velká ztráta.Po tomto útoku byla rezervace obehnána dvacetikilometrovým plotem.Dingové také pravděpodobně stojí za vyhynutímvakovlků tasmánských(Thylacinus cynocephalus) na australské pevnině před 2000 lety, ačkoli studie z roku 2008 tento názor zpochybňuje.
V roce 2013 byla provedena studie zkoumající vliv dingů na populaci a chovovcí domácích.Ta zjistila, že rozsah chovu ovcí v roce 2010 je oproti 20. století výrazně menší. Například ještě v roce 1978 se ovce pásly i v severní části jižní Austrálie, k roku 2016 se zde ale chová převážněskot.Právě skot v mnohých oblastech nahrazuje ovce, jelikož pro farmáře je to finančně výhodnější.Závěrem studie je ale také fakt, že nejen predace dingů stojí za poklesem populace ovcí domácích.Nicméně, autoři výzkumu Allen a West také zmiňují, že pokud nebudou mít ovce akozydomácí ochranu, dingové je dříve či později skutečně vyhubí.
Někteří Australané, i přes zjevnou divokost a neochočitelnost dingů, se rozhodli je chovat v zajetí. Obecně se odborníci dělí na dva tábory; první je považuje za nezkrotné a divoké psy, kteří se nehodí pro chov v zajetí, zatím co druhý tábor prosazuje názor, že se nijak neliší od psů domácích.Tento názor ale kritizuje například Barrie Oakman, prezident Asociace ochrany dingů, který tvrdí, že dingové jako domácí mazlíčci jsou nebezpeční.Většina chovatelů také tvrdí, že tím, že budou dingové chováni lidmi, se křížení s domácími psy nezabrání, spíše naopak.
Samotní dingové si na lidi dokáží zvyknout velmi rychle, pokud s nimi přijdou do kontaktu již v útlém věku.Obecně jsou to dobře cvičitelná zvířata, ale těžko se u nich potlačují jejich přirozené pudy.Alfred Brehmpopsal případy, kdy byli dingové krotcí stejně jako domácí psi a jeden byl dokonce využíván jako honácký pes.Stejně tak ale připouštěl existencí jedinců, kteří byli plaší a nervózní.Brehm také zdůrazňoval, že dingo musí být v kontaktu s člověkem již od štěněcího věku.
Ze stranyMezinárodní kynologické federace(FCI) se jedná o neuznané plemeno.
Z českých zoologických zahrad vlastní několik dingů pouzezoo Zlín, zoopark Vyškov a zoo v Plzni.Zde se poprvé objevili v roce 2012, když sem byli přivezeni z berlínské zoo. V prosinci 2013 se zde pak narodila čtyři štěňata, dvě fenky a dva psi, všechna typického pískového zbarvení.
Obecně jsou dingové v evropských zoologických zahradách spíše vzácností, nalézt je je možné například v berlínské zoo, v zoologické zahradě veWingstvDolním Saskua dříve též vsättelstädtskémparku, který již ale nefunguje.Naopak v australských zoo jsou poměrně běžní, několik dingů se nachází například v zoologické zahradě vPerthunebo vBeerwahaHealesville.Ze severoamerických zoologických zahrad má dingy napříkladclevelandskázoonebo dětská zoo veFort WaynevIndianě.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDingona anglické Wikipedii.