Australopithecus africanus

Australopithecus africanus(česky téžAustralopiték africký)jedruhvyhynuléhohominida, žijící na přelomupliocénuapleistocénu, před 3 - 2 miliony let vjižní Africe, na území dnešníJihoafrické republiky. Ačkoliv není geologicky nejstarším australopitékem, byl rozeznán jako první a je tudížtypovým druhemceléhorodu. Zároveň se jedná o jednoho z nejznámějších a nejlépe poznaných zástupců svého rodu. Je také jedním z kandidátů na předka roduHomo.
První ostatky popsalRaymond A. Dart. V nálezech zvířecích kostí z vápencových lomů poblíž městaTaung(původně Taungs) v tehdejšímBečuánskuobjevil 28. listopadu1924taungské dítě- obličejovou část lebky, do níž přesně zapadal detailně dochovaný přirozený výlitek mozkovny.
Dart si povšiml, že lebka nese znaky lidoopů i člověka a pochopil, že zachytil přelomový nález - pojící článek mezi šimpanzi a lidmi, potvrzující domněnkuCharlese Darwinao původu lidstva v Africe. Dart své závěry publikoval 7. února1925.Pro lebku navrhl odborný názevAustralopithecus africanus(v překladu „jižní opice z Afriky“), a to podle málo očekávaného místa nálezu v Africe, na jižní polokouli.
Zpráva však strhla velkou vlnu kritiky. Odborná veřejnost nález nepřijala a taungské dítě pokládala za pozůstatek vyhynulé opice nebo nanejvýš lidoopa, nikoliv lidského předka. Na počátku20. stoletítotiž byly dokladypliocenníchapleistocenníchhominidůprakticky neznámé. Mnoho badatelů hledalo kolébku lidstva vAsii, kde byly právě odhaleny ostatky starších forem roduHomo. Na základě podvrženéhoPiltdownského člověka– upravené lebky středověkého člověka spojené se spodní čelistíorangutana- se navíc pátralo po předcích s velkým mozkem a opičími zuby. Taungské dítě ale bylo přesně opačné - s téměř lidskými zuby a malým mozkem.Pocházelo ze „zaostalé“Afrikya lebka mláděte i přes dobrou zachovalost nemohla vypovídat o vzhledu dospělých jedinců. Většina „lidských“ znaků tudíž byla přičítána právě nedospělosti jedince.
Takřka jediným, kdo názory R. A. Darta v té době přijal a podporoval, byl původem skotský lékařRobert Broom, který se po získání práce v Transvaalském muzeu vPretoriiroku1934sám pustil do pátrání po dalších ostatcích.Dne 17. srpna1936získal z vápencového lomu uSterkfonteinvýlitek lebky dospělého australopitéka a postupně se mu podařilo odhalit i další ostatky.Nálezy byly ovšem popsány jako samostatný druhAustralopithecus transvaalensisa v roce1938dokonce kvůli drobným odlišnostem v utváření zubů a čelisti přesunuty do samostatného roduPlesianthropus(P. transvaalensis).
Během druhé světové války byly odkryvy v jižní Africe přerušeny, zejména kvůli zastavení těžbyvápence.Pokračovaly však práce na vydánímonografieo jihoafrických australopitécích, která nakonec vyšla v roce1946.Význam australopitéků v lidské evoluci již nebylo možné přehlédnout. Vlna ostrého odporu opadla do konce třicátých let20. stoletía koncem let čtyřicátých již badatelé rodAustralopithecuspřijali jako výchozí bodlidské vývojové linie.
V květnu roku1947byly práce ve Sterkfontein obnoveny a téměř okamžitě byly zachyceny další početné ostatky.18. dubna1947zde Robert Broom zachytil i velmi dobře dochovanou lebku STS 5, která podle tehdejšího rodového názvu získala přezdívku Mrs. Ples.Téhož roku popsal R. A. Dart nálezy z nové lokalityMakapansgata vytvořil pro ně samostatný druhAustralopithecus prometheus.
V roce1954navrhl John T. Robinson shrnout všechny známé druhy -Australopithecus africanus,Australopithecus prometheusaPlesianthropus transvaalensis- do jediného druhu,což bylo ostatními badateli téměř bez výhrad přijato. Podle pravidelbiologické nomenklaturydostalo přednost nejstarší pojmenováníAustralopithecus africanus.
Přestože v 50. až 70. letech20. stoletíbyly nálezy zjižní Afrikyčástečně zastíněny východoafrickými objevy nových druhů australopitéků i prvních lidí (Olduvai,Hadar,Laetoli), výzkumy na jihu kontinentu pokračovaly dál a přinášely stovky nálezůhomininů, především ve Sterkfontein. Kromě částí lebek a čelistí byly získány i početné zlomky kostí končetin a trupu.
V roce1991byly objeveny dva zlomky zubů druhuA. africanustaké vGladysvale. Poprvé od roku1948tak bylo zjištěno nové naleziště tohoto druhu australopitéků.
V 90. letech 20. století se práce ve Sterkfontein přesunuly i do níže položených dutin. V roce1995zde byly odhaleny zlomky kostí australopitéků vJacovec caverna roku1997i vSilberberg Grotto.Kvůli mírným odlišnostem od ostatních nálezů však zatím není jasné, jestli patří k zástupcůmAustralopithecus africanusnebo zcela novému druhu australopitéků.
Jihoafrické krasové jeskyně jsou oproti východoafrickým lokalitám jen obtížně datovatelné. V jejich výplni chybí vrstvysopečného popela, na něž lze dobře aplikovatradiometrické datovací metody. Uplatňují se tak především přístupyrelativní chronologie. Tradiční je využitíbiostratigrafie, tedy datace na základě přítomnosti určitých živočišných druhů. Jejich výskyt je přitom srovnáván s dobře datovatelnými lokalitamivýchodní Afriky.Teprve v posledních letech technický rozvoj umožnil uplatněníabsolutních datovacích metodi v jižní Africe - využíván jepaleomagnetismus,optickáluminiscencenebo metoda uran-olovo.
Ani výsledky těchto metod ovšem nejsou jednoznačně přijímány, různé přístupy často poskytují výrazně odlišná data. Problémem je mimo jiné velmi složitá a nesouvislástratigrafiejeskynních výplní, především ve Sterkfontein.Rovněž datace nálezů z Taung je problematická, neboť došlo k úplnému zničení původní lokality postupující těžbou vápence.Slibnějším nalezištěm je Gladysvale, kde se částečně zachovala nezvykle dobře čitelná stratigrafie.
Nejčastěji se tedy výskyt druhuAustralopithecus africanusuvádí v době před 3 – 2 miliony let,přičemž nejstarší nálezy ze Sterkfontein mohou dosahovat stáří až 3,67 milionu let.
Australopithecus africanuspatří mezi nejlépe poznanéaustralopitéky, přestože je mnoho kostí dochováno jen částečně, ve zlomcích. Drtivá většina nálezů pochází ze Sterkfontein. Stejně jako u ostatních australopitéků, se i u druhuA. africanuspředpokládá nápadnýpohlavní dimorfismusve velikosti těla. Samci tak mohli v průměru dosahovat výšky asi 138 cm při váze 41 kg, zatímco samice byly vysoké jen asi 115 cm, s váhou zhruba 30 kg.
Díky nálezům přirozených výlitků mozkoven je intenzivně studovaná nejen velikost, ale také stavba mozku. Jednotlivé rysy jsou však dosud předmětem živých debat, neboť jejich charakter a výskyt je na dochovaných ostatcích nejednoznačný nebo proměnlivý.Většina odborníků se shoduje, že lze pozorovat náznaky redukce týlních partií mozku (především primární zrakové korové oblasti) a naopak rozšiřování temenního a čelního laloku i přední částispánkového laloku. Měsíčitá rýha (sulcus lunatus) se proto posouvá směrem vzad.Celkově jsou však tvar i velikost mozku stále ještě bližší moderním lidoopům než lidem.
Hojně diskutovaná je rovněž stavbapáteře. Na základě dvou nálezů částečných koster ze Sterkfontein se často předpokládá, žeA. africanus(a snad i ostatní australopitékové) měl delší bederní páteř, tvořenou 6obratli. Taková páteř mohla být dědictvím po staršíchhominidech, přičemž u lidí se tento počet později snížil na 5 a u moderních lidoopů dokonce na 3-4 obratle.Delší, tedy i pohyblivější bederní páteř mohla australopitékům usnadňovat vzpřímený postoj i chůzi, snižovat tlak na meziobratlové ploténky a lépe bránit poškození. K redukci počtu obratlů by pak došlo při zlepšení bipedie u mladších zástupců rodu Homo (ještěHomo erectusměl ovšem podle nálezu u jezeraTurkanašest bederních obratů).Odborníci však v této otázce nejsou jednotní a někteří z nich předpokládají, že první bederní obratel může být spíše špatně určený poslední obratel hrudní, takže australopitéci by stejně jako moderní lidé měli jen pět bederních obratlů.Přítomnost šesti bederních obratlů tak dosud nebyla jednoznačně prokázána ani vyvrácena. Doklady obratlů a žeber jsou navíc vzácné, a tak nelze vyloučit, že se v případě nálezů ze Sterkfontein jedná jen o výjimku,anomálii.
Znaky mozkovny:
Znaky obličeje:
Znaky na zubech:
První studie pokládaly okolí jihoafrických jeskyní za suché travnaté planiny bez souvislejších stromových porostů. Lokalita Taung na okrajiKalaharibyla dokonce vnímána již jakopoušťnebopolopoušť. Mladší studie ale prokazují, že oblastKolébky lidstvatvořila vpliocénuspíše pestrá mozaikaekosystémů, zahrnující otevřené travnaté pláně, ale i křoviny a prosvětlené lesy.Ačkolivsavanamohla převažovat, vyskytovaly se v ní hojné ostrůvky stromových porostů. Místy lze na základě nálezů zbytkůliánpředpokládat i hustšísubtropický less křovinatým podrostem.
Četnéadaptacepro šplhání ve větvích ukazují, žeA. africanusse v porovnání s východoafrickým druhemA. afarensispřizpůsobil spíše lesnatému prostředí. Jihoafričtí australopitékové tak měli patrně v oblibě úseky vlhčí pobřežnívegetace-lužní lesíky,mokřadya křoviny při březích řek a jezer, s dostatkem vody, ale současně v blízkosti otevřené krajiny.
Raymond A. Dartpředstavil zástupceA. africanusjako aktivnílovce, využívající k zabití a zpracování kořistiosteodontokeratickou kulturu- nástroje ze zvířecích kostí, zubů a rohů.Tafonomickéstudie C. K. Braina však v druhé polovině20. stoletíprokázaly, žeA. africanusbyl spíše sám kořistí velkýchšelem,přičemž podle moderních studií k obživě vyhledával především rostlinné zdroje.
Masivní čelisti, velké stoličky se silnou sklovinou i další úpravy obličeje vedly k předpokladu, že jihoafričtí australopitékové se soustředili na konzumaci tvrdé potravy (ořechy, semena), případně tuhé, vláknité a silněabrazivnípotravy, která vyžadovala důkladné žvýkání (kořínky, hlízy).Mikroskopické stopy poškození zubní skloviny, kde jemné rýhy převažují nad odštěpky a důlky, ovšem ukazují spíše na konzumaci měkkých plodů a listů než tvrdých ořechů a semen.
Rovněž analýzaizotopůuhlíkuzezubní sklovinyprokázala, žeA. africanusv hojné míře (asi z 50-75%) využíval zdroje lesních porostů a křovin, tedy plody a listy (v AfriceC3-rostliny), zatímco zbylou část jídelníčku tvořily zdroje z otevřené krajiny - traviny či šáchory (v AfriceC4-rostliny).Zajímavé je, že tento podíl se v průběhu výskytu druhuA. africanusvýrazně neměnil, a to i přes evidentní změny přírodního prostředí, představované vysušováním a ústupem porostů. To nasvědčuje představě, žeA. africanusnebyl výrazně specializovaný, ale podobně jako ostatní australopitékové představovaloportunistickéhovšežravces širokou ekologickou tolerancí, který byl schopný využívat různorodé potravní zdroje v odlišných typech prostředí. Obýval patrně lesnaté úseky krajiny a byl dobře vybaven pro získávání potravy v korunách stromů, ale pravidelně nacházel obživu také na travnatých pláních.Složení jídelníčku patrně kolísalo v závislosti na sezónní dostupnosti zdrojů, přičemž zdroje z otevřených travnatých prostor byly důležitou, ale silně variabilní součástí přijímané potravy.Některé byly konzumovány po celý rok, zatímco ostatní - především tvrdé či tuhé kusy, náročné na zpracování - mohly být získávány jen sezónně, jako záložní zdroje v dobách nedostatku jiné potravy. Ty pak vzhledem k jejich krátkodobému využívání nemusely zanechat výrazné stopy na zubní sklovině.Zuby také svědčí o způsobukojenípodobném lidskému.Poukazují také na silnou a dlouhodobou vazbu mezi matkami a potomky.
I přes převažující konzumaci rostlinné potravy nelze zcela vyloučit ani využití živočišných zdrojů. Spíše než o mase velkých savců se však uvažuje o hmyzu (předevšímtermitech), drobnýchobratlovcích,vejcícha podobně.Konzumacesvalovinynení pravděpodobná i vzhledem k nevhodnému utváření zubů.
Výraznémasožravostiodporuje také analýzaizotopůstroncia. Zubní sklovina nalezených jedinců obsahuje značné množství tohotoprvku, zatímco svalovina jej má jen málo. Hodnoty australopitéků odpovídají spíše rozsáhlejší konzumaci podzemních zásobních orgánůtravinašáchorovitých, které jsou bohaté na stroncium a současně chudé nabaryum, jehož je i ve skloviněA. africanusmalé množství. Podobné hodnoty jakoA. africanusmají i moderní konzumentioddenkůtrav -prase savanovéneborypoš hotentotský.Množství rýh a škrábanců na nalezených zubech australopitéků lze navíc kromě pojídání listů vysvětlit i možnou přítomností jemnýchabrazivníchsložek na povrchu přijímaného jídla, například zbytky zeminy na podzemních hlízách aoddencích.Dalším možným vysvětlením naměřených hodnot stroncia a barya může být zvýšený příjem hmyzu. Hodnoty těchto prvků jsou však u moderních hmyzožravců dosud jen málo prozkoumány, chybí tak srovnávací materiál.
Přesto alespoň příležitostnou konzumaci živočišných zdrojů mohou naznačovatobratlejedince zeSterkfonteinspatologickými stopami, odpovídajícími nákazebrucelózou. Tato nemoc je spojována s konzumací živočišných produktů -bakterieBrucella abortusbyla izolována z ostatků moderníchzebera některých druhůantilop.
Nalezené kosti trupu a končetin prakticky vylučují pochybnosti o vzpřímenédvojnohé chůziuA. africanus, ačkoliv tento pohyb se podobně jako u ostatních australopitéků ještě mírně lišil od chůze moderních lidí. Přispívala k tomu méně stabilnípánev, jen nízce klenutéchodidlo, pohyblivějšíkoleno,kotníki palec nohy.Chůze tak mohla být mírně kolébavá (podobně jako u malých dětí), ve srovnání s lidmi méně výkonná a energeticky náročnější, nevhodná pro přesuny na velké vzdálenosti a nebo ve velké rychlosti.Pro jihoafrické australopitéky byl ovšem takový pohyb zcela dostačující.Výkonnostbipedietotiž snižovaly především četné primitivní znaky, vhodné pro pohyb ve stromech, například pohyblivější klouby nohou i rukou, zakřivené články prstů nebo prodloužené a svalnatépředloktí.Lze proto předpokládat, žeA. africanusna zemi využíval bipední chůzi, ale současně se častěji než lidé pohyboval v korunách stromů, kde patrně hledal potravu i úkryt předpredátory. Další kroky k vylepšení bipedie by mu ztížily pohyb ve větvích, což nebylo žádoucí.
Stromové patromohlo být pro jihoafrické australopitéky dokonce významnější než pro starší východoafrické druhy.Naznačuje to mimo jiné i poměr délky horních a dolních končetin, který se uA. africanusblížil spíše lidoopům než lidem. Jeho paže byly v porovnání s nohama poměrně dlouhé, zatímco východoafrickýA. afarensis, který se utvářením lebky a zubů podobá člověku mnohem méně nežA. africanus, již vykazuje spíše lidské proporce, tedy kratší paže i mírně prodloužené nohy.
Podobně jako u druhuA. afarensisse i uA. africanuspředpokládá vliv bipední chůze narozmnožování. Platypeloidní tvar pánve je u moderních lidí velmi nevhodný proporod, který v tom případě bývá značně komplikovaný až nemožný.Pro samice australopitéků mohl být relativně bezproblémový díky malému objemu mozku, a tudíž i malé hlavičce novorozenců. Přesto jižplodzřejmě nemohl procházet porodními cestami přímo jako ušimpanzů, ale byl donucen krotaci. Někteří autoři zastávají názor, že rotace byla jen částečná, tedy že hlavička novorozence procházela pánví příčně, čelně orientována k jednomu z kyčelních kloubů (protože se v předozadně zploštělé pánvi nemohla otáčet jako u lidí).Jiné studie naopak předpokládají, že pánev byla přece jen méně zploštělá než uA. afarensis, což stačilo k tomu, aby se uA. africanusjiž vyvinul „lidský“ způsob porodu s plnou rotací plodu.
Australopithecus africanusbyl jako první známý australopiték dlouho považován za přímého předka roduHomo, případně za společného předka rodůHomoaParanthropus. Po objevech ve východní Africe jej však v 70. a 80. letech20. stoletíz této pozice vytlačilAustralopithecus afarensis.AčkolivA. africanusse v mnoha znacích podobá člověku víc nežA. afarensis(větší zakřivení spodiny lebeční, klenutější mozkovna, utváření zubů, méně vystupující čelisti, nevýrazné nadočnicové valy), zdá se být již příliš odvozený na to, aby se mohl stát předkem nejstarších známých lidí. Nese navíc mnohé znaky směřující spíše krobustním australopitékům(tzv. přední pilíře, velké zadní zuby, robustní spodní čelist, molarizované třenové zuby).Známí zástupci roduParanthropusvšak pochází spíše z východní Afriky.
Nejčastěji je tak v současnosti zastáván názor, žeA. africanusje slepou vývojovou linií.Její ukončení může představovat ještěAustralopithecus sediba, který však již podle mínění většiny badatelů vyhynul bez potomků.Vzhledem ke značné variabilitě nálezů ze Sterkfontein někteří autoři předpokládají, že zde mohou být zastoupeny dva druhy homininů.To však dosud nebylo přesvědčivě prokázáno, takže většina autorů zatím shrnuje veškeré objevy do jediného druhuA. africanus.
VztahyA. afarensisaA. africanuszůstávají nejasné. Není zřejmé, zda může býtA. afarensispředkemA. africanusnebo zda je jen vzdáleným příbuzným. Druhé možnosti by nasvědčovaly i nejstarší nálezy ze Sterkfontein, které jsou patrně současné s výskytemA. afarensisve východní Africe.Stejně tak i primitivní poměr délky končetin uA. africanus(dlouhé paže, krátké nohy) zpochybňuje, že tento druh vychází zA. afarensis, který se délkou končetin více blížil lidem i přes archaické utváření zubů a lebky.Primitivní poměr délky končetin však vykazuje iHomo habilisa vzhledem ke vzácným a neúplným nálezům časných homininů zatím není zřejmý význam poměru délky končetin vevoluci člověka. Nelze vyloučit, že uA. africanusse horní končetiny druhotně opět prodloužily kvůli většímu zapojení paží do pohybu v korunách stromů.
Taungské dítěje prvním nalezeným australopitékem a typovým jedincem celého rodu. Zachytil jeRaymond Dartjiž koncem roku1924. Nalezena byla tvář s horní čelistí, dolní čelist i přirozený výlitek mozkovny. Některé znaky - např. lidské utváření zubů, málo vyčnívající čelisti, chybějící nadočnicové valy - ukazovaly na spojitost s moderními lidmi spíše než s lidoopy. Přes počáteční striktní odmítnutí vědeckou komunitou pozdější hojné nálezy v jižní Africe prokázaly, že australopitékové patří do lidské vývojové linie. Taungské dítě zemřelo v necelých 4 letech věku a podle nových studií se stalo kořistí dravého ptáka.
Zlomek lebky (mozkovnu) MLD 1 zachytil James Kitching v roce1947. Jedná se o první nález australopitéka z lokalityMakapansgat.
Zlomky lebky TM 1511 jsou prvním nálezem z lokality Sterkfontein, díky němuž bylo odhaleno velmi bohaté naleziště druhuA. africanus. Zachytil je Robert Broom v roce1936. Současně se jedná o první známé ostatky dospělého australopitéka, které prokázaly platnost druhu, navrženého v roce1925.
Lebka STS 5 byla objevena již 18. dubna1947, ale stále představuje jednu z nejkompletnějších, nejméně poškozených lebek druhuA. africanus.Nález způsobil ve své době malou senzaci a její objevitel, Robert Broom ji podle tehdejšího rodového názvuPlesianthropuspřekřtil na Mrs. Ples.Na místě nálezu byla ukotvena pamětní deska.Lebka patří k nejmladším zástupcům svého druhu - předpokládá se, že může pocházet z doby asi před 2 miliony let.
Robert Broom lebku původně určil jako samičí,novější průzkumy však naznačily, že by mohlo jít i o samce.Protože se ale jedná o ostatky jedince na hranici dospělosti, není určení pohlaví zcela jednoznačné. Většina odborníků lebku stále považuje za samičí.
Částečně dochovaná kostra samice byla odhalena 1. srpna1947. Sestává z téměř kompletnípánve, částistehenní kosti, většinyobratlůa několika zlomkůžeber. Je významným zdrojem poznání způsobu pohybu australopitéků, v době objevu potvrdila předpoklad vzpřímené dvounohé chůze.Protože byla zachycena poblíž lebky STS 5 a v době smrti měla přibližně stejný věk, někteří badatelé předpokládají, že může společně s lebkou patřit témuž jedinci.
Pod katalogovým číslem STW 151 jsou uloženy zlomky čelistí a navazujících částí lebky asi pětiletého dítěte. Velmi dobře je zachovánmléčnýa částečně prořezaný trvalý chrup. Pozoruhodné je, že se zachovaly dokonce i drobnékůstky středního ucha.
Zlomkovitě dochovaná lebka STW 252 nese v porovnání s jinými nálezy některé pozoruhodně archaické znaky včetně špičáků zřetelně přečnívajících z linie ostatních zubů.
Částečně dochovaná kostra, patřící patrně samci byla nalezena v roce1987. Tvoří ji zlomkylopatky,klíční kosti,pažní,vřetenníiloketní kosti, třetíhožebra, hrudních a bederníchobratlů,křížovéapánevní kosti. Nedaleko od kostry byly zachyceny i jednotlivé zuby, které mohou patřit témuž jedinci podobně jako zlomek mozkovny,záprstníinártní kůstky.Zajímavé je, že bederní obratle nesou patologické stopy, odpovídající nákazebrucelózou, což by naznačovalo konzumaci živočišné stravy.
Lebka STW 505 představuje další velmi dobře dochovanou lebku, patřící patrně samci. Vzhledem k výbornému stavu dochování se jí přezdívá Mr. Ples.
Kostra STW 573 byla nalezena v hlubší části jeskynního systému Sterkfontein, v místě zvaném Silberberg Grotto.Představuje nevídaně kompletní ostatky a jednu z nejlépe dochovaných koster homininů. K dispozici jsou i velmi malé kůstky dlaní a chodidel. Významné je navíc i to, že se kostra zachovala s téměř neporušenou lebkou.
První kosti byly objeveny náhodou 6. září1994, když Ron J. Clarke zkoumal materiál získaný ve Sterkfontein ve 30. letech 20. století. V krabici s ostatkypaviánůašelemodhalil nejprve čtyři původně nepovšimnuté kosti levéhochodidla.O tři roky později - 19. května1997- znovu náhodou při práci s ostatky zvířat ze sbírek univerzity Witwatersrand zachytil částholenní kosti, pasující k předchozímu nálezu. Začal tudíž procházet i další nálezy zvířecích kostí ze stejné části vytěženébrekciea podařilo se mu získat i dříve přehlédnuté kosti pravého chodidla. Měl tedy k dispozici celkem 12 kostí, které na sebe navazovaly a patřily témuž jedinci. Proto nabyl přesvědčení, že velká část kostry může být ještě zachována přímo ve Sterkfontein.Proto se svými spolupracovníky začal pátrat v jeskyni. I přes rozsáhlý prostor, který museli prozkoumat, tmu a velmi malou šanci na úspěch Nkwane Molefe a Stephen Motsumi skutečně po pouhých dvou dnech práce dne 3. července 1997 objevili místo, odkud byly zmíněné bloky brekcie počátkem 20. století vytěženy. Ze stěny ještě vyčnívala částholenní kosti, navazující na již známé zlomky.Následný výzkum odhalil téměř kompletní kostru, zvanou Little Foot podle toho, že nejprve byly zachyceny kosti chodidel.Mladší geologické jevy (erozea vertikální posun brekcie) sice způsobily zlomení stehenních kostí a propad střední části kostry do malé dutiny, jinak jsou ale ostatky neporušené a velmi dobře dochované - dochovala se lebka, obě paže i ruce, pravá lopatka a klíční kost, několik žeber a obratlů, pánev i obě nohy s chodidly.Trvalo ovšem několik let, než byla kostra odhalená v celém rozsahu. Teprve poté mohla být v roce 2011 přenesena do laboratoře k dalším výzkumům.Ještě před vyjmutím kostí bylo přímo v jeskyni provedeno jejich detailní nasnímaní laserovýmscanneremza účelem vytvoření trojrozměrné dokumentace.
Není jasné, jestli kostra patří zástupciA. africanusnebo samostatnému druhu.Nese některé svébytné znaky (protistojný, silně mobilní palec u nohy, primitivní stavba loketního kloubu, masivní jařmové oblouky). Může se jednat o předchůce druhuA. africanusnebo roduParanthropus.Taxonomieje však zatím nejasná, podle jiných autorů kostra svým utvářením plně odpovídá druhuA. africanus.Ron Clarke navrhl roku2012pro Little Foot používat označeníAustralopithecus prometheus,původně vytvořené Raymondem Dartem pro nálezy z Makapansgat.
Stáří nálezu je předmětem živých debat. Nejprve bylo podle přítomností kostí vyhynuléhyenyChasmaporthetesurčeno na 3-3,5 milionu let.Paleomagnetické datovánítento předpoklad potvrdilo datací do doby před 3,3 miliony let.Datace atomůberyliamožné stáří původně posunula až na 4,17 milionu let,ale podrobnější aplikace téže metody dataci opravila na 3,67 milionu let.Jiné studie však předpokládají výrazně nižší stáří. Datacesintrupomocí metodyuran-olovoauran-thoriumklade nález hominina do doby před 2,2 milionu letTaké nové využití paleomagnetismu ukázalo na stáří nejvýše 2,6 milionu let.Podrobnější průzkumstratigrafievšak ukázal, že sintr je výrazně mladší než brekcie a v ní uložená kostra.
Dochovaná kloubní spojení ukazují, že tělo bylo překrytosedimentyještě před úplným zetlením měkkých tkání. Kostra také nenese žádné stopy po poškození masožravci - Little Foot se nestala jejich obětí.Pozice kostí (zkřížené nohy, levá ruka natažená přes hlavu) odpovídá tomu, že se tělo alespoň částečně kutálelo po hromadě sedimentů.Lze proto předpokládat, že australopitékovi se stal osudným pád do jeskyně úzkým komínovým průduchem.
Zajímavé je, že v blízkostistehenní kostiaustralopitéka byla zachycenavřetenní kostopice. Je jedinou zvířecí kostí v těsné blízkosti Little Foot a je umístěná tak, jako by ji hominin v době smrti držel v ruce.
Lebka STW 578 byla nalezena 9. srpna1995v Jacovec cavern, která se nachází asi 30 m pod současným povrchem a je jedním z nejníže položených míst ve Sterkfontein. Usazeniny, vyplňující tuto prostoru, nemají žádnýstratigrafický vztahk dalším částem jeskyně.Lebka může patřit k nejstarším nálezům australopitéků v Africe. Datace pomocíatomůberyliaudává stáří 4,0-4,2 milionu let.Jednalo by se tak o jedince, současného s východoafrickým druhemAustralopithecus anamensis, což by podstatným způsobem měnilo náhled na evoluci časných homininů. Datování sedimentů z Jacovec cavern však není jednoznačné, přítomnost kostí roduEquusnaznačuje, že usazeniny nemohou být starší než 2,36 milionu let (nebo byly starší sedimenty později výrazně narušeny).
Mimo lebky STW 578 bylo v Jacovec cavern v letech1995–2001získáno dalších 11 zlomků kostíroduAustralopithecus, které semorfologickymírně liší od nálezů ostatkůA. africanusa není jasné, zda jde jen o důsledek drobných změndruhuv čase nebo zda kosti patří zcela novému druhu.