Alexandr modrý

Alexandr modrý(Psittacula exsul) jevyhynulý druhpapouška, kterýendemitněobýval jeden zMaskarénských ostrovů–Rodrigues– ležící v západní částiIndického oceánu. Jeho nejbližší příbuzný a pravděpodobný předek bylalexandr malý(Psittacula krameri), z něj se naopak možná vyvinuly jiné druhy endemitních papoušků z blízkých ostrovůMauriciusaRéunion. Kvůli izolaci od okolního světa se alexandr modrý od svých příbuzných mírně odlišoval.
Měřil asi 40 cm na délku, tedy podobně jako alexandr malý.Peřímělo zbarvení šedé až břidlicově modré, což je u převážně zelených alexandrů neobvyklé. Samec měltmavšízbarvení než samice a obě pohlaví se odlišovala také barvouzobáku; samička jej měla černý, samec červený. Přesný popis zbarvení samce je však nejistý, protože byl odchycen pouze jediný a ten pravděpodobně ještě nedosáhlpohlavní dospělosti. Samci měli asi červené skvrny na křídlech. Obě pohlaví měla černě zbarvenou oblast od brady až k týlu, u samců se vyvinula jasněji.Končetinybyly šedé aduhovkažlutá. Ze sedmnáctého století pocházejí záznamy o zelených jedincích, což by značilo, že alexandři modří mohli mít zelenou či modrozelenou barvu, to však nikdy nebylo definitivně prokázáno. O chování tohoto druhu je známo jen málo informací. Živil se pravděpodobně plody rostlinyCassine orientalis. Byl velmi krotký a dovedl se naučit mluvit.
Tohoto papouška poprvé objevil francouzskýhugenotFrançois Leguata jinými autory byl zmíněn pouze několikrát. Zvláštnídruhové jméno„exsul“ je odkazem na Leguata, který byl vyhoštěn z Francie. Existují pouze dvě dobové kresby živých ptáků; jeden exemplář byl chován během 70. let 18. století v zajetí. Vědeckého popisu se druh dočkal roku 1872,holotyppředstavovala samice. Samce, posledního zaznamenaného jedince, odchytili roku 1875. Jedná se o jediné dva muzejně zachované exempláře. Pták se stal vzácným kvůli odlesňování a asi i lovu, ale pravděpodobně vyhynul až po silnýchtropických cyklónáchabouřích, které zasáhly ostrov ke konci 19. století.
Alexandra modrého poprvé objevil francouzskýhugenotFrançois Leguata zmiňoval jej ve svém vzpomínkovém díleVoyage et avantures de François Leguat, & de ses compagnons, en deux isles désertes des Indes orientales. Leguat byl vůdcem devítihugenotskýchuprchlíků zFrancie, kteří mezi lety 1691 a 1693 kolonizovali ostrovRodrigues. Dalšími lidmi, kteří se o ptákovi zmiňovali, byl průzkumník Julien Tafforet, který na ostrově několik měsíců pobýval a zmiňoval ptáka v publikaciRelation de l'Île Rodriguez roku 1726, či matematikAlexandre Pingré, jenž se vydal na Rodrigues roku 1761 sledovatpřechod Venuše.
Roku 1871 odchytil rodrigueský úředník George Jenner samici alexandra modrého. Zakonzervoval ji v alkoholu a poslal správci mauricijské kolonie Edwardu Newtonovi. Ten ptáka dále zaslal svému bratrovi, britskému ornitologoviAlfredu Newtonovi, který roku 1872 druh vědecky popsal pod jménemPalaeornis exsul. Druhové jméno „exsul“ („vyhnanec“) odkazuje na Leguata, který byl vyhoštěn z Francie (Newton chtěl původně zvolit jméno jiné, nejlépe popisující papouškovo zbarvení, avšak vhodné nevymyslel). V původním popisu Newton nezveřejnil kresbu samice, přestože mu pro to nabídlo prostor periodikumIbis. Chtěl počkat, dokud nebude odchycen samec, protože si myslel, že bude atraktivnější.Samice, která jeholotypem, je uložena v Cambridgeském univerzitním muzeu jako vzorek UMZC 18/Psi/67/h/1.
A. Newton žádal o odchycení dalších exemplářů, hlavně usiloval o získání samce, ale nakonec roku 1875 publikoval popis samice s povzdechem, že žádný samec nebyl nalezen. Newtonův sběratel Henry H. Slater sice spatřil živého jedince již o rok dříve, ale neměl s sebou zbraň, aby jej mohl zastřelit.V půlce srpna roku 1875 byl samec konečně zastřelen Williamem Vandorousem;je možné, že se jednalo o stejný exemplář, který roku 1874 pozoroval Slater. Pták byl odeslán Edwardu Newtonovia i tentoparatypvlastní muzeum v Cambridgi jako vzorek UMZC 18/Psi/67/h/2.
Bratři Newtonové poznamenali, že samec postrádal typické červené znaky na křídlech, což naznačuje, že ještě nedosáhlpohlavní dospělosti. Stále jej však považovali za hezčího než samici.Tito dva papoušci jsou jedinými zachovanými exempláři druhu.Ze samice byla vypreparovánahrudní kostadolní čelista další subfosilní pozůstatky byly nalézány v jeskyních Plaine Corail na Rodriguesu.Alexandr modrý a ostatní druhy pak byly z rodu alexandr (Paleornis) přeřazeny do roduPsittacula(„psittacus“ znamená „papoušek“) a názevPaleornisse stal mladším synonymem.
Na základě morfologických rysů se zdá, že se všichni alexandři, kteří žili na ostrovechIndického oceánu, vyvinuli zalexandra velkého(Psittacula eupatria) původem z jižní Asie. Vlivem izolace se alexandři postupně rozrůznili do více druhů. Subfosilní pozůstatky alexandra modrého naznačují, že se v některých anatomických ohledech od ostatních alexandrů odlišuje, zároveň však u něj zůstávají znaky, jako zmenšená hrudní kost, které s nimi sdílí. Na základě kosterních pozůstatků se zdá, že alexandr modrý byl nejvíce spřízněn s alexandrem velkým amalým(Psittacula krameri), přesto mnohoodvozených znakůalexandra modrého svědčí o dlouhé izolaci na Rodriguesu.
Mnoho endemitních ptákůMaskarén, včetnědrontovitých, pochází z jihoasijských předků. Podle britského paleontologaJuliana Humehoodtud pocházejí i všichni maskarénští papoušci. Běhempleistocénupoklesla hladina moří natolik, že mohli kolonizovat Maskarény postupně pomocí „ostrovních skoků“; v některých oblastech byla hladina moře nižší až o 145 m. Ačkoli se o těchto druzích dochovalo pouze málo informací, kosterní pozůstatky ukazují jejich sdílené znaky, jako jsou velkáhlavaačelisti, redukované prsní kosti a mohutné kostikončetin. Hume navrhl, že všichni tito ptáci pocházejí ztribuPsittaculini, který prodělalevoluční radiaci. Tuto svou teorii podpořil podobnými morfologickými rysy a skutečností, že papoušci z tohoto tribu obsadili řadu ostrovů Indického oceánu. Je možné, že region kolonizovali několikrát a vyvíjeli se již na ostrůvcích uhorkých skvrn, které předcházely dnešním Maskarénám. Mimo alexandra modrého Maskarény osídlil stále existujícíalexandr réunionský(Psittacula eques echo) i s jeho vyhynulým poddruhemPsittacula eques equesči taktéž vyhynulýpapoušek Bensonův(Psittacula bensoni).
V genetické studii z roku 2011 zkoumajícífylogenezipapoušků nebyl alexandr modrý zařazen, protože nebyla získána dostatečně zachovaláDNA.Ve studii z roku 2015 (Jackson & kol.) již byla extrahována z exempláře samice a alexandr modrý tedy mohl být zařazen do fylogenetického stromu. Na základě studie tvořil jedenklads poddruhy alexandra réunionského, od kterého se oddělil před asi 3,82 miliony let. Vyšlo také najevo, že se z něj možná vyvinuli alexandři na Mauriciu a Réunionu. Kladogram doprovázející studii je uveden níže.
Alexandr modrý byl dlouhý asi 40 cm, tedy podobně jako alexandr malý.Rozměry samčího exempláře byly:křídlo198 mm,ocas206 mm,zobák25 mm aběhák22 mm. Rozměry samičího exempláře byly: křídlo 191 mm, ocas 210 mm, zobák 24 mm a běhák 22 mm. Samec byl šedavě modrý, se zelenavými znaky, na hřbetě zabarven tmavěji. Hlava byla modřejší, s tmavým pruhem, který se táhnul přes obličej odočíaž kozobí. Široký černý pruh se táhnul rovněž od brady až k týlu, kde se postupně zužoval. Spodek ocasu měl zbarvení šedé. Vršek zobáku byl tmavě načervenalý, spodek černý.Končetinyměl alexandr modrý zbarveny šedě,duhovkužlutě. Samice byla zbarvena podobně, ale hlava měla barvu šedou a zobák byl černý. Rovněž černý límec okolo krku nebyl tak výrazný jako u samce. Alexandr modrý se vzhledem, včetně černého zbarvení okolo krku, podobal ostatním zástupcům svého rodu, avšak odlišoval se modravošedou barvou; většina papoušků z rodu má zbarvení zelené.
Francouzský přírodovědecPhilibert Commersonzískal v 70. letech 18. století na Mauriciu živý exemplář a popsal jej jako šedavě modrý. Ilustrace tohoto exempláře, zveřejněné až roku 2007, které nakreslil francouzský umělec Paul Philippe Sanguin de Jossigny, jsou jedinými známými ilustracemi živého jedince.Některé rané zprávy z ostrova Rodrigues však do otázky ohledně zbarvení alexandra modrého vnášejí zmatek.Jednou z nich je Leguatovo prohlášení, který uvedl, že na ostrově žijespousta zelených a modrých papoušků.
Pokud by ptáci, na něž Leguat poukazoval, nebylipapoušci rodriguezští(Necropsittacus rodericanus), mohlo jít o barevnou morfu alexandra modrého. Tuto teorii navrhl J. Hume. A. Newton ve svém původním popisu poznamenal, že peří exempláře samice vytváří jak modré, tak zelené odlesky, v závislosti na dopadu světla, což může některé zmatky vysvětlovat.Možným vysvětlením je také hypotéza, že se jednalo o papoušky z jiných ostrovů, kteří na Rodriguesu krátkou dobu přežívali.
Dva odchycené exempláře alexandra modrého byly uchovány v alkoholu. Ten sice může způsobit změnu zbarvení vzorku, ale je málo pravděpodobné, že ze zelené na modrou.Zelené zbarvení není u papoušků vytvářeno pomocí zeleného pigmentu, ale kombinací dvou různých pigmentů eumalaninu a psittacinu. Chybějící psittacin vytváří barvu čistě modrou, jeho malé množství zbarvení mezi zelenou a modrou (nazývanou parblue), kterému se podobají dva dochované vzorky. Alexandr modrý tedy mohl míti spíše zbarvení parblue než čistě modré opeření.
Možný popis alexandrů modrých poskytl také Julien Tafforet, čímž se otázka zbarvení více zkomplikovala, protože ptáky popisuje převážně jako zelené a přináší informace také o červeném opeření. Tafforet napsal:
Navzdory nedostatku podrobností je Tafforetova zpráva důležitá, protože zmiňuje červené znaky na ramenou. Britský ekolog Anthony S. Cheke navrhl, že dvěma posledními zmíněnými druhy byl samec a samice alexandra modrého. Rozdíly mezi nimi pak byly způsobenypohlavní dvojtvárností. Poslední zmíněný druh považoval A. Newton zaagapornise šedohlavého(Agapornis canus), to však Cheke nepovažoval za pravděpodobné, protože tento papoušek má zobák šedý a nikoli černý. Alexandre Pingré se také zmiňoval o zelených ptácích, možná s některými červenými znaky, ale jeho vyjádření není plně srozumitelné a tudíž nejednoznačné. Červené zbarvení ramen má alexandr velký, ale žádný z dochovaných exemplářů alexandrů modrých tyto znaky nerozvíjí. Vzorek samce však ještě nemusel být pohlavně dospělý (odhadnuto na základě barvy zobáku), takže je možné, že by se mu toto zbarvení teprve vyvinulo.
O chování tohoto druhu není známo téměř nic, ale je pravděpodobné, že jeho biologie byla podobná jako u ostatních zástupců rodu. Leguat uvedl, že se tito papoušci živiliplodystromuCassine orientalis. Tafforet napsal, že se živili také semeny druhuFernelia buxifolia, který je dnes ohrožen, ale tehdy byl na ostrově Rodrigues a okolních ostrovech hojný. Alexandr modrý se také mohl krmitlisty, tedy stejně jako alexandr réunionský. Skutečnost, že vyhynul až dlouho poté, co byl Rodrigues odlesněn, svědčí o větší přizpůsobivosti než u jiných druhů, jako byl papoušek rodriguezský.
Leguat se svými muži papoušky běžně nelovili, protože je fascinovalo jejich krotké chování.Jeden exemplář dokonce naučili mluvit. Napsali k tomu:
Autoři studie z roku 2015, která vyřešila fylogenezi maskarénských papoušků, naznačili, že po vyhynutí alexandra modrého a papouška rodriguezského by nejlépe uvolněnou niku obsadil alexandr réunionský. Ten byl sice v 80. letech 20. století na pokraji vyhynutí (zbývalo pouze dvacet ptáků), ale od té doby se jeho populace zotavila, takže by mohl být na nedaleké ostrovy vysazen. Zabránilo by to i možnému vyhynutí druhu.
Po příchodu lidí vyhynula mimo alexandra modrého i řada jiných zvířat a ostrovní ekosystém je i dnes těžce poškozen. Lesy, které před lidským osídlením pokrývaly většinu ostrova, byly z větší části vykáceny. Alexandr modrý v nich žil vedle jiných vyhynulých ptáků, jako byldronte samotářský(Pezophaps solitaria), papoušek rodriguezský,chřástal Leguatův(Aphanapteryx leguati),špaček rodriguezský(Necropsar rodericanus),sovka zední(Mascarenotus murivorus),kvakoš rodriguezský(Nycticorax megacephalus) čiholub rodriguezský(Nesoenas rodericana). Žili zde i někteří, dnes vyhynulí, plazi, jako želvaCylindraspis peltastes.
Ze zhruba osmi druhů papoušků, jež obývali endemitně Maskarény, přežil pouze alexandr réunionský. Ostatní jsou považováni zavyhynulé, pravděpodobně kombinací odlesňování a nadměrného lovu. Když Leguat dorazil na ostrov, uvedl, že zde byl alexandr modrý hojný. To potvrdil ještě Tafforet roku 1726, ale v roce 1761 se Pingré zmiňoval, že se pták stává vzácnějším. Společně s papouškem rodriguezským se alexandr modrý vyskytoval ještě na ostrůvcích Isle Gombani směrem na jih od hlavního ostrova.
Podle raných zpráv se zdá, že přistěhovalci se živili také masem papoušků a chválili jeho chuť.Kvůli malé velikosti bylo pravděpodobně třeba ulovit hned několik jedinců k přípravě jednoho jídla.Pingré uvedl:
Dle vládního inspektora Thomase Corbyho měl být alexandr modrý hojný ještě roku 1843. Slater hlásil, že během pozorovánípřechodu Venušeroku 1874 viděl jeden exemplář na jihozápadě ostrova. Tajemník William J. Caldwell pak viděl několik exemplářů ještě během tříměsíční návštěvy ostrova roku 1875. Samec ulovený pro Newtona roku 1875 je posledním zaznamenaným jedincem druhu. Následující rok zasáhla ostrov sérietropických cyklóna možná zahubila zbývající populaci. Další velké bouře zasáhly ostrov v letech 1878 a 1886, a protože zde byla většina lesů vykácena, ptáci neměli kde najít vhodné útočiště.
Americký ornitolog James Greenway přišel roku 1967 s podnětem, že extrémně malá populace mohla přežít do současnosti na některých malých ostrůvcích při pobřeží, kde žijí i jiní velmi ohrožení ptáci.Hume však tuto teorii zavrhl, protože dle něj byly na udržení životaschopné populace příliš malé.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuNewton's parakeetna anglické Wikipedii.