Mongolský vpád do Evropy

Mongolský(nesprávně takétatarský)vpád do Evropyoznačuje invaziMongolůa jimi podrobených kmenů, jež při rozšiřování obrovskémongolské říšezAsiesměrem na západ dosáhly ve13. stoletíz východuEvropy, kterou v průběhu tohoto století několikrát napadli. Jejich vpády měly v Evropě přímý dopad a přinesly nejhlubší důsledky zejména pro rozdrobenáruská knížectví, která byla nájezdníky poražena a musela uznat mongolskou nadvládu, pod níž zůstala až do druhé poloviny15. století.
Kromě oblastíRusivšak mongolská invaze citelně postihla také oblastiUherska, jižníhoPolska, dnešníhoRumunskaa mongolské oddíly na západě pronikly dokonce až naMoravu, doSlezskaa doDalmácie.
Od snahy Mongolů na vytvoření celosvětové říše a kompletního ovládnutí Evropy zachránila Evropany smrtČingischánovanástupceÖgedeje. Definitivně pak snahu Mongolů na další účinné výboje pohřbilo úmrtí čtvrtého Velkého chána všech MongolůMöngkehov roce1259, po němž došlo k definitivnímu rozdělení Mongolské říše a k vzniku samostatných chanátů pod vládou Čingischánových potomků.
Na počátku13. stoletíse ve východníAsii, přibližně na území dnešníhoMongolskaa severníČíny, sjednocením kočovných mongolských kmenů, zformovalaMongolská říšepod vedením Temüdžina, který na shromáždění podrobených kmenů přijal v roce1206jménoČingischán, tedyvladař světa.
Čingischán vedl Mongoly k zabrání rozlehlých okolních území, v důsledku toho se jeho říše následně začala velice rychle rozšiřovat směrem na západ. Kočovní Mongolové na svých koních brzy obsadili celou oblast střední Asie a v roce1222za panování Čingischánova třetího syna a následníkaÖgedejeobsadili tito krutí nájezdníciKavkaz, kde porazili místní kmenyAlanů,KumánůaAdygejců, načež zamířili dál na severozápad, do oblastí východní Evropy.
Rozdrobená ruská knížectví, která se osamostatnila po decentralizaciKyjevské Rusive druhé polovině12. stoletínebyla schopná pro své rozdílné zájmy překonat ani tváří v tvář mongolské hrozbě svou nejednotnost. Nejvýznamnějším ruským knížectvím po roce 1300 byloVladimirsko-suzdalské knížectví, kde vládl veliký knížeJurij II. Vsevolodovič. Dalšími nástupnickými státy po rozdrobení Kyjevské Rusi byla knížectvíČernigovské,Perejaslavské,Kyjevské,Muromsko-rjazaňské,Polocké,Smolenskéa bohatáNovgorodská republika. Významné bylo rovněžHaličsko-volyňské knížectví, které zesílilo za panováníRomana Mstislavičea jeho synaDaniela Romanoviče, který byl dokonce korunován jako první král Halyčsko-volyňského království.
Kromě nástupnických států po zničené Kyjevské Rusi existoval na počátku 13. století ve východní Evropě v povodí řekyVolhytaké státPovolžské Bulharsko, kde dosud žili příbuzníbalkánskýchBulharů–Protobulhaři. Centrum Volžsko-kamského BulharskaBulgar, ležící na soutoku řek Volhy aKamy, byl známý jako významné středisko trhu s kožešinami.
V Uhersku po nepříliš úspěšné vláděOndřeje II.(1205–1235), za kterého vzrostla moc šlechty natolik, že siZlatou bulouvynutila od panovníka potvrzení svých svobod a výsad, nastoupil na trůn jeho synBéla IV.(1235–1270). Béla chtěl oslabit vliv velmožů, kteří měli v rukou čím dál větší politickou a hospodářskou moc. Revidoval, podle něj, neoprávněné majetkové donace svého otce a povolával do země hosty z ciziny, což vyvolalo odpor šlechty.
Na boj s Mongoly se Béla začal připravovat po zprávě o páduKyjevav roce1240. Dvůr a poddaní podceňovali hrozící nebezpečí a někteří z nich tvrdili, že Kumáni, kteří do Uher před Mongoly prchali, jsou spojenci Mongolů. Proti královým snahám usadit Kumány vPanonské nížiněvypukla vzpoura a náčelník Kumánů byl zavražděn. Béla tedy nemohl před invazí počítat s pomocí Polovců a ani s podporou velmožů, kteří nebyli příliš ochotní bojovat a své oddíly shromažďovali jen velmi pomalu.
Ve 12. století došlo k rozdrobení polského státu na oslabená a vzájemně soupeřící knížectví. Titul velkoknížete, který měl být udržován po smrtiBoleslava III. Křivoústéhov roce1138, začal brzy ztrácet na významu a do mongolského vpádu zcela zaniknul. Na počátku 13. století se dík vláděJindřicha I. Bradatéhostal nejvlivnějším a nejmocnějším polským státem knížectvívratislavské.Slezskozažívalo rozkvět i za jeho nástupceJindřicha II. Pobožného, který sjednotil území Slezska sVelkopolskemiMalopolskema usiloval o titul polského krále.
V roce1223rozdrtila mongolská armáda spojená ruská knížata a kumánská vojska vbitvě na řece Kalce, načež nájezdníci vedení Čingischánových vnukemBátúema generálemSübetejemzcela rozvrátili říšivolžských Bulharůa postupně obsadili velkou část bývaléKyjevské Rusi. Mongolové dobyli a vyplenili většinu významných ruských měst. Postupně padla většina ruských center jakoRjazaň,Vladimir,Suzdal,Černigov,Pereslavl-Zalesskij. Roku1238porazili Mongolové ruská knížata vbitvě na řece Siť, kde padnul i vladimirsko-suzdalský knížeJurij II. Vsevolodovič, a roku1240pak Bátúova vojska dobylaKyjev.
Svědectví o zničenémKyjevuzanechal roku 1245 papežský vyslanec:
Jedinými významnějšími ruskými centry, která se nájezdníkům nepodařilo při tomto útoku obsadit, bylyNovgorodaPskov.
Část kočovných Kumánů uprchla před postupujícími a plenícími Mongoly douherskýchnížin, kde jekrálBéla IV.usadil na územích mezi řekamiTisouaDunajem. Žádost Mongolů o vydání Kumánů uherský král zamítl a Mongolové tak získali vhodnou záminku pro chystaný vpád doUherska, který se odehrál na jaře následujícího roku.
Strategie Mongolů, kteří měli detailní znalosti o příbuzenských vztazích a poměrech mezievropskýmipanovníky a státy, a jejichž průzkumní jezdci a špehové procestovali většinu Evropy až poFrancouzské království, byla rozdělená na několik fází, které pro velkého chánaÖgedejepodrobně vypracoval generálSübetej. Vojska vyčleněná pro dobytí Evropy měl proti západním královstvím vést chánův synovecBátú.
V pozdějších fázích invaze mělo dojít k dobytí německých oblastíSvaté říše římskéa k útoku protiFrancii. Tyto plány se však z níže jmenovaných důvodů nikdy neuskutečnily.
Mongolové pod Bátúovým vedením začali tažení do Uherska začátkem března1241. V polovině března pronikly jejich přední voje přesKarpatsképrůsmyky, které bránilo vojsko palatina Dionýza. V polovině března byli na území mezi Dunajem a Tisou a 17. března vypáliliVacov.
Rozhodujícíbitvase odehrála11. dubnanedaleko Mohi (maďarsky Muhi, asi 20 km jihovýchodně odMiškolce) u řekySlaná. Mnohem silnější uherské vojsko Mongolové skoro na hlavu porazili. V boji padlo velké množství prelátů a velmožů, mezi nimi také arcibiskupovéUgrin ČákaMatěj Ostřihomský. Bélův bratrKolomanv boji utrpěl zranění, na jejichž následky vZáhřebuzakrátko zemřel. Králi Bélovi a některým malým skupinkám se z bitvy a obklíčení podařilo uniknout. Král se přesGemerdostal doNitry, posílil svůj průvod a odešel doVídněna pozvání vévodyFridricha Bojovného. Fridrich však nedbal na tísnivou situaci, v níž se Béla ocitl a začal od něho vymáhat dluh 2 000 hřiven stříbra ještě z roku1235. Béla mu dal všechny své cennosti, které měl u sebe a zastavil mu navícBratislavskou,MošoňskouaŠoproňskoužupu. Z Vídně Béla po krátkém pobytu odešel do Záhřebu, kde umíral jeho bratr Koloman, a poté se uchýlil do dalmatského přístavuTrogir. Přestože hordy Mongolů obsadily po vítězství u Mohi většinu království, nepodařilo se dobyvatelům obsadit opevněná města jakoOstřihom,Stoličný Bělehrad,Veszprém,Győr,Šoproňa ani sídla ležící vHorních Uhrách.
Během mongolské invaze zahynula až polovina obyvatel Uherského království, kteří byli zabiti nebo zemřeli hlady. Některé částiVelké dunajské nížinyztratily velkou část obyvatel.Italský duchovní Roger z Torre Maggiore (Rogerius), který během mongolské invaze působil jako kanovník ve městěVelký VaradínvSedmihradskua byl očitým svědkem řádení Mongolů, napsal, že v mnoha městech a vesnicích mongolští nájezdníci zabíjeli každého bez ohledu na věk a hromadně znásilňovali ženy. Podle Rogeria lidé před nimi prchali do lesů a do hor, ale nedostatek jídla je nutil vracet se do svých vesnic, kde je často čekala smrt z rukou Mongolů.
V Panonii zastihla v roce 1242 Bátúa zpráva o smrti jeho strýce Velkého chána, načež se Bátú i s vojskem vydal zpět na východ do hlavního městaKarakorum, aby se účastnil volby nového chána.
Severní mongolská armáda, vedená Kaiduem aBajdarem, postoupila do Malopolska a Slezska, načež dobylaKrakovaSandoměř. Mongolové rozdrtili Poláky vbitvě u Chmielnikua následně oblehliVratislav. Proti nájezdníkům vyrazil kníže Jindřich Pobožný, který stanul v čele spojených vojsk slezských a polských knížat a oddílůtemplářů,johanitůaŘádu německých rytířů. Mongolové zanechali neúspěšné obléhání Vratislavi a vypravili se vstříc spojencům ještě dřív, než se k nim stačil se svým vojskem připojitčeský králVáclav I.. Jindřich na svého spojence neprozíravě nepočkal a s Mongoly se9. dubnautkal v poli. Vbitvě u Lehnicevšak byli spojenci drtivě poraženi a sám Jindřich v bitvě padnul. Vítězové prý Bátúovi zaslali devět pytlů s ušima svých poražených nepřátel.
Přes toto vítězství a vyplenění jižního Polska se severní armáda rozhodla raději stáhnout na jih. PřesKladskoaMoravupronikli ustupující Mongolové koncem dubna k průsmykům v okolíTrenčína, které překročili a pokračovali dál do Uherska, kde se po překročení zamrzléhoDunajespojili s hlavní armádou vedenou Bátúem. Spojená mongolská vojska plenila Uhersko až do poloviny roku1242. Jejich odchod způsobila až zpráva o smrti velkého chána Ögedeje. Bátú a ostatní velitelé po jejím obdržení pospíchali na sněm do hlavního městaKarakorumu, aby se mohli zúčastnit volby budoucího velkého chána.
Po nájezdech Mongolů, jejichž hlavní vojska se v roce 1242 začala stahovat zpět na východ, se některé oblasti ve střední a východní Evropě zcela vylidnily. Bylo vypáleno mnoho významných a nespočet menších měst a vesnic. V zemích, kudy Mongolové protáhli, pak zůstaly loupežné skupiny. Dalším tragickým následkem jejich nájezdů bylhladomor, protože v postižených oblastech neměl kdo zasít úrodu. Podle dobových zpráv padlo hladomoru za oběť asi tolik lidí, kolik při mongolských nájezdech. Obnova krajiny trvala několik let a poháněl ji strach z kolujících pověstí, které hovořily o tom, že se Mongolové znovu brzy vrátí. Menší mongolské útoky na území Uher a Polska se pak v průběhu 13. století ještě skutečně opakovaly.
V důsledku mongolského vpádu došlo v Uherském království k zesílení německékolonizace, neboť uherští panovníci podporovali rychlé osídlení zpustlé země novými obyvateli.Ruská knížectví zůstala v područí Mongolů, BátúovyZlaté Hordya nástupnických tatarských chanátů až hluboko do 15. století.Kyjevského knížectvíse zmocnilaLitva, která porazila Zlatou Hordu v bitvě u Modrých vod roku 1362.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMongolský vpád do Uhorskana slovenské Wikipedii.