Filozofie

Filozofie(vestylově příznakové podobětakéfilosofie,původem zřeckéhoφιλοσοφία,filosofía, „láska k moudrosti“) je systematické, racionální a kritické studium obecných a základních otázek, jako jsou otázky existence, rozumu, poznání, hodnot, mysli a jazyka.Tyto otázky jsou často předkládány jako problémy, které je třeba studovat nebo řešit.Některé prameny tvrdí, že termín pochází odPythagora(asi 570 – asi 495 př. n. l.);jiné tuto verzi zpochybňujía tvrdí, žepythagorejcise pouze přihlásili k užívání již existujícího termínu.Mezi filozofické metody patří kladení otázek,kritická diskuse,racionální argumentacea systematická prezentace.
Historickyfilozofiezahrnovala všechny soubory vědomostí a její praktik byl označován jakofilozof. Od dobstarořeckéhofilozofaAristotelaaž do 19. století zahrnovala „přírodní filozofie“astronomii,medicínuafyziku.NapříkladNewtonovyMatematické principy přírodní filozofiez roku 1687 byly později klasifikovány jako kniha o fyzice. V 19. století vedl růst moderních výzkumných univerzit k profesionalizaci a specializaci akademické filozofie a dalších oborů,od té doby se různé oblasti zkoumání, které byly tradičně součástí filozofie, staly samostatnými akademickými disciplínami, a to konkrétněspolečenskými vědami, jako jepsychologie,sociologie,lingvistikaaekonomie.
Dnes mezi hlavní podobory akademické filozofie patřímetafyzika, která se zabývá základní povahou existence a reality,epistemologie, která studuje povahu poznání a víry,etika, která se zabývá morálními hodnotami, alogika, která studuje pravidla odvozování, jež umožňují vyvozovat závěry zpravdivýchpremis.Mezi další významné podobory patřífilozofie náboženství,filozofie vědy,politická filozofie,estetika,filozofie jazykafilozofie myslia filozofie jistoty.
Panuje široká shoda na tom, že filozofie (zestarořeckéhoφίλος,phílos: „láska“; a σοφία,sophía: „moudrost“)se vyznačuje různými obecnými rysy: je formouracionálníhozkoumání, usiluje o systematičnost a má tendenci kriticky reflektovat své vlastní metody a předpoklady.Přístupy, které jdou nad rámec těchto vágních charakteristik a podávají zajímavější či hlubší definici, jsou však obvykle rozporuplné.Často jsou přijímány pouze teoretiky náležejícími k určitému filozofickému směru a jsou revizionistické v tom smyslu, že mnohé předpokládané části filozofie by si nezasloužily název „filozofie“, kdyby byly pravdivé.Před novověkem se tento termín používal ve velmi širokém smyslu, který zahrnoval jednotlivévědy, jako jefyzikanebomatematika, jako její dílčí disciplíny, ale současné užití je užší.
Některé přístupy tvrdí, že existuje soubor podstatných rysů, které jsou společné všem částem filozofie, zatímco jiné vidí pouze slabší příbuzenské podobnosti nebo tvrdí, že se jedná pouze o prázdný souhrnný pojem.Některé definice charakterizují filozofii ve vztahu k její metodě, jako je čisté uvažování. Jiné se zaměřují spíše na její téma, například jako studium největších zákonitostí světa jako celku nebo jako snahu odpovědět na velké otázky.Oba přístupy mají ten problém, že jsou obvykle buď příliš široké, protože zahrnují i nefilozofické disciplíny, nebo příliš úzké, protože vylučují některé filozofické podobory.Mnohé definice filozofie zdůrazňují její úzký vztah k vědě.V tomto smyslu je filozofie někdy chápána jako svébytná věda. Některénaturalisticképřístupy například chápou filozofii jako empirickou, avšak velmi abstraktní vědu, která se namísto konkrétních pozorování zabývá velmi rozsáhlými empirickými zákonitostmi,někteřífenomenologovénaopak charakterizují filozofii jako vědu opodstatách.Definice založené na vědě se obvykle potýkají s problémem, jak vysvětlit, proč filozofie ve své dlouhé historii nedosáhla takového pokroku, jaký je patrný u jiných věd.Tomuto problému se vyhýbají tím, že filozofii považují za nezralou či provizorní vědu, jejíž dílčí disciplíny přestávají být filozofií, jakmile se plně rozvinou.V tomto smyslu je filozofie porodní bábou věd.
Jiné definice se více zaměřují na kontrast mezi vědou a filozofií. Společným tématem mnoha takových definic je, že filozofie se zabývá významem, porozuměním nebo objasněním jazyka.Podle jednoho názoru je filozofie pojmovou analýzou, která zahrnuje hledání nutných a postačujících podmínek pro použití pojmů.Jiný přístup definuje filozofii jako lingvistickou terapii, jejímž cílem je rozptýlit nedorozumění, k nimž jsou lidé náchylní kvůli matoucí struktuře přirozeného jazyka.Podle dalšího přístupu je hlavním úkolem filozofie vyjádřitpředontologickéchápání světa, které funguje jako podmínka možnostizkušenosti.
Mnoho dalších definic filozofie nespadá jednoznačně do žádné z výše uvedených kategorií. Raný přístup, který lze nalézt již vestarověké řecké a římské filozofii, říká, že filozofie je duchovní praxe rozvíjení schopnosti uvažování,která je výrazem filozofovy lásky k moudrosti a jejímž cílem je zlepšit blaho člověka vedenímpřemýšlivéhoživota.Úzce související přístup označuje za hlavní úkol filozofie rozvoj a artikulacisvětonázoru, tj. vyjádřit, jak věci ve velkém měřítku spolu souvisejí a jaký praktický postoj bychom k nim měli zaujmout.Jiná definice charakterizuje filozofii jakomyšlenío myšlení, aby zdůraznila její reflexivní povahu.
V obecném smyslu je filozofie spojována s moudrostí, intelektuální kulturou a hledáním poznání. V tomto smyslu si všechny kultury a gramotné společnosti kladou filozofické otázky, například „jak máme žít“ a „jaká je povaha skutečnosti“. Široké a nestranné pojetí filozofie tedy nachází rozumové tázání po takových otázkách, jako je realita, morálka a život, ve všech světových civilizacích.
Západní filozofieje filozofická tradicezápadního světa, která sahá až kpředsokratovskýmmyslitelům působícím vŘeckuv 6. století př. n. l., jako byliThalés z Milétu(asi 624 – asi 545 př. n. l.) aPythagoras(asi 570 – asi 495 př. n. l.), kteří vyznávali „lásku k moudrosti“ (latinskyphilosophia)a byli také označováni jako „studenti přírody“ (physiologoi).
Západní filozofii lze rozdělit do tří epoch:
Zatímco naše znalosti o antické éře začínají Thalétem z Milétu v 6. století př. n. l., o filozofech, kteří přišli předSókratem(obecně známí jakopředsókratici), je známo jen málo. V antickém období dominovaly řecké filozofické školy. Mezi nejvýznamnější z řeckých škol ovlivněných Sókratovým učením patřiliPlatón, který založilPlatónskou akademii, a jeho žákAristotelés, který založilperipatetickou školu.Mezi další antické filozofické tradice ovlivněné Sókratem patřilykynismus,kyreneismus,stoicismusa akademickýskepticismus. Dvě další tradice ovlivnil Sókratův současníkDémokritos:Pyrrhonismusaepikureismus. Mezi důležitá témata, kterými se Řekové zabývali, patřilametafyzika(s konkurenčními teoriemi, jako jeatomismusamonismus),kosmologie, povaha dobře prožitého života (eudaimonia), možnost poznání a povaha rozumu (logos). S rozmachem Římské říše se o řecké filozofii stále více diskutovalo v latině, a to u Římanů, jako byliCiceroaSeneca.
Středověká filozofie(5.–16. století) se odehrávala v období po páduZápadořímské říšea dominoval jí nástupkřesťanství; odráží tedy židovsko-křesťanské teologické zájmy a zároveň si zachovává kontinuitu s řecko-římským myšlením. V tomto období se diskutovalo o problémech, jako je existence a povahaBoha, povaha víry a rozumu, metafyzika a problém zla. Mezi klíčové středověké myslitele patřísvatý Augustin,Tomáš Akvinský,Boëthius,AnselmaRoger Bacon. Filozofie byla pro tyto myslitele vnímána jako pomocteologii(ancilla theologiae), a proto se snažili sladit svou filozofii s výklademBible. V tomto období se rozvinulascholastika, metoda kritiky textu, která se vyvinula na středověkýchuniverzitácha byla založena na pozorném čtení a disputacích o klíčových textech. V obdobírenesancese zvýšil důraz na klasické řecko-římské myšlení a na silnýhumanismus.
Raná novověká filozofie v západním světě začíná u myslitelů, jako byliThomas HobbesaRené Descartes(1596–1650).Po vzniku přírodních věd senovověká filozofiezabývala rozvojem sekulárního a racionálního základu poznání a odkláněla se od tradičních autoritativních struktur, jako je náboženství, scholastika a církev. Mezi významné novověké filozofy patříSpinoza,Leibniz,Locke,Berkeley,HumeaKant.
Filozofie 19. století (někdy nazývaná pozdně moderní filozofie) byla ovlivněna širším hnutím 18. století označovaným jako „osvícenství“ a zahrnuje osobnosti jakoHegel, klíčovou postavuněmeckého idealismu,Kierkegaard, který vytvořil základyexistencialismu,Thomas Carlyle, představitel teorie velkého člověka,Nietzsche, známý odpůrce křesťanství,John Stuart Mill, který propagovalutilitarismus,Karl Marx, který vytvořil základykomunismu, a AmeričanWilliam James. Ve 20. století došlo k rozkolu mezianalytickoua kontinentální filozofií, stejně jako k filozofickým směrům, jako jefenomenologie, existencialismus,logický pozitivismus,pragmatismusa lingvistický obrat.
PodleasyriologaMarca Van de Mieroopa byla babylónská filozofie vysoce rozvinutým myšlenkovým systémem s jedinečným přístupem k poznání a zaměřením na písmo,lexikografii, věštění a právo.jednalo se také o dvojjazyčnou intelektuální kulturu, založenou nasumerštiněaakkadštině.
Ranámudroslovná literaturaz oblastiÚrodného půlměsícebyla žánrem, který se snažil poučit lidi o etickém jednání, praktickém životě a ctnostech prostřednictvím příběhů a přísloví. Ve starověkém Egyptě byly tyto texty známé jako sebajt („učení“) a mají zásadní význam pro naše chápání staroegyptské filozofie. Nejznámějším z těchto textů jsouPtahhotepovymaximy.Teologie a kosmologie byly ústředními tématy egyptského myšlení. Patrně nejstarší formamonoteistickéteologie se objevila také vEgyptě, a to se vznikemamarnské teologie (neboli atenismu)panovníkaAchnatona(14. století př. n. l.), podle níž bylo jediným bohem sluneční božstvo stvořeníAtona.EgyptologJan Assmannto označil za „monoteistickou revoluci“, ačkoli se opírala i o předchozí vývoj egyptského myšlení, zejména o „novou sluneční teologii“ založenou kolemAmona-Re.Tento teologický vývoj ovlivnil i poamarnskouraménskouteologii, která si zachovala zaměření na jediné stvořitelské sluneční božstvo (i když bez přímého odmítání ostatních bohů, kteří jsou nyní považováni za projevy hlavního slunečního božstva). V tomto období se také rozvinula koncepceba(duše) a jejího vztahu k bohu.
Židovská filozofieakřesťanská filozofiejsou nábožensko-filozofické tradice, které se vyvinuly jak naBlízkém východě, tak v Evropě a které obě sdílejí některé rané judaistické texty (předevšímTanach) a monoteistické názory. Židovští myslitelé, jako byligeonimovéz talmudských akademií vBabylóniia rabínMaimonides, se zabývali řeckou a islámskou filozofií. Pozdější židovská filozofie se dostala pod silný západní intelektuální vliv a zahrnuje dílaMosese Mendelssohna, který předznamenalhaskalu(židovské osvícenství), židovský existencialismus areformní judaismus.
Různé tradicegnosticismu, které byly ovlivněny řeckými iabrahámovskýmiproudy, vznikly kolem prvního století našeho letopočtu a kladly důraz na duchovní poznání (gnózi).
Předislámskáíránská filozofiezačíná dílemZarathuštry, jednoho z prvních propagátorů monoteismu a takédualismumezi dobrem a zlem.Tato dualistickákosmogonieovlivnila pozdější íránský vývoj, jako jemanicheismus,mazdakismusazurvanismus.
Islámská filozofieje filozofické dílo vycházející z islámské tradice a je většinou psáno varabštině. Čerpá z islámského náboženství i z řecko-římské filozofie. Pomuslimských výbojíchse díky překladatelskému hnutí (od poloviny 8. do konce 10. století) stala díla řecké filozofie dostupná i v arabštině.
Raná islámská filozofie rozvíjela řecké filozofické tradice v nových inovativních směrech. Tato intelektuální činnost zahájila tzv.islámský zlatý věk. Dva hlavní proudy raného islámského myšlení jsou kalám, který se zaměřuje na islámskou teologii, afalsafa, která vycházela zaristotelismuanovoplatonismu. Aristotelovo dílo mělo velký vliv na filozofy, jako bylial-Kindí(9. století),Avicenna(980 - červen 1037) aAverroes(12. století). Jiní, jako napříkladAl-Ghazálí, byli k metodám islámských aristoteliků velmi kritičtí a jejich metafyzické myšlenky považovali za kacířské. Islámští myslitelé jakoIbn al-Hajthámaal-Birúnírovněž rozvíjelivědeckou metodu, experimentální medicínu, teorii optiky aprávní filozofii.Ibn Chaldúnbyl vlivným myslitelem v oblastifilozofie dějin.
Islámské myšlení také hluboce ovlivnilo evropský intelektuální vývoj, zejména prostřednictvím Averroesových komentářů k Aristotelovi.Mongolskévpády a jejichzničení Bagdáduv roce 1258 jsou často považovány za konec Zlatého věku.Několik škol islámské filozofie se však rozvíjelo i po skončení Zlatého věku a patří k nim proudy jako iluminátská filozofie, súfijská filozofie a transcendentní teozofie.
V 19. a 20. století se varabském světěobjevilo hnutíNahda(doslova znamená „Probuzení“; známé také jako „arabská renesance“), které mělo značný vliv na současnou islámskou filozofii.
Indická filozofie(vsanskrtu: darśana, doslova „úhel pohledu“, „perspektiva“)označuje rozmanité filozofické tradice, které vznikaly od starověku naindickém subkontinentu. Indické filozofické tradice sdílejí různé klíčové pojmy a myšlenky, které jsou různými tradicemi různě definovány a přijímány či odmítány. Patří mezi ně pojmy jakodharma,karma,pramáth,dukkha,sansáraamókša.
Jedny z nejstarších dochovaných indických filozofických textů jsouupanišadyzpozdního védského období(1000–500 př. n. l.), které jsou považovány za uchovatele myšlenekbráhmanismu. Indické filozofické tradice se běžně seskupují podle vztahu kvédáma myšlenkám v nich obsažených.Džinismusabuddhismusvznikly na konci védského období, zatímco různé tradice sdružené podhinduismemvětšinou vznikly jako nezávislé tradice po védském období. Hinduisté sami obecně dělí indické filozofické tradice buď na ortodoxní (āstika), nebo heterodoxní (nāstika) podle toho, zda uznávají autoritu véd a v nich obsažených teorií obráhmanuaátmanu.
Školy, které se hlásí k myšlenkám upanišad, takzvané „ortodoxní“ nebo „hinduistické“ tradice, se často dělí na šestdaršanneboli filozofií:Sánkhja,Jóga,Njája,Vaišéšika,MimámsaaVédánta.
Učení véd a upanišad bylo těmito šesti školami hinduistické filozofie vykládáno různě, s různou mírou překrývání. Podle Čadhy (2015) představují „soubor filozofických názorů, které mají společné textové spojení“a zároveň odrážejí toleranci k různým filozofickým výkladům v rámci hinduismu, přičemž sdílejí stejný základ.
Hinduističtí filozofové šesti ortodoxních škol rozvíjeli systémy epistemologie (pramana) a zkoumali témata jako metafyzika, etika, psychologie (guṇa),hermeneutikaasoteriologiev rámci védského poznání, přičemž předkládali různorodý soubor interpretací.Obecně pojmenovaných šest ortodoxních škol představovalo konkurenční filozofické tradice toho, co bylo nazýváno „hinduistickou syntézou“ klasického hinduismu.
Existují také další myšlenkové školy, které jsou často považovány za „hinduistické“, i když ne nutně ortodoxní (protože mohou přijímat jako normativní různá písma, např. šajvistické agamy atantry), patří k nim různé školyšivaismu, např.pašupati, šivaistická siddhanta, neduální tantrický šavismus (tj. Trika, Kaula atd.).
„Hinduistické“ a „ortodoxní“ tradice jsou často stavěny do protikladu k „neortodoxním“ tradicím (nāstika, doslova „ti, kteří odmítají“), ačkoli toto označení nepoužívají samotné „neortodoxní“ školy. Tyto tradice odmítají Védy jako autoritativní a často odmítají hlavní pojmy a myšlenky, které jsou široce přijímány ortodoxními školami (např. Átman, Brahman a Íšvara).Mezi tyto neortodoxní školy patřídžinismus(přijímá átman, ale odmítáÍšvaru, Védy a Brahmy), buddhismus (odmítá všechny ortodoxní koncepty kromě znovuzrození a karmy),čárváka(materialisté, kteří odmítají i znovuzrození a karmu) aádžívika(známá svým učením o osudu).
Džinistická filozofie je jednou z pouhých dvou přežívajících „neortodoxních“ tradic (spolu s buddhismem). Obecně přijímá koncept trvalé duše (dživa) jako jedné z pěti astik (věčné, nekonečné kategorie, které tvoří podstatu existence). Další čtyři jsou dhárma, adharma, ākāśa („prostor“) a pudgala („hmota“). Podle džinistického myšlení je veškerá existence cyklická, věčná a nestvořená.
Mezi nejdůležitější prvky džinistické filozofie patří džinistická teorie karmy, učení o nenásilí (ahinsá) a teorie „mnohostrannosti“ neboli anekántaváda. Tattvartha sútra je nejstarším známým, nejobsáhlejším a nejautoritativnějším souhrnem džinistické filozofie.
Buddhistická filozofiezačíná myšlenímGautamy Buddhy(asi mezi 6. a 4. stoletím př. n. l.) a je zachycena v raných buddhistických textech. Vznikla v indické oblastiMagadhaa později se rozšířila do zbytkuindického subkontinentu,východní Asie,Tibetu,střední Asieajihovýchodní Asie. V těchto oblastech se buddhistické myšlení vyvinulo do různých filozofických tradic, které používaly různé jazyky (např.tibetštinu,čínštinuapálijštinu). Buddhistická filozofie jako taková je transkulturním a mezinárodním fenoménem.
Dominantní buddhistické filozofické tradice ve východoasijských zemích vycházejí především z indickéhomahájánového buddhismu. V zemích jihovýchodní Asie, jako jeSrí Lanka,BarmaaThajsko, převládá filozofiethéravádskéškoly.
Protoženeznalostpravé podstaty věcí je považována za jeden z kořenů utrpení (dukkha), zabývá se buddhistická filozofie epistemologií, metafyzikou, etikou a psychologií. Buddhistické filozofické texty je také třeba chápat v kontextu meditačních praktik, které mají přinést určité kognitivní změny.Klíčové inovativní koncepty zahrnujíČtyři ušlechtilé pravdyjako analýzu dukkhy,aničči(pomíjivosti) aanatta(ne-já).
Po Buddhově smrti začaly různé skupiny systematizovat jeho hlavní učení a nakonec vytvořily ucelené filozofické systémy označované jakoabhidharma.V návaznosti na abhidharmovské školy rozvinuli indičtímahájánovífilozofové jakoNágardžunaaVasubandhuteoriešúnjatá(„prázdnota všech jevů“) a vijñapti-matra („pouze zdání“), což je forma fenomenologie nebotranscendentálního idealismu. Dignágova škola pramany („prostředky poznání“) propagovala propracovanou formu buddhistické epistemologie.
Ve starověké a středověké Indii existovala řada škol, podškol a tradic buddhistické filozofie. Podle oxfordského profesora buddhistické filosofie Jana Westerhoffa byly hlavními indickými školami v období 300 př. n. l. až 1000 n. l.:tradice mahásághiky (dnes již zaniklá), školy sthavíry (jako Sarvástiváda, Vibhajjáváda a Pudgaláváda) a školy mahájány. Mnohé z těchto tradic se studovaly i v jiných oblastech, například ve Střední Asii a Číně, kam je přinesli buddhističtí misionáři.
Po vymizení buddhismu z Indie se část těchto filozofických tradic dále rozvíjela vtibetské buddhistické tradici, východoasijské buddhistické tradici athéravádové buddhistické tradici.
Východoasijské filozofické myšlení začalo vestarověké Číněačínská filozofiezačíná ve státuZápadní Čoua v následujících obdobích po jeho pádu, kdy vzkvétalo „sto myšlenkových škol“ (6. století až 221 př. n. l.)Toto období se vyznačovalo významným intelektuálním a kulturním rozvojem a vznikly v něm hlavní čínské filozofické školy, a sicekonfucianismus(známý také jakožuismus),legismusataoismus, a také mnoho dalších méně vlivných škol, jako jemohismusa naturalismus. Tyto filozofické tradice rozvíjely metafyzické, politické a etické koncepce a pojmy, jako jetao,jinajang,ženali.
Tyto myšlenkové směry se dále rozvíjely v říšíchChan(206 př. n. l. – 220 n. l.) aTchang(618–907 n. l.) a vytvořily nové filozofické směry, jako jesüan-süe(neboli neotaoismus) aneokonfucianismus. Neokonfucianismus bylsynkretickoufilozofií, která zahrnovala myšlenky různých čínských filozofických tradic, včetně buddhismu a taoismu. Neokonfucianismus začal dominovat vzdělávacímu systému v říšiSung(960–1297) a jeho myšlenky sloužily jako filozofický základzkoušek pro učenou úřednickou třídu. Mezi nejvýznamnější neokonfuciánské myslitele patří tchangští učenciChan JüaLi Aoa sungští mysliteléČou Tun-i(1017–1073) aČu Si(1130–1200). Ču Si sestavil neokonfuciánský kánon, který se skládá zeČtyř knih(Velké učení,Cesta středu, KonfuciovyHovoryaMeng-c’).
Buddhismus se do Číny začal dostávat v chanském období postupným šířením poHedvábné stezce.Pod vlivem domácí čínské tradice se vyvinul v specifické čínské formy (např. čchan/zen), které se rozšířily po celé východoasijské kulturní sféře.
Čínská kultura měla velký vliv na tradice ostatních východoasijských států a její filozofie přímo ovlivnilakorejskou,vietnamskouajaponskou filozofii.V pozdějších čínských stítech, jako byla řešeMing(1368–1644), a také v korejském státuČoson(1392–1897) se dominantní myšlenkovou školou podporovanou císařským státem stal obrozený neokonfucianismus vedený mysliteli, jako bylWang Jang-ming(1472–1529). V Japonsku byl konfuciánskou filozofií silně ovlivněnšógunát Tokugawa(1603–1867).Konfucianismus dodnes ovlivňuje myšlenky a světonázor národů čínské kulturní sféry.
V novověku do něj čínští myslitelé začlenili myšlenky západní filozofie. Čínská marxistická filozofie se rozvíjela pod vlivemMao Ce-tunga, zatímco čínský pragmatismus rozvíjelChu Š’. Ve 20. století se také začaly znovu prosazovat staré tradiční filozofie. Například nové konfuciánství, vedené osobnostmi, jako bylSiung Š’-li, se stalo poměrně vlivným. Podobně humanistický buddhismus je nedávným modernistickým buddhistickým hnutím.
Moderní japonské myšlení se mezitím rozvíjelo pod silnými západními vlivy, jako bylo studium západních věd (rangaku) a modernistická intelektuální společnostMeirokuša, která čerpala z evropského osvícenského myšlení a prosazovala liberální reformy i západní filozofie, jako je liberalismus a utilitarismus. Dalším proudem v moderní japonské filozofii byla tradice „národních studií“ (kokugaku). Tento intelektuální směr se snažil studovat a propagovat staré japonské myšlení a kulturu. Myslitelékokugaku, jako byl Norinaga Moto'ori, se snažili o návrat k čisté japonské tradici,šintoismu, kterou považovali za neposkvrněnou cizími prvky.
Během 20. století se ze západnífenomenologiea středověké japonské buddhistické filozofie, napříkladDógenovy, vyvinula Kjótská škola, vlivná a jedinečná japonská filozofická škola.
Africká filozofie je filozofie vytvořená Afričany, filozofie, která prezentuje africké pohledy na svět, myšlenky a témata, nebo filozofie, která používá odlišné africké filozofické metody. Moderní africké myšlení se zabýváetnofilozofií, tj. definováním samotného významu africké filozofie a jejích jedinečných charakteristik a toho, co znamená být Afričanem.
Během 17. století se v etiopské filozofii rozvinula silná literární tradice, jejímž příkladem je Zera Yacob. Dalším raným africkým filozofem byl Anton Wilhelm Amo (asi 1703–1759), který se stal uznávaným filozofem v Německu. Mezi výrazné africké filozofické myšlenky patříUjamaa, bantuská idea „síly“,Négritude,panafrikanismusaUbuntu. Současné africké myšlení zaznamenalo také rozvoj profesionální filozofie a afrikanistické filozofie, filozofické literatury africké diaspory, která zahrnuje proudy, jako je černošský existencialismus Afroameričanů. Někteří současní afričtí myslitelé byli ovlivněni marxismem, afroamerickou literaturou, kritickou teorií,kritickou rasovou teorií,postkolonialismemafeminismem.
Domorodé americké filozofické myšlení se skládá z široké škály názorů a tradic různých amerických kultur. Mezi některýmiindiánskými komunitami ve Spojených státech americkýchexistuje víra v metafyzický princip zvaný „Velký duch“ (siusky:wakan tanka; algonkinsky: gitche manitou). Dalším široce sdíleným pojmem byl pojemorenda(„duchovní síla“). Podle Whiteleyho (1998) je pro původní obyvatele Ameriky „mysl kriticky informována transcendentálními zkušenostmi (sny, vizemi atd.) i rozumem.“Praktiky, které umožňují přístup k těmto transcendentálním zkušenostem, se označují jakošamanismus. Dalším rysem domorodého amerického světonázoru bylo rozšíření etiky na nelidská zvířata a rostliny.
VMezoamericebyla nahuaská filozofie intelektuální tradicí, kterou rozvíjeli jedinci nazývanítlamatini(„ti, kteří něco vědí“)a její myšlenky se dochovaly v různých aztéckých kodexech a fragmentárních textech. Někteří z těchto filozofů jsou známí podle jména, napříkladNezahualcóyotl, Aquiauhtzin, Xayacamach, Tochihuitzin coyolchiuhqui a Cuauhtencoztli. Tito autoři byli také básníky a některá jejich díla se dochovala v původnímnahuatlu(aztéčtině).
Aztéčtí filozofové rozvíjeli teorie metafyziky, epistemologie, hodnot a estetiky. Aztécká etika se zaměřovala na hledání tlamatiliztli („poznání“, „moudrost“), které bylo založeno na umírněnosti a rovnováze ve všech činech, jak je uvedeno v nahuatském přísloví „střední dobro je nezbytné“.Nahuatský světonázor představoval koncept nejvyšší univerzální energie nebo síly zvanéŌmeteōtl(„Dvojí kosmická energie“), která hledala způsob, jak žít v rovnováze s neustále se měnícím, „kluzkým“ světem. Teoriiteotllze považovat za určitou formupanteismu.Podle Jamese Maffieho nahuistická metafyzika předpokládala, žeteotlje „jediná, vitální, dynamická, oživující, věčně se generující a seberegenerující, jakož i seberegenerující a sebeobnovující posvátná energie či síla“.Tato síla byla vnímána jako všeobjímající životní síla vesmíru a jako vesmír sám.
TakéIncká říšeměla elitní třídu filozofů-učitelů označovaných jakoamawtakunaneboamautas, kteří byli důležití v inckém vzdělávacím systému jako učitelé filozofie, teologie, astronomie, poezie, práva, hudby, morálky a historie.Mladí inčtí šlechtici se v těchto oborech vzdělávali na státní škole Yacha-huasi vCuzco, kde se také učili uměníkipu.Incká filozofie (stejně jako širší kategorie andského myšlení) zastávala názor, že vesmír je oživován jedinou dynamickou životní silou (někdy označovanou jakocamaquennebocamac, ale takéupaniaamaya).Tato jediná síla vzniká také jako soubor dvojích komplementárních, avšak protikladných sil.Tyto „komplementární protiklady“ se nazývají yanantin a masintin. Jsou vyjádřeny jako různé polarity či duality (např. muž–žena, tma–světlo, život a smrt, nahoře a dole), které vzájemně přispívají k harmonickému celku, jímž je vesmír, prostřednictvím procesu reciprocity a vzájemné výměny zvaného ayni.Incký světonázor zahrnoval také víru vBoha stvořitele(virakoča) areinkarnaci.
Filozofické otázky lze rozdělit do různých oblastí. Tyto oblasti umožňují filozofům zaměřit se na soubor podobných témat a komunikovat s dalšími mysliteli, kteří se zajímají o stejné otázky.
Tato dělení nejsou vyčerpávající ani se vzájemně nevylučují. (Filozof se může specializovat nakantovskouepistemologii,platónskouestetiku nebo moderní politickou filozofii). Kromě toho se tato filozofická zkoumání někdy překrývají navzájem i s jinými druhy zkoumání, jako je věda, náboženství nebo matematika.
Epistemologieje obor filozofie, který se zabývápoznáním..Epistemologové zkoumají domnělé zdroje poznání, včetněvnímání zkušenosti, rozumu, paměti a svědectví. Zkoumají také otázky týkající se povahypravdy,víry,zdůvodněníaracionality.
Filozofický skepticismus, který zpochybňuje některá nebo všechna tvrzení o poznání, byl předmětem zájmu po celou dobu dějin filozofie. Vznikla již vpředsokratovskéfilozofii a formalizovala se sPyrrem, zakladatelem nejstarší západní školy filozofického skepticismu. Výrazně se objevuje v dílech novověkých filozofůReného DescartaaDavida Humaa zůstává ústředním tématem současných epistemologických debat.
Jedna z nejvýznamnějších epistemologických debat se vede meziempirismemaracionalismem.Empirismus klade důraz na pozorování prostřednictvím smyslové zkušenosti jako na zdroj poznání.Empirismus je spojován s poznáním a posteriori, které se získává na základě zkušenosti (např.vědecké poznání).Racionalismus klade důraz na rozum jako zdroj poznání,je spojován s apriorním poznáním, které je nezávislé na zkušenosti (např.logikaa matematika).
Jedna z ústředních debat v současné epistemologii se vede o podmínkách, které jsou nutné k tomu, aby přesvědčení představovalo poznání, což může zahrnovat pravdivost a zdůvodnění. Tato debata byla do značné míry výsledkem pokusů o řešeníGettierova problému.Dalším častým předmětem současných debat je problém regrese, který se objevuje při snaze nabídnout důkaz nebo zdůvodnění nějakého přesvědčení, výroku nebo propozice. Problém spočívá v tom, že ať už je zdrojem zdůvodnění cokoli, musí být tento zdroj buď bez zdůvodnění (v takovém případě je třeba jej považovat za libovolný základ přesvědčení), nebo musí mít nějaké další zdůvodnění (v takovém případě musí být zdůvodnění buď výsledkem kruhového uvažování, jako v koherencionismu, nebo výsledkem nekonečného regresu, jako v infinitismu).
Estetikaje „kritická reflexe umění, kultury apřírody“.Zabývá se povahouumění,krásouavkusem, požitkem, emočními hodnotami, vnímáním a vytvářením a oceňováním krásy.Přesněji je definována jako studium smyslových nebo smyslově-emocionálních hodnot, někdy nazývaných soudypocitua vkusu.Jejími hlavními obory jsou teorie umění,literární teorie, filmová teorie ahudební teorie. Příkladem z teorie umění je rozeznání souboru principů, na nichž je založeno dílo určitého umělce nebo uměleckého směru, napříkladkubistickéestetiky.
Etika, známá také jako morální filozofie, zkoumá, co je dobré a špatnéchování, správné a špatné hodnoty a dobro a zlo. Její hlavní náplní je zkoumat, jak žít dobrý život, a určovat normymorálky. Zahrnuje také zkoumání, zdaexistujenejlepší způsob života nebo univerzální morální norma, a pokud ano, jak se o ní dozvídáme. Hlavními obory etiky jsounormativní etika,metaetikaaaplikovaná etika.
V normativní etice existují tři hlavní názory na to, co je morální jednání:
Filozofie náboženstvíse zabývá otázkami, které se týkajínáboženstvía náboženských idejí, z filozoficky neutrální perspektivy (na rozdíl odteologie, která vychází z náboženského přesvědčení).Tradičně nebyly náboženské otázky považovány za samostatný obor oddělený od vlastní filozofie a myšlenka samostatného oboru vznikla až v 19. století.
Témata zahrnují existenciBoha, vztah mezi rozumem avírou, otázky náboženské epistemologie, vztah mezi náboženstvím a vědou, způsob interpretace náboženských zkušeností, otázky možnostiposmrtného života, problém náboženského jazyka a existencedušea reakce nanáboženský pluralismusa rozmanitost.
Filozofie vědyzkoumá základy, metody, historii, důsledky a účel vědy. Mnoho jejích pododdělení odpovídá konkrétním vědním oborům. Napříkladfilozofie biologiese zabývá konkrétně metafyzickými, epistemologickými a etickými otázkami biomedicínských věd a věd o životě.
Logikaje nauka o uvažování a argumentaci.
Deduktivní uvažováníje takové, kdy z určitých předpokladů nevyhnutelně vyplývají závěry.K odvozování závěrů se používají pravidla odvozování, jako jemodus ponens, jestliže platí „A“ a „Jestliže A, pak B“, pak musí být vyvozeno „B“.
Protože zdravá argumentace je základním prvkem všech věd,společenských a humanitních věd, stala se logika formální vědou. Mezi dílčí obory patřímatematická logika,filozofická logika,modální logika,počítačová logikaa neklasické logiky. Hlavní otázkou vefilozofii matematikyje, zda jsou matematické entity objektivní a objevené, což se nazývá matematický realismus, nebo vymyšlené, což se nazývá matematický antirealismus.
Metafilozofiezkoumá cíle, hranice a metody filozofie. Diskutuje se o tom, zda je metafilozofie předmětem, který předchází filozofii,nebo zda je neodmyslitelnou součástí filozofie.
Metafyzikase zabývá nejobecnějšími rysy skutečnosti, jako jeexistence,čas,předmětya jejichvlastnosti, celky a jejich části, události, procesy a příčiny a vztah mezi myslí a tělem.Metafyzika zahrnujekosmologii, studium světa v jeho celistvosti, aontologii, studium bytí, spolu s filozofií prostoru a času.
Hlavním předmětem diskuse jerealismus, který tvrdí, že existují entity nezávislé na jejich mentálním vnímání, aidealismus, který tvrdí, že realita je mentálně konstruovaná nebo jinak nehmotná. Metafyzika se zabývá tématem identity.Podstataje soubor vlastností, které dělají objekt tím, čím v podstatě je, a bez nichž ztrácí svou identitu, zatímco náhoda je vlastnost, kterou objekt má a bez níž si může stále zachovat svou identitu. Partikulární objekty jsou objekty, o nichž se říká, že existují v prostoru a čase, na rozdíl od abstraktních objektů, jako jsou čísla, a univerzálií, což jsou vlastnosti, které má více partikulárních objektů, například červenost nebo pohlaví. Typ existence univerzálií a abstraktních objektů, pokud vůbec existuje, je předmětem diskuse.
Filozofie jazykazkoumá povahu, původ a používání jazyka.Filozofie myslizkoumá povahu mysli a její vztah k tělu, což je typické pro spory mezimaterialismemadualismem. V posledních letech se tento obor propojil skognitivní vědou.
Politická filozofieje studiumstátní mocia vztahu jednotlivců (nebo rodin a rodů) ke společenstvím včetněstátu. Zahrnuje otázky spravedlnosti, práva, vlastnictví a práv a povinností občanů. Politická filozofie, etika a estetika jsou tradičně propojené předměty pod obecným označenímteorie hodnoty, neboť zahrnují normativní nebo hodnotící aspekt.
Ve třináctém oddíle svýchŽivotů a názorů významných filozofů, v nejstarších dochovaných dějinách filozofie (3. století), Diogenes Laertius předkládá třídílné rozdělení starořeckého filozofického bádání:
Pyrrhonský filozofSextus Empiricusve svém díleProti logikůmpodrobně popsal rozmanitost způsobů, jakými starověcí řečtí filozofové dělili filozofii, a poznamenal, že na tomto třídílném dělení se shodliPlatón,Aristoteles,Xenokratesastoikové.Toto třídílné dělení dodržoval i filozof akademické skepseCicero.
Toto rozdělení není zastaralé, ale změnilo se:přírodní filozofiese rozdělila na různé přírodní vědy, zejména fyziku, astronomii, chemii, biologii a kosmologii; zmorální filozofiese zrodilyspolečenské vědy, přičemž stále zahrnujeteorii hodnoty(např. etiku, estetiku, politickou filozofii atd.); ametafyzická filozofieustoupila formálním vědám, jako je logika, matematika a filozofie vědy, přičemž stále zahrnuje epistemologii, kosmologii atd. NapříkladNewtonovodíloMatematické principy přírodní filosofie(1687), od té doby klasifikované jako kniha o fyzice, používá termínpřírodní filozofie, jak byl chápán v té době, a tedy zahrnují disciplíny, jako je astronomie, medicína a fyzika, které se později začaly pojit s přírodními vědami.
Metody filozofie jsou způsoby vedení filozofického zkoumání. Zahrnují techniky, jak dospět k filozofickému poznání a zdůvodnit filozofická tvrzení, a také principy používané pro výběr mezi konkurenčními teoriemi.V průběhu dějin filozofie se používala velká škála metod. Mnohé z nich se výrazně liší od metod používaných vpřírodních vědáchtím, že nepoužívají experimentální data získaná pomocí měřicích přístrojů.Volba vlastní metody má obvykle důležité důsledky jak pro způsob konstrukce filozofických teorií, tak pro argumenty uváděné pro ně nebo proti nim.Tato volba je často vedenaepistemologickýmiúvahami o tom, co představuje filozofický důkaz, jakou oporu nabízí a jak jej získat.Různé neshody na úrovni filozofických teorií mají svůj zdroj v metodologických neshodách a objevení nových metod má často důležité důsledky jak pro to, jak filozofové provádějí svůj výzkum, tak pro to, jaká tvrzení obhajují.Někteří filozofové se věnují většině svého teoretizování pomocí jedné konkrétní metody, zatímco jiní používají širší škálu metod podle toho, která z nich se nejlépe hodí pro konkrétní zkoumaný problém.
Významnou metodou filozofie jemetodologický skepticismus. Jejím cílem je dospět k naprosto jistým prvním principům pomocí systematického pochybování, aby se určilo, které principy filozofie jsou nepochybné.Geometrická metoda se snaží vybudovat ucelený filozofický systém na základě malého souboru takových axiomů. Činí tak pomocídeduktivního uvažování, aby rozšířila jistotu svýchaxiomůna systém jako celek.Fenomenologovéusilují o jisté poznání o říši jevení. Činí tak tím, že pozastavují své soudy o vnějším světě, aby se zaměřili na to, jak se věci jeví nezávisle na jejich základní realitě, což je technika známá jakoepoché.Konceptuální analýza je známou metodouanalytické filozofie. Jejím cílem je objasnit význam pojmů jejich analýzou na základní složky.Další metoda často používaná v analytické filozofii je založena nazdravém rozumu. Vychází z obecně přijímaných přesvědčení a snaží se z nich vyvodit zajímavé závěry, které často používá v negativním smyslu ke kritice filozofických teorií, které jsou příliš vzdálené tomu, jak danou problematiku vidí běžný člověk.Je to velmi podobné tomu, jakfilozofie přirozeného jazykařeší filozofické otázky zkoumáním toho, jak se používápřirozený jazyk.
Různé metody ve filozofii přikládají zvláštní významintuicím, tj. neinferenčním dojmům o správnosti konkrétních tvrzení nebo obecných principů,například hrají důležitou roli vmyšlenkových experimentech, které využívají kontrafaktuální myšlení k posouzení možných důsledků představované situace. Tyto předpokládané důsledky pak mohou být použity k potvrzení nebo vyvrácení filozofických teorií.Intuice využívá také metoda reflexivní rovnováhy. Snaží se vytvořit koherentní postoj k určitému problému zkoumáním všech relevantních přesvědčení a intuicí, z nichž některé je často třeba vyřadit nebo přeformulovat, aby se dospělo ke koherentní perspektivě.Pragmaticizdůrazňují význam konkrétních praktických důsledků pro posouzení, zda je filozofická teorie pravdivá, nebo nepravdivá.Experimentální filozofieje poměrně nedávného původu. Její metody se od většiny ostatních metod filozofie liší tím, že se snaží odpovědět na filozofické otázky shromažďovánímempirických datpodobně jakosociální psychologieakognitivní vědy.
Mnohé filozofické debaty, které začaly už ve starověku, se vedou dodnes. Britský filozofColin McGinntvrdí, že během tohoto období nedošlo k žádnému filozofickému pokroku.Australský filozofDavid Chalmersnaopak vidí pokrok ve filozofii podobně jako ve vědě. Mezitím Talbot Brewer, profesor filozofie naUniversity of Virginia, tvrdí, že „pokrok“ je špatným měřítkem pro posuzování filozofické činnosti.6
Ve filozofii existuje množství učení, proudů a směrů,jejichž rozmanitost vždy vyvolávala nedůvěru ve schopnost filozofie řešit diskutované problémy.Filozofie je jedinou oblastí vědění, v níž shoda mezi jejími význačnými představiteli je spíše výjimkou než pravidlem.Rousseaupsal s rozhorčením o filozofických směrech, které spolu navzájem soupeří:
Racionalismus,empirismus, metafyzické systémy,dualismus,pluralismus,naturalismus, „realismus“,nominalismus,fenomenalismus,supranaturalismus,scholastika,mystika,iracionalismus,intuitivismus,organicismus,senzualismus,essencialismus,mechanicismus,antropologismus,panteismus— to zdaleka není plný výčet filozofických směrů, částečně poplatný momentům podmíněnosti.Otázka filozofických směrů je jedním z hlavních a nejsložitějších problémůhistoricko-filozofické vědy.
Myšlenky velkýchfilozofůnezastarávají a tím nejcitovanějším je dodnes Platón. Někteří filozofii charakterizovali takto:
„Údiv je postoj člověka, který moudrost skutečně miluje, a není jiný počátek filozofie než tento.“Platón
„Údiv vedl lidi k filozofování – na počátku i dnes – a to tak, že se zarazili s údivem u nejbližších otázek a potom se pomalu zamýšleli i nad většími věcmi… A kdo se zamýšlí a diví, ten se domnívá, že neví.“Aristotelés
„Kdo chce hledat radost sám v sobě, nenajde ji jinde než ve filozofii.“Aristotelés
„Filozofie je péče (starost) o duši.“Cicero
„Studium filozofie není k tomu, abychom věděli, co se lidé domnívali, ale jak se to má s pravdou věcí.“Tomáš Akvinský
„Žít a nefilozofovat je jako mít zavřené oči a nikdy se ani nepokusit je otevřít.“René Descartes
Immanuel Kantvymezil úlohu filozofie třemi otázkami:
„Co mohu vědět? Co mám činit? V co mohu doufat?“,které lze shrnout do jediné:
„Co je člověk?“
„Úkolem filozofie je pochopit to, co jest.“G. W. F. Hegel
„Filozofové svět dosud jen různě vykládali, teď jde o to jej změnit.“Karl Marx,These o Feuerbachovi11.
„Zachytit hranice rozumu – jen to je pravá filozofie.“Friedrich Nietzsche
„Velká filozofie není filozofie bez chyb, ale beze strachu.“Charles Péguy
„Filozofie není nauka, nýbrž činnost. Filozofické dílo sestává podstatně z objasnění.“Ludwig Wittgenstein
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPhilosophyna anglické Wikipedii.
(od nejpřístupnější k náročnější)