Benjamin Netanjahu

Benjamin Netanjahu(hebrejskyבנימין נתניהו‎,Binjamin Netanjahu; *21. října1949Tel Aviv), známý pod přezdívkouBibi,je izraelský politik, od prosince 2022předseda vlády Izraele. Tuto funkci zastával také v letech 1996–1999 a 2009–2021.Od roku 2005 vykonává funkci předsedy stranyLikud. Je nejdéle sloužícím předsedou vlády v dějinách země, funkci vykonává přes 16 let. Mimo jiné se stal prvním předsedou vlády, který senarodil v Izraelipovyhlášení jeho nezávislosti.
Narodil sesekulárnímžidovskýmrodičům a vyrůstal vJeruzaléměa po určitou dobu veFiladelfii. DoIzraelese vrátil v roce 1967, aby vstoupil doIzraelských obranných sil. Působil ve speciální jednotceSajeret Matkal, zúčastnil se několika misí a dosáhl hodnosti kapitána. Po absolvováníMassachusettského technologického institutupracoval proBoston Consulting Group. V roce 1978 se vrátil do Izraele, kde založil Institut Jonatana Netanjahua, který se zaměřuje naboj proti terorismu. V letech 1984–1988 působil jakovelvyslanec Izraele při OSN. Do povědomí se dostal v roce 1993, kdy byl zvolen předsedou stranyLikuda stal sevůdcem opozice. Vevolbách v roce 1996porazilŠimona Peresea stal se prvním izraelským předsedou vlády zvoleným v přímých volbách a nejmladším v historii země. Vevolbách v roce 1999byl poraženEhudem Barakema zcela odešel z politiky. Později se do politiky vrátil a za vládyAriela Šaronapůsobil jakoministr zahraničních věcíaministr financí. V posledně jmenované funkci zahájil reformyizraelské ekonomiky, které vedly k výraznémuhospodářskému růstu.Z vlády nakonec odstoupil kvůli neshodám ohledněplánu na stažení z Pásma Gazy.
Do čela Likudu se vrátil v prosinci 2005 poté, co Šaron odstoupil a založil novou stranuKadima.V letech 2006–2009 bylvůdcem opozice. Povolbách v roce 2009vytvořilkoaliční vládus dalšími pravicovými stranami a podruhé složil přísahu jako předseda vlády.Post premiéra obhájil také ve volbách v letech 2013 a 2015.Po třech po sobě jdoucích volbách v letech2019a2020, kdy se nepodařilo sestavit vládu, nastalo obdobípolitické patové situace, která byla vyřešena uzavřením dohody o rotační vládě mezi Netanjahuem aBinjaminem Gancem.Koalice se rozpadla v prosinci 2020 a vbřeznu 2021 se konaly nové volby. V červnu 2021, poté coNaftali BennettsestavilvládusJa'irem Lapidem, se Netanjahu stal potřetí vůdcem opozice. Povolbách v roce 2022se opět vrátil do funkce předsedy vlády.
Již od 80. letech 20. století je jeho blízkým přítelemDonald Trump.BěhemTrumpova prezidentstvíSpojené státy uznaly Jeruzalém za hlavní město Izraele, uznaly izraelskou svrchovanost nadGolanskými výšinamia zprostředkovalyAbrahámovské dohody, sérii normalizačních dohod mezi Izraelem a různýmiarabskými státy. Netanjahu čelil mezinárodní kritice za svou desetiletí trvající politiku, kdy jako předseda vlády rozšiřovalizraelské osadyna okupovanémZápadním břehu Jordánua veVýchodním Jeruzalémě, které jsou podle platnéhomezinárodního právapovažovány za nelegální.V roce 2019 byl po tříletém vyšetřování obviněn z porušení důvěry, úplatkářství a podvodu,kvůli čemuž se vzdal všech svých ministerských funkcí kromě premiérského postu.
Od roku 2023 usilovalaNetanjahuova vládao reformu soudnictví, která se setkala s kritikou veřejnosti. V říjnu 2023 zaútočily na Izrael palestinské militantní skupiny, čímž vypuklaválka Izraele s Hamásem. Vláda byla za neschopnost tento útok předvídat kritizována, přičemž vypukly protesty, které požadovaly odvolání Netanjahua. Některá média uvedla, že se jedná o největší selhání izraelských zpravodajských služeb za posledních 50 let.Vláda byla obviněna zgenocidy,což vyvrcholilo v prosinci 2023, kdyJihoafrická republikapodala podnětMezinárodnímu trestnímu soudu.V květnu 2024 oznámil vrchní žalobce Mezinárodního trestního souduKarim Khansvůj záměr požádat o vydání zatykače na Netanjahua a další členy jeho vlády. Jako důvod uvedl pácháníválečných zločinů a zločinů proti lidskosti.Dne 21. listopadu 2024 Mezinárodní trestní soud rozhodl o vydání zatykačů na Benjamina Netanjahua a v té době čerstvě odvolaného ministra obrany Jo'ava Galanta. Soud tím také odmítl podané námitky Izraele a jeho spojeneckých zemí. Tři představitelé Hamásu, kteří podle květnové žádosti vrchního žalobce měli také být povoláni před Mezinárodní trestní soud, byli v listopadu 2024 již mrtví.
Narodil se v roce 1949 vTel Avivudo rodinyBencijona(původně Mileikowskeho; 1910–2012) a Cely Netanjahuových (rozené Segalové; 1912–2000) jako prostřední ze tří bratrů. Jeho otec byl historik specializující se nahistorii Židů ve Španělsku. Jeho dědeček z otcovy strany,Natan Mileikowsky, bylrabínasionistickýspisovatel. Když Netanjahuův otec emigroval doMandátní Palestiny,změnil si příjmenízMileikowskynaNetanjahu, což znamená „Bůh dal“. Ačkoli je jeho rodina převážněaškenázská, test DNA odhalil, že má takésefardsképředky. Jeho předkem je údajněGa'on z Vilna.
Původně vyrůstal vJeruzalémě, kde navštěvoval základní školu Henrietty Szoldové. V hodnocení ze 6. třídy je napsáno: „Netanjahu je zdvořilý, slušný, ochotný, přátelský a aktivní“.
Ve čtrnácti letechse s rodinou přestěhoval nafiladelfsképředměstíCheltenham, kde studoval na střední škole. Jeho otec byl emeritní profesor židovských dějin naCornellově univerzitěa prominentní členrevizionistického tábora.Ve volném čase navštěvovaldebatníašachový kluba hrál fotbal.
Po absolvování střední školy v roce 1967 se Netanjahu vrátil do Izraele, aby splnil svou povinnou vojenskou službu vIzraelských obranných silách(IOS).Byl přijat do elitní vojenské jednotkySajeret Matkala zúčastnil se řady nebezpečných operací běhemopotřebovací války,včetněbitvy o Karamé, jejímž cílem bylo zajmout vůdceOrganizace pro osvobození PalestinyJásira Arafata,či osvobození rukojmích z letadla společnostiSabenanaBen-Gurionově letišti, při němž byl zraněn.V rámci jednotky se vypracoval na velitele týmu. Z armády odešel po šesti letech služby v hodnosti kapitána a odcestoval do USA.Po vypuknutíjomkipurské válkyse v říjnu 1973 opět vrátil do Izraele,aby se zúčastnil bojů uSuezského průplavua naGolanských výšinách.Mimo jiné velel komandu, které se nacházelo hluboko na syrském území. Podrobnosti této operace zůstávají dodnes utajeny.
Koncem roku 1972 se vrátil do Spojených států, aby studoval architekturu naMassachusettském technologickém institutu(MIT). Po krátkém návratu do Izraele, kde bojoval v jomkipurské válce, se vrátil do Spojených států a pod jménemBen Nitayzískal v roce 1975 bakalářský titul z architektury a o rok později magisterský titul v obchodnictví.Současně studovalpolitologiina MIT aHarvardově univerzitě, než se kvůli smrti svého nejstaršího bratraJonihov roce 1976 nerozhodl studium pozastavit.Jeho bratr sloužil jako velitel jednotky Sajeret Matkal a zahynul během protiteroristické operace v Enttebe, při níž jeho jednotka zachránila více než 100 převážně izraelských rukojmích unesených teroristy.
Jeden z profesorů o Netanjahuovi řekl: „Vedl si skvěle. Byl velmi bystrý a organizovaný. Měl plány a věděl, jak jich dosáhnout“.
Během studií si změnil jméno naBenjamin „Ben“ Nitay(pseudonym Nitay převzal od svého otce, který jej používal ve svých článcích). V jednom z rozhovorů upřesnil, že se tak rozhodl proto, aby se jeho jméno Američanům lépe vyslovovalo. Tuto skutečnost využili někteří jeho političtí soupeři k tomu, aby ho nepřímo obvinili z nedostatku loajality vůči Státu Izrael.
Po dokončení postgraduálního studia pracoval v letech 1976 až 1982 v soukromém sektoru; nejprve v poradenské firmě vBostonua později ve společnosti Rim Furniture Industries v Izraeli.
V roce 1982 se stal zástupcem izraelského velvyslance ve Spojených státechMoše Arense, a na této pozici setrval dva roky.Byl rovněž členem první delegace rozhovorů o strategické spolupráci mezi Izraelem a USA.V letech1984–1988působil jakostálý zástupce IzraelepřiOrganizaci spojených národů.Během svého působení v OSN byl znám jako zkušený a energický řečník a debatér, který věděl, jak komunikovat se západnímimédii.Jako obhájce Izraele na mezinárodní scéně pomohl porozumění bezpečnostním potřebám země mezi vlivnými Američany.Jako izraelský velvyslanec při OSN vedl v roce 1987 snahy při zpřístupnění archivůnacistickýchválečných zločinů.
Po návratu do Izraele v roce 1988 vstoupil do politiky a v říjnu téhož roku úspěšně kandidoval vparlamentních volbáchza stranu Likud, s níž byla jeho rodina spjata po dvě generace. Kromě postu poslance byl jmenován náměstkem ministra zahraničí ve vláděJicchaka Šamira.V této funkci setrval čtyři roky, během nichž došlo kintifádě,válce v ZálivuaMadridské mírové konferenci, která iniciovala přímé rozhovory mezi Izraelem a jeho sousedy.Díky Netanjahuovým dobrým komunikačním schopnostem, a zejména pak umu jednání s médii, došlo opět k lepšímu vnímání Izraele v zahraničí.V roce 1992 prohrál Likud pod Šamirovým vedenímpředčasné parlamentní volby, a ten proto odešel z politiky.
V roce 1993 přiznal krátce před stranickými primárkami v rozhovoru pro televiziKanál 1nemanželskou aféru,která měla být podle jeho slov „zneužita při volebním boji spolustraníkem z Likudu“.Stranické volby však Netanjahu vyhrál,když porazilBennyho Begina(syna někdejšího premiéraMenachema Begina) a zkušeného politikaDavida Levyho.O post předsedy strany se zpočátku ucházel iAriel Šaron, ale svou kandidaturu stáhl, když zjistil, že má jen minimální podporu. Netanjahu byl vůdcem opozice v období, které předcházelo vraždě premiéraJicchaka Rabina– době rostoucího společenského napětí kvůlimírovým dohodám z Oslaa opětovnému nárůstu palestinského terorismu.Levice jej obvinila z vyhrocování již tak napjaté situace,neboť dohody z Osla označoval jako „předmostí ke zničení Izraele,“a jako vůdce opozice vystupoval s bouřlivými projevy na protivládních demonstracích.Ostře také vystupoval proti izraelskému stažení zPásma GazyaZápadního břehu Jordánu.
Parlamentní volby v roce 1996byly neobvyklé tím, že si Izraelci vůbec poprvé mohlizvolit svého premiéra přímo.Netanjahu se v předvolební kampani zaměřil na rostoucí vlnu teroru, která decimovala Izrael,charedim(nabídl zproštění povinné vojenské služby pro ortodoxní muže, zvýšení sociální podpory, garanci na svěceníšabatu) a na námitky pravice vůči jakýmkoliv dalším územním ústupkům.Zároveň však prohlásil, že dodrží mezinárodní závazky, včetněOselských dohod, ale jedním dechem dodal, že mírový proces zpomalí a bude striktně vyžadovat reciprocitu.Jedním z předvolebních hesel bylo: „pro Židy je dobrý Netanjahu“.Náboženské strany vítaly důrazný nacionalismus Likudu, který byl odezvou předstátního revizionistického sionismu.Rabínize stranyŠasdokonce před volbami rozdávali věřícím amulety, které tvrdily, že volba Netanjahua je požehnáním.Pro Netanjahua byla příznivá i skutečnost, žeizraelští Arabové, kteří by jinak volili jeho protivníkaŠimona Perese, se zalekli nedávné Peresovyoperace Hrozny hněvu, a namísto hlasu pro něj vhazovali do volebních uren prázdné volební lístky (těch nakonec bylo na 180 000).Podle nového volebního systému by se stal premiérem ten, kdo by získal v přímé volbě více než 50 % hlasů.V souvislosti s tím se Netanjahu obával, že by Peresovy šance zvítězit v prvním kole byly větší, kdyby proti němu kandidovalo více pravicových kandidátů.Z pravice kandidovali kromě Netanjahua takéRafa'el Ejtanze stranyCometaDavid Levyze stranyGešer.Oba však Netanjahu přesvědčil, aby své kandidatury stáhli výměnou za významné vládní posty a nakonec se mu ještě před volbami podařilo vytvořit společnou kandidátku těchto tří stran (Likud-Gešer-Comet).
Ve volbách, které se konaly29. května1996, sice mírně zvítězilaStrana práce,avšak v přímých volbách vyhrál o 30 tisíc hlasů Benjamin Netanjahu,který se tak stal nejmladším izraelským premiérem a prvním izraelským premiérem zvoleným v přímých volbách.Vytvořil koaliční vládu sestávající z Likudu, Gešeru, Cometu,Národní náboženské strany,Sjednoceného judaismu Tóry,Jisra'el ba-aliji,ŠasuaTřetí cesty.
Bezprostředně po sestavení vlády chtěl dokázat, že bude pokračovat v mírovém procesu.Ve skutečnosti všakArafatovýmslibům nevěřil.Z funkce premiéra se naopak snažil kompromisy spalestinskými Arabyoddalovat a v rozporu s Oselskými dohodami akcentoval jordánsko-palestinskou konfederaci namísto nového samostatného státního útvaru.Jedna z prvních věcí z nastávající agendy vyplývající z Oselských dohod mělo být předáníHebronu.Dne 4. září 1996 se uskutečnilo jeho první setkání s Arafatem, které však nepřineslo žádné výsledky. Netanjahu naopak oznámil výstavbu nových židovských osad,v důsledku čehož měl Izrael značně špatné vztahy se Spojenými státy.Jeho politika se opírala o tzv. „tři ne“: NE stažení z Golanských výšin, NE diskusím o statusu Jeruzaléma a NE vyjednávání pod ultimáty.
Mezi jeho agendu ve funkci premiéra nepatřil pouze izraelsko-palestinský mírový proces, ale mimo jiné také uzdravení izraelskéekonomiky.Za jeho vlády došlo k zavedení opatření sloužících zamezení růstuinflacea dalších kroků majících za cíl snížení státního rozpočtového deficitu.Nová ekonomická politika byla zaměřena na restrukturalizaci ekonomiky aprivatizacistátních společností a služeb.
Během jeho vlády došlo k několika kontroverzním událostem. Již v srpnu 1996 nechal Netanjahu otevřít tzv.Hasmonejský tunel, který přiléhá kChrámové hoře, a jehož východ leží v zalidněnémuslimské čtvrti.Tento krok vyvolal vlnu hněvu a násilí, při kterém přišlo o život na patnáct vojáků a padesát šest izraelských civilistů.Vůči otevření tunelu se však vytvořila opozice i na domácí politické scéně, kdy proti němu důsledně vystoupil Šimon Peres.Následně se pokusil mírový proces oživit americký prezidentBill Clinton, který svolal na 1. října do Washingtonu mírovou konferenci.Žádný výsledek však nepřinesla.Americký tlak na pokračování mírového procesu však byl enormní.Mimo to Netanjahu nemohl jednoduše odvrhnout veškeré dosavadní mírové snahy.V důsledku toho byl17. ledna1997uzavřenHebronský protokol, který převáděl 80 % území města Hebron na Západním břehu Jordánu podPalestinskou samosprávu.Zbylých 20 % zůstalo vymezeno pro zdejší židovské osadníky.
Velkým skandálem se na izraelské politické scéně stalaaféra Bar-On, přezdívaná „Bibi-gate“, při níž mělo dojít k politickému obchodu, který umožnil podporu vlády stranou Šas.Policie doporučila obvinit i samotného Netanjahua, ale generální prokurátorEljakim Rubinsteintoto doporučení odmítl.Velkým neúspěchem skončila tajná operaceMosadu, jejímž cílem bylo pomocí pomalu působícíhojeduzabít předního představiteleHamásu,Chálida Mašála, který se toho času nacházel v jordánském hlavním městěAmmán.Izraelští agenti však byli chyceni jordánskou policií a Izrael musel k velké mezinárodní ostudě dodat protilátku a propustit vůdce HamásuAhmeda Jásinaa desítky dalších teroristů.Tento incident měl za následek krizi izraelsko-jordánských vztahů. Mezi kontroverzní kroky Netanjahuovy vlády dále patří výstavba projektuHar Chomav jižním Jeruzalémě.Úmysl postavit byty pro více než 30 tisíc Židů vyvolal protesty nejenom mezi palestinskými Araby, ale i mezi izraelskou levicí a na mezinárodní scéně se proti tomuto úmyslu postavilo 130 zemí (s výjimkou Spojených států a několika tichomořských ostrovů).V den výročí nástupu do funkce premiéra řekl Netanjahu v interview proThe Times:
Po teroristickém útoku v březnu 1997 vTel Avivudošlo k výraznému ochlazení izraelsko-palestinských vztahů.Netanjahu občas vystoupil s „novým mírovým plánem“, což byl většinou pouze již existující modernizovaný plán.Jeden z takových („Alon-Plan-Plus“) navrhl v červnu 1997. Vycházel zAlonova plánuz konce 60. let, podle něhož si měl Izrael ponechat jako strategicky důležitá území Golanské výšiny aJordánské údolí.Dále si podle Netanjahua měl Izrael ponechat 50–60 % Západního břehu.Jelikož však reálně žádný mírový plán neexistoval, došlo k opětovnému nárůstu palestinského teroru.Spojené státy v té době naléhaly na Izrael, aby pokračoval v mírovém procesu a požadovaly implementaci části dohodOslo II.Nakonec navrhly kompromis, podle kterého mělo být Palestinské samosprávě předáno 13 % rozlohy Západního břehu Jordánu.Po roce a půl diplomatické nečinnosti bylo nakonec v říjnu 1998 na nátlak prezidenta Clintona podepsánoMemorandum od Wye River.Kromě územních změn také došlo k odchodu izraelských sil z některých lokalit, otevření letiště a přístavu vGazea vytvoření bezpečného průchodu mezi Pásmem Gazy a Západním břehem.Netanjahu za podepsání Memoranda po Spojených státech požadoval nové potvrzení Palestinské národní rady, že byly z Charty Organizace pro osvobození Palestiny vypuštěny zmínky o zničení Izraele, a vyvíjel i nátlak na propuštění izraelského špionaJonathana Pollardavězněného v USA.Kvůli ústupkům, které v rámci dohody učinil si však proti sobě postavil pravici,a v Likudu se vůči němu vymezil silný tábor odpůrců územních ústupků.K prosazení Memoranda do Wye River se tak při hlasování v Knesetu musel spolehnout na opoziční Stranu práce.
Nespokojenost ve straně, její štěpení, problémy se schválením státního rozpočtu a nakonec i vyslovení nedůvěry vládě pravicí v Knesetuvedla Netanjahua k vyhlášenípředčasných voleb.Ty se konaly17. května1999 a premiér se v nich opět volil přímo.Proti Netanjahuovi kandidovalEhud Barakze Strany práce.Tyto parlamentní volbybyly jednou z nejdrtivějších porážek Likudu, kdy získal pouze 14 % hlasů a o pouhé procento za ním se umístila strana Šas.Souboj Baraka a Netanjahua byl vyrovnanější, ale Barak nakonec Netanjahua těsně porazil poměrem 56:44 % (rozdílem 388 546 hlasů).Po volební porážce Netanjahu opustil křeslo předsedy Likudu a dočasně odešel z politiky.
Po odchodu z politické scény v roce 1999 působil jako obchodní poradce hi-tech společností a přednášel po celém světě.V srpnu téhož roku přinesl deníkJedi'ot achronotskandální odhalení, že Netanjahu financoval úpravy svého soukromého jeruzalémského bytu z finančních prostředků úřadu premiéra.V březnu 2000policienavrhla Netanjahua obvinit z podvodu, korupce, zpronevěry a maření úředního jednání.Žádné obvinění však nakonec vzneseno nebylo.
V roce 2001 Netanjahu nevyužil příležitost vrátit se na politický vrchol, když se odmítl zúčastnitpředčasných premiérských voleb.Likud v nich reprezentoval Ariel Šaron, který výrazně porazil dosluhujícího premiéra Ehuda Baraka.Jako nový premiér následně, vzhledem k probíhajícídruhé intifádě, vytvořil vládu národní jednoty,která se s 27 ministry stala do té doby historicky největšíizraelskou vládou.Tu v říjnu 2002 kvůli neshodám na státním rozpočtu opustila Strana práce.Šaronova vláda se tak stala rázem menšinovou a on musel vyhlásit předčasné volby.Odchodem ministrů za Stranu práce se zároveň mimo jiné uvolnil postministra zahraničí, který získal Netanjahu.Později se utkal se Šaronem ve stranických volbách o post předsedy strany, ale neuspěl.
Koncem ledna 2003 proběhlypředčasné parlamentní volby,tentokráte však již bez přímé volby premiéra, která byla po deseti letech zrušena.Likud v nich přesvědčivě zvítězil, zatímco Strana práce zaznamenala dosud nejhorší volební výsledek.Šaron sestavil pravicovou koalici sestávající z Likudu a stranŠinuj,Národní jednotaaNárodní náboženská strana.Jedním z ministrů této vlády, kterouMarek Čejkaoznačuje jako jednu z nejvíce nacionálně orientovaných izraelských vlád,se stal i Benjamin Netanjahu, jenž obsadil post ministra financí.
Z této pozice zavedl ekonomickou politiku, která podpořila růst tím, že zredukovala veřejný sektor a posílil soukromý sektor.Její součástí bylo snížení vládních výdajů adaní, povzbuzení k práci namísto pobírání sociálních dávek, rozbitímonopolů, pokračováníprivatizacea zavedení penzijní reformy.Tyto kroky, které chválila jak americká administrativa, takMezinárodní měnový fonda soukromý sektor, vedly k zastavení ekonomického poklesu, snížilynezaměstnanosta povzbudily ekonomický růst.Izraelská ekonomika, která měla začátkem roku 2001 růst kolem 1 %, se tak dostala v roce 2004 až na 4,2% růst.
V roce2004Netanjahu pohrozil rezignací, jestližeplán na stažení z Pásma Gazynebude předložen kveřejnému hlasování.Svůj rezignační dopis předložil krátce před hlasováním izraelské vlády o stažení, které se konalo 7. srpna 2005.Vláda schválila stažení poměrem 17:5 a Netanjahuova rezignace vstoupila v platnost 9. srpna 2005.
PoArielově Šaronověodchodu z Likudu byl Netanjahu jedním z několika kandidátů, kteří se ucházeli o post předsedy Likudu. Naposledy se o tuto funkci ucházel v září 2005, kdy se pokusil uspořádat předčasné primárky. Pokus o uspořádání předčasných primárek proběhl v období, kdy strana vedla vládu a její předseda byl premiér (případné Netanjahuovo vítězství by mělo za následek vytlačení Šarona z úřadu premiéra).Strana tyto primárky odmítla. Předsedou strany se Netanjahu stal 20. prosince 2005, kdy získal 47 % hlasů a porazil takSilvana Šalomas 32 % hlasů aMoše Feiglinas 15 % hlasů.Ve volbách v březnu 2006 se Likud umístil na třetím místě zaKadimouaStranou prácea Netanjahu se stal vůdcem opozice.Dne 14. srpna 2007 byl v nových stranických volbách zvolen předsedou strany a kandidátem na post premiéra, když získal 73 % hlasů a porazilMoše Feiglinaa předsedu Světového LikuduDannyho Danona.Stejně jako další členové opozice byl proti příměří mezi Izraelem a Hamásem. Příměří okomentoval následovně: „To není zmírnění, je to izraelský souhlas se znovuvyzbrojením Hamásu... Co za to dostaneme?“
Jakožto předseda strany byl Netanjahu automatickým kandidátem na post premiéra vnadcházejících parlamentních volbách. Ty se uskutečnily počátkem roku 2009 poté, co rezignoval premiérEhud Olmerta jeho nástupkyně v čele nejsilnější vládní strany,Cipi Livniová, nebyla schopna vytvořit koaliční vládu.Ačkoli ve volbách získaly pravicové strany většinu 65 mandátů, Netanjahu zahrnul do své vlády především centristické strany. Pro sestavení vlády hlasovalo 69 poslanců, čímž skončilo Netanjahuovo tříleté období v opozici.
Vevolbách v roce 2009, i přes značný předvolební náskok, skončil Likud na druhém místě za Kadimou s rozdílem jednoho mandátu.Prezident Peres nakonec po poradních setkání s předsedy parlamentních stran Netanjahua pověřil sestavením vlády.Poprvé v dějinách Izraele tak sestavením vlády nebyl pověřen předseda vítězné politické strany.Přes dílčí komplikaci nakonec Netanjahu sestavil koaliční vládu sestávající ze stranJisra'el bejtejnu,Šas, Strana práce,Židovský domovaSjednocený judaismus Tóry, opírající se o podporu 74 poslanců.
V polovině června 2009 Netanjahu přednesl projev naBar-Ilanově univerzitě, kde se vyjádřil k blízkovýchodnímu mírovému procesu. Vůbec poprvé podpořil myšlenku palestinského státu, existujícího po boku Izraele.V návrhu, který předložil, požadoval úplnoudemilitarizacizamýšleného státu. Palestinští Arabové podle něj musí uznat Izrael jakožtožidovský státa Jeruzalém coby jeho nedělitelné hlavní město. Odmítl právo návratu pro palestinské uprchlíky a uvedl, že zastavení výstavby izraelských osad na Západním břeh Jordánu není možné a jeho omezení bude dáno přirozeným růstem izraelské populace.V létě téhož roku nařídil odstranit část zátarasů ze silnic na Západním břehu za účelem usnadnění ekonomického rozvoje.
Koncem listopadu 2009 oznámil dočasné zastavení výstavby osad po dobu příštích deseti měsíců. Podle deníkuHaarecto však nemělo žádný zásadní dopad.Netanjahu v září následujícího roku souhlasil s přímým jednáním s palestinskou samosprávou, za zprostředkování administrativy Baracka Obamy, s cílem bylo vypracovat rámec konečného vyřešení izraelsko-palestinského konfliktu.Koncem měsíce však vypršelo moratorium na výstavbu osad a poté, co izraelské vláda schválila výstavbu na Západním břehu a ve východním Jeruzalémě, a nepodařilo se na tomto tématu nalézt shodu, opustila Palestinská samospráva jednání.
Součástí jeho agendy byl téžíránskýjaderný program, proti kterému se vždy stavěl.Krátce po svém zvolení v únoru 2009 jej označil za největší existenční hrozbu, které Izrael kdy čelil.Ve svém projevu před Valným shromážděním OSN z září 2012 požadoval stanovení jasné hranice, kterou již Írán nebude moci překročit, aniž by se vystavil riziku vojenského úderu.V únoru 2015 unikla zhodnocení íránského nukleárního programu izraelskou tajnou službou z tohoto období, o nichž Netanjahu věděl a které ukazují, že ohledně hrozby íránských nukleárních zbraní Netanjahu vědomě lhal.Během jeho druhého funkčního období došlo v květnu 2010 k výraznému zhoršení izraelsko-tureckých vztahů v důsledkuincidentu na jedné z lodítzv. „humanitární flotily“, která vyplula zTureckaa pokusila se o prolomení námořní blokády Pásma Gazy. Při zadržení tohoto konvoje a obsazení lodí speciálními jednotkamiizraelského námořnictvabyli izraelští vojáci napadeni a při následné potyčce zahynulo 9 Turků.
Počátkem roku 2011 došlo v důsledku vnitrostranických sporů k rozštěpení Strany práce, jenž v lednu opustil její předseda Ehud Barak spolu s několika poslanci, kteří založili novou centristickou stranuAcma'ut. Zatímco Strana práce a její zbylí ministři v důsledku toho koaliční vládu opustili, členové Barakovy strany ve vládě zůstali.V říjnu téhož roku se vládě podařilo dojednat propuštění izraelského vojákaGilada Šalita, který byl více než pět let vězněn hnutím Hamás.
V dubnu 2012 se Izrael kvůli vládní krizi přiblížil předčasným parlamentním volbám, na nichž se shodly všechny hlavní politické strany. Jen pár hodin předtím, než měl parlament 8. května hlasovat o svém rozpuštění, však Netanjahu oznámil vstup opoziční Kadimy do koaliční vlády.Jejím hlavním úkolem mělo být vypracování nového řešení povinné vojenské služby proultraortodoxní Židyjako alternativa k překonanému kompromisnímuTalovu zákonu. Kadima ale nakonec vládu opustila již v červenci a počátkem října byly kvůli neshodám nad podobou státního rozpočtu vyhlášenypředčasné volby, které byly naplánovány na konec ledna 2013.V říjnu 2012 Netanjahu oznámil, že jeho strana bude v nadcházejících volbách kandidovat spolu s Jisra'el bejtejnu ve volební alianciLikud Jisra'el bejtejnu.
V předčasných volbách v lednu 2013 jím vedená aliance Likud Jisra'el bejtejnu získala 31 poslaneckých mandátů a stala se vítězem voleb. Oproti původním předpokladům však obdržela výrazně méně hlasů než se očekávalo.Po šesti týdnech vyjednávání se mu podařilo sestavit svou v pořadí jižtřetí vládu, sestávající ze stran Likud, Jisra'el bejtejnu,Ješ atid,Židovský domovaha-Tnu'a, která získala 18. března důvěru v Knesetu.
V průběhu Netanjahuova druhého funkčního období opakovaně docházelo k nárůstu raketových a minometných útoků na Izrael ze strany palestinských radikálních organizací. V reakci na to podnikla izraelská armáda dvě vojenské operace, a tooperaci Pilíř obranyv listopadu 2012, aoperaci Ochranné ostřív červenci až srpnu 2014.V rámci vlády docházelo k sporům o prosazovanou politiku (například o Netanjahuem podporovaný zákon o židovském charakteru státu). Ty vyvrcholily v prosinci 2014, kdy z funkce odvolal ministra financíJa'ira Lapidaa ministryni spravedlnostiCipi Livniovou, a prosadil rozpuštění parlamentu a vypsánípředčasných volebna březen 2015.
Vevolbách v roce 2015získal Likud, navzdory nepříznivým předvolebním průzkumům, 30 poslaneckých mandátů a stal se tak nejsilnějším uskupením v Knesetu. Jelikož se Netanjahuovi nepodařilo sestavit vládu během prvních čtyř týdnů od voleb, prezidentRe'uven Rivlinmu prodloužil lhůtu do 6. května.Vládu se mu podařilo sestavit dvě hodiny před koncem lhůty.Vládu tvořil Likud,Židovský domov,Sjednocený judaismus Tóry,KulanuaŠas.
V srpnu vláda schválila dvouletý rozpočet, který počítal s reformami zemědělství, snížením dovozních cel, deregulací procesu schvalování staveb a reformami ve finančním sektoru.Vláda byla nakonec nucena odstranit některé klíčové zemědělské reformy.
Dne 20. října 2015 na 37. sionistickém kongresu Netanjahu svalil vinu zaholokaustna palestinského jeruzalémského muftího (sunitského duchovního vůdce)Hadždže al-Husajního, který se v listopadu 1941 setkal sAdolfem Hitlerem.
Za tento výrok si vysloužil kritiku historiků i politických představitelů zIzraeleaPalestiny.Profesor Meir Litvak z Telavivské univerzity jeho řeč prohlásil za lež, ostudu a hanbu. Podle Dana Michmana, vedoucí Institutu výzkumu holocaustu naUniverzitě Bar-IlanaYad Vashem, schůzka muftího s Hitlerem proběhla až po započetí Konečného řešení. Hlavní historik Yad Vashem, profesorka Dina Porat, prohlásila Netanyahuovy výroky za fakticky nesprávné. Muftí se s Hitlerem setkal až po klíčových událostech spouštějících masové vraždění židů. Opoziční vůdce Isaac Herzog obvinil Netanyahua ze "zkreslování historie". Podle profesorky Meiry Litvak z Telavivské univerzity idea vedoucí k holocaustu vznikla už v roce 1939.
Bývalý hlavní palestinský vyjednavač izraelsko-palestinských mírových rozhovorůSáib Irikátobvinil Netanjahua, že "kvůli svojí nenávisti k Palestincům očistí Hitlera od viny na masakru 6 milionů židů".
Německá kancléřkaAngela Merkelovázdůraznila německý podíl viny na holocaustu a varovala před odlišnými pohledy na historii.
28. srpna 2017 Netanjahu ujistil, že již nikdy nedojde k vystěhování sídel v zemi Izrael: „Toto je dědictví našich otců, toto je naše země. Vrátili jsme se, abychom tu již zůstali.“.Podobná prohlášení však již učinil i dříve.
V únoru 2018 Netanjahu kritizoval výroky polského premiéraMateusze Morawieckého, který prohlásil, že se židovští pachatelé podíleli na genocidě Židů během holokaustu.K dalšímu incidentu došlo v únoru 2019, když Netanjahu obvinilPoláky, že pomáhali německým nacistům vraždit Židy (nešlo však o polský národ jako celek, ale o jednotlivce spolupracující s okupujícími silami).
Dne 20. dubna 2020, měsíc povolbách, Netanjahu dosáhl dohody sBinjaminem Gancemo vytvořenívlády národní jednoty. Vláda složila přísahu 17. května. V důsledkupandemie covidu-19a Netanjahuova trestního stíhání vypukly proti Netanjahuovi protesty, které skončily poté, coKnesetschválil nová proticovidová opatření.K březnu 2021 měl Izrael největší proočkovanost na světě.
Mezi 6. a 21. květnem 2021 došlo kestřetům mezi Izraelem a Hamásem,které si vyžádaly smrt 256 Palestincůa 13 Izraelců.Vůdce alianceJaminaNaftali Bennettpo ukončení konfliktu oznámil, že se dohodl s vůdcem opoziceJa'irem Lapidemna vytvoření rotační vlády, která by sesadila dosavadní vládu. Dne 13. června Bennett a Lapid vytvořili koaliční vládu,čímž skončilo Netanjahuovo dvanáctileté působení ve funkci premiéra.
Po skončení svého druhého premiérského mandátu se Netanjahu potřetí stalvůdcem opozice. VevolbáchzískalLikud30 mandátů a stal se tak největší stranou vKnesetu.Opozice vedl až dovoleb v roce 2022, po kterých se mu podařilo sestavit vládu.
Povolbách v roce 2022Netanjahu vytvořil vládu s dalšími pravicovými a krajně pravicovými stranami.Své šesté funkční období oficiálně zahájil 29. prosince 2022.
Poté, co stanul v čele Izraele povolbách do Knesetu1. listopadu 2022, se Netanjahu snažil omezit pravomoci izraelskéhoNejvyššího soudu, který má jako jediná instituce v Izraeli dostatečnou moc kontrolovat jednání izraelské vlády. Podle zastánců reformy v Izraeli mají soudy příliš široké pravomoci. Kritici poukazovali, že by reforma měla negativní dopady nadělbu moci,úřad generálního prokurátora,hospodářství,veřejné zdraví,ženy a menšiny,práva zaměstnanců,vědecký výzkum,sílu izraelské demokraciea zahraniční vztahy.Po týdnech protestů, k nimž se přidala řada armádních rezervistů, vystoupil 25. března ministr obranyJo'av Galantproti reformě a vyzval k zastavení legislativního procesu „v zájmu bezpečnosti Izraele“.Následující den Netanjahu oznámil svůj záměr odvolat Galanta z funkce, což vyvolalo další protesty. Kvůli neutuchajícím protestům Netanjahu souhlasil s odložením reformy o měsíc.Počátkem roku 2024 nejvyšší soud zrušil klíčovou část kontroverzní justiční reformy. Verdikt se týkal zákona schváleného v červenci 2023, který soudcům brání zrušit vládní rozhodnutí. Soud své rozhodnutí zdůvodnil tím, že nový zákon představuje„závažnou a bezprecedentní újmu pro základní charakteristiky státu Izrael jako demokratické země“.
V únoru 2023 schválila vláda legalizaci devítioutpostůnaZápadním břehu Jordánu,který je mezinárodním společenstvím považován za součást vznikajícího státu Palestina.Kontrolu nad výstavbou převzal ministr financíBecal'el Smotrič. Izraelské mírové skupiny tento krok odsoudily jakode iureanexiokupovaných území.V březnu vláda zrušila zákon z roku 2005, podle kterého byly v rámci izraelského stažení zPásma Gazyzrušeny čtyři osady,Chomeš,Sa-Nur,GanimaKadim.V červnu 2023 vláda zkrátila proces schvalování výstavby osad, čímž změnila systém fungující posledních 27 let.V prvních šesti měsících se v osadách postavilo 13 000 bytových jednotek, což je téměř třikrát více než za rok 2022.
V rámciruské invaze na UkrajinuIzrael odmítl poslat Ukrajině zbraně. V červnu 2023 Netanjahu prohlásil: „Obáváme se, že systémy, které bychom poskytli Ukrajině, by se mohly dostat do íránských rukou a mohly by být zpětně zkonstruovány“.
Dne 9. října 2023 se mělo uskutečnit společné jednání vládČeskaa Izraele a Netanjahu se při té příležitosti měl setkat s českým premiéremPetrem Fialou.Kvůliútoku Hamásu na Izraeldne 7. října 2023 bylo společné jednání v Praze zrušeno.Po útocích Hamásu Netanjahu pohrozil, že proměníPásmo Gazyv trosky a vyzvalPalestincek opuštění městaGazy, které nazval „městem zla“.Podlě některých analytiků nese za situaci zodpovědnost Netanjahu a jeho vládní politika.Netanjahu nařídil v reakci na útoky Hamásu letecké údery a zavedenítotální blokády Pásma Gazy.Poté, co vůdce opoziceJa'ir Lapidvyzval Netanjahua, aby odložil „naše rozpory a vytvořil mimořádnou, úzkou a profesionální vládu“,Netanjahu vyzval opoziční stranyJeš atidaStátní tábor, aby vstoupily doválečné vlády.
Vláda byla kritizována za neschopnost předvídat útok a lidé žádali o její rezignaci.Průzkum z roku 2023 ukázal, že 56 % Izraelců se domnívá, že Netanjahu musí po válce odstoupit.Dne 28. října byl Netanjahu obviněn z používání „nebezpečné rétoriky“, když přirovnal Hamás kAmálekovia prohlásil: „Musíte si pamatovat, co vám Amálek udělal, říká naše svatá Bible. A my si to pamatujeme.“O den později Netanjahu obvinil z útoku šéfy izraelských tajných služeb; příspěvek byl kvůli kritice smazán.
Dne 11. listopadu odmítl výzvy k příměří a varoval, že Izrael se „v případě potřeby postaví pevně proti světu“. Uvedl, žeIzraelské obranné sílyzůstanou v Pásmu Gazy „tak dlouho, jak bude nutné“, a Izrael zabráníPalestinské autonomiiv návratu do Pásma Gazy.Turecký prezidentRecep Tayyip Erdoğanoznačil Izrael za „teroristický stát“ a Netanjahua nazval válečným zločincem.Netanjahu označil obvinění, že Izrael porušuje mezinárodní právo, za „nesmysl“ a palestinské civilní oběti za „nešťastné vedlejší škody“.Dne 5. prosince 2023 čelil kritice během setkání s propuštěnými izraelskými rukojmími, když ho jeden z nich obvinil, že staví politiku „nad návrat unesených“.V prosinci 2023 Netanjahu řekl, že Izrael bude podporovat „dobrovolnou migraci“ Palestinců z Gazy.V lednu 2024 prohlásil, že odmítá vznikpalestinského státu, a po skončení války zůstanou všechna palestinská území podizraelskou okupací.
Izraelská média v dubnu 2024 zveřejnila informaci, že vlády Spojených států a Izraele spolupracovaly ve snaze zabránitMezinárodnímu trestnímu souduv Haagu (ICC), který stíhá jednotlivce za zločiny proti lidskosti, genocidu a válečné zločiny, aby vydal zatykač na Netanjahua a další členy izraelské vlády kvůli počínáníizraelské armádyběhemválky Izraele s Hamásemna území Pásma Gazy. Netanjahu prohlásil, že izraelská vláda bude zatykač ignorovat.
Dne 20. května 2024 oznámilvrchní prokurátor Mezinárodního trestního souduKarim Khansvůj záměr požádat o vydání zatykače na premiéra Izraele Benjamina Netanjahua a ministra obranyJo'ava Galanta, které podezřívá z válečných zločinů a zločinů proti lidskosti, mimo jiné z využívání hladovění civilistů jako způsobu vedení války a z cílených útoků na civilisty.
Dne 24. července, v době rozsáhlých protestů, Netanjahu vystoupil na společném zasedáníKongresu Spojených států, aby požádal o vojenskou podporu.Protestující označil za „užitečné idioty“ a slíbil „totální vítězství“ v Pásmu Gazy.Téhož dne se setkal s bývalým prezidentem USADonaldem Trumpem. Během setkání Netanjahu kritizoval viceprezidentku Kamalu Harrisovou, za její slib, že „nebude mlčet“ o zvěrstvech v Pásmu Gazy.
V únoru 2024 informoval serverThe Times of Israelo Netanjahuově plánu, podle kterého by si Izrael udržoval bezpečnostní kontrolu nad veškerým územím západně od řeky Jordán, tedy včetně okupovaného Západního břehu a Pásma Gazy. V pásmu Gazy by měla vzniknout jakási civilní samospráva prostřednictvím nespecifikovaných "nezávislých palestinských zástupců". Silnou skepsi vůči plánu vyjádřili analytici, neboť je pravděpodobné, že lídři palestinské komunity, kteří by otevřeně a jednostranně spolupracovat s Izraelem by rychle ztratili legitimitu a jejich životy by mohly být ohroženy. Návrh jednoznačně odmítli jako de facto novou okupaci Gazy zástupci palestinské autonomie.Ohledně poválečného uspořádání pásma Gázy bylo vyřčeno mnoho názorů a teorií.
Benjamin Netanjahu i jeho třetí žena Sára byli v průběhu politikovy kariéry několikrát obviněni z korupce a majetkové trestné činnosti:
Benjamin Netanjahu v televizním prohlášení k jeho obvinění z korupce z února 2018
Velmi ovlivněn smrtí nejstaršího bratraJoniho(padl jako veliteloperace Entebbe, při které došlo k osvobození izraelských rukojmí letu společnostiAir FrancevUgandě) inicioval uspořádání dvou mezinárodních konferencí o boji proti mezinárodnímuterorismu, které se konaly roku 1979 v Jeruzalémě a 1984 veWashingtonu.Napsal rovněž několik knih, včetně dvou o terorismu. Netanjahův mladší bratrIdojerentgenologa spisovatel. Všichni tři bratři sloužili u Sajeret Matkal.
Byl třikrát ženatý a má tři děti.S první ženou Miriam Weizmanovou, se kterou má dceru Nou, se seznámil při práci v Bostonu.Jeho druhou ženou, se kterou se oženil v roce 1982, byla Fleur Cates, kterákonvertovala k judaismu(měla pouze židovského otce).Od roku 1991 žije se svou třetí ženou, psycholožkou Sárou, rozenou Ben-Arci, se kterou má syny Ja'ira a Avnera.
Knihy:
Články:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuBenjamin Netanyahuna anglické Wikipedii.