Osel africký

Osel africký(Equus africanus) je druhosla. Divoké populace tohoto druhu žijí vevýchodní Africe, vEtiopiiaEritreji.Osel domácíje někdy označován za poddruh tohoto druhu osla (pod názvemEquus africanus asinus).
Divoký osel africký měří zhruba 1,25 až 1,45 metru vkohoutku, váha se pohybuje mezi 230–275 kilogramy. Barva srsti je světle šedá, se žlutavým (E. a. africanus) či červenavým (E. a. somaliensis) nádechem. Obapoddruhymají pruhované nohy, u poddruhuE. a. somaliensisje pruhování výrazné, u poddruhuE. a. africanusjen slabé. Podél páteře se táhne tzv.úhoří pruh. PoddruhE. a. africanusmá na ramenou rovněž pruh příčný, vytváří se tak tmavě zbarvený ramenní kříž.
Osel africký jebýložravec, živí se trávou, kůrou či listy. Aktivní je hlavně v chladnějších hodinách od pozdního odpoledne do brzkého rána. Dospělý samec si hlídá vlastní teritorium o velikosti i přes 20km². Samice s mláďaty se sdružují do malých, nepříliš stabilních stád.Pářeníprobíhá po celý rok.Březosttrvá 330–370 dní, samice rodí jedno, výjimečně dvě mláďata. Ta se drží velmi blízko matky. K odstávce dochází nejdříve ve věku jednoho roku. V přírodě se osel africký dožívá kolem 20 let, v zajetí až 40 let.
Východoafrické divoké populace jsou hodnocenyMezinárodním svazem ochrany přírody(IUCN) jakokriticky ohrožené. Poddruhosel núbijský(Equus africanus africanus) je zřejměvyhubený, divoká populace poddruhuosel somálský(Equus africanus somaliensis) čítá nejvýše několik set jedinců, dalších zhruba 150 kusů je chováno ve světovýchzoo.
Různí autoři považují osla afrického aosla domácíhobuď za jeden druh, nebo za dva různé druhy. Od toho se následně odvíjí použité vědecké názvy.
Vědecké jménoEquus asinusosla domácího je starší a mělo by tedy běžně podle pravidel zoologické nomenklatury přednost.Mezinárodní komise pro zoologickou nomenklaturu(MKZN) však ve svém závazném stanovisku číslo 2027 z roku 2003 rozhodla, že v případech, kdy divoký a domestikovaný živočich jsou považovány za druh a poddruh v rámci téhož druhu, má při určení vědeckého jména druhu vždy přednost původní vědecké jméno divokého druhu, bez ohledu na časovou posloupnost. Pro osla afrického stanovisko 2027 znamenalo zachování vědeckého jménaEquus africanus.
Pokud je tedy uznáván pouze jeden druh (osel domácí je brán jako poddruh osla afrického), korektní vědecké jméno osla afrického jeEquus africanusa osla domácíhoEquus africanus asinus.
První publikované vědecké jméno pro osla afrického,Asinus africanusFitzinger, 1858, jenomen nudum. JménoEquus taeniopusvon Heuglin, 1861bylo odmítnuto jako nepřiřaditelné, protože je založeno na zvířeti, které nelze identifikovat a mohlo býthybridemmezi domácím oslem a oslem africkým; tento exemplář se nedochoval. Prvním použitelným názvem je tedyAsinus africanusvon Heuglin & Fitzinger, 1866.Lektotypemjelebkadospělé samice získaná von Heuglinem u řekyAtbaravSúdánua uložená ve Státním muzeu přírodní historie (Staatliches Museum für Naturkunde) veStuttgartuvNěmeckupod inventárním číslem MNS 32026.
Obecně jsou uznávány dva recentnípoddruhy:
Pokud jsou osel domácí a osel africký pojímání jako jeden druh, je osel domácí chápán jako forma osla afrického:
Podle fosilních nálezů ze severozápadní Afriky byl popsán další poddruh:
Existence poddruhuEquus africanus atlanticusje však zpochybňována: podle některých vědců kosterní pozůstatky, na základě kterých byl poddruh popsán, ve skutečnosti patřily (vyhynulé)zebře.
Nominátnípoddruhosel núbijský(Equus africanus africanus) žil vNúbijské pouštiv severovýchodnímSúdánu, východně odNiluažRudému mořia směrem na jih až k řeceAtbaraa severníEritreji. Poslední spolehlivá pozorování pocházejí ze 70. let 20. století, poddruh je proto obecně považován zavyhynulý. Byly však identifikovány dvě potenciálně přeživší populace: první na ostrověBonairevKaribiku, druhá v oblastiNárodního parku Džebel Elbana egyptsko-súdánských hranicích. Ani v jednom případě však nebyly učiněny definitivní závěry.
Poddruhosel somálský(Equus africanus somaliensis) obýval oblastAfrického rohu. Dnes přežívá v počtu maximálně několika set jedinců v kamenitých pouštních oblastechEtiopieaEritreje. Zhruba 150 jedinců je chováno ve světovýchzoo.
Osel africký je zhruba 2 metry dlouhý a vkohoutkuvysoký 1,25–1,45 metru.Ocasměří 30–50 cm. Váha se pohybuje mezi 230 až 275 kilogramy. Krátká, na pohmat hladkásrstmá světle šedou až plavou barvu, na spodní straně těla rychle přecházející v bílou. Podél páteře má osel africký většinou tmavýúhoří pruh, tmavý ramenní kříž typický pro osly domácí je u oslů afrických vzácností. Nohy poddruhuosel somálský(E. a. somaliensis) jsou podélně pruhovány černými proužky, připomínajícími zebří pruhy. Na zadní straně krku je tuhá, vzpřímenáhříva. Uši jsou velké s černými okraji. Ocas končí černou štětkou.Kopytajsou malá, zhruba o stejném průměru jako noha nad nimi.
Osel africký je aktivní primárně v chladnějších hodinách od pozdního odpoledne do brzkého rána.Přes den vyhledává stín či ukrýt ve skalách. Je velmi agilní a hbitý, schopný se rychle pohybovat přes kamenité planiny a v horách. Na rovině byla u osla afrického zaznamenána rychlost až 70 km/h. Kopyta jsou velmi tvrdá a rychle dorůstají.
Dospělí samci si zabírají na kopytníky neobvykle velká teritoria (udávaný průměr je 23km²).Ke značení vlastního území slouží hromady trusu.Vzhledem k velikosti teritoria z něho nemůže dominantní samec zcela vyhnat ostatní samce, vytváří se proto hierarchická struktura, kdy dominantní samec toleruje ostatní samce ve svém teritoriu, dají-li mu najevo podřízenost, a zaměřuje se především na to, aby je udržel co nejdále od rezidentních samic.Stáda jsou obvykle malá a nestabilní, složená většinou pouze za samic a jejich potomků.
Dospělí osli afričtí jsou schopni běhat téměř stejně rychle jakokoně. Na rozdíl od většiny ostatních kopytníků však v případě potenciálního nebezpečí neutíkají okamžitě pryč, ale nejprve zkoumají situaci a až následně se rozhodnou, co udělají. V případě potřeby se brání kopanci od předních i zadních nohou.
Potrava oslů afrických sestává ztrav,kůryalistů. Přestože jsou přizpůsobeni životu v suchém klimatu, jsou závislí na vodě, a když nezískávají potřebnou vlhkost z potravy, musí pít alespoň jednou za tři dny. Mohou však přežít na překvapivě malém množství tekutin, a bylo zaznamenáno i pití slané nebobrakickévody.
Samice dosahuje pohlavní dospělosti zhruba ve věku 1,5 roku, páří se však až ve věku 2–3 let.Samec je pohlavně dospělý ve dvou letech.Páření není omezeno na konkrétní roční dobu, samice v téže skupině nepřicházejí do říje současně.Období říje u samice trvá až 8 dní.U samice uspěje obvykle pouze dominantní a teritoriální samec.
Pařící rituál začíná tím, že samec očichá samici. Ta následně proti němu rituálně vykopne a popoběhne, cca o 20 metrů. Samec jí dožene, vyskočí si na ní a proběhne krátkákopulace.
Březost trvá 330 až 370 dní. Samice rodí jedno, výjimečně dvě mláďata. Matka a mládě mají na sebe silnou vazbu, v počátcích často nejsou více než metr od sebe (postupem času se tento odstup zvětšuje). Matka také mládě nekompromisně brání. Již po zhruba pěti dnech, když se prořežou prvnířezáky, začíná mládě přijímat rostlinnou potravu,odstávka ale nenastává dříve než po uplynutí jednoho roku.
Osel africký se dožívá v přírodě průměrně 20 let.Paraziti zatím nebyli podrobněji studováni, pouze ve vzorcích trusu zDanakilské pouštěbyly zjištěnyzubovky(Strongylus spp.).
Přirozenými nepřáteli osla afrického jsoulev(Panthera leo) ahyena skvrnitá(Crocuta crocuta).Parazité nebyli zatím podrobněji studováni, ve vzorcích trusu z Danakilské pouště však byly zjištěnyzubovky(Strongylus ssp.).
Osel africký jeMezinárodním svazem ochrany přírody(IUCN) hodnocen jakožtokriticky ohrožený druh. Hlavním ohrožením je lov kvůli jídlu a údajným medicinálním účinkům tělních částí. Dalším velkým ohrožením je omezený přístup k vodním zdrojům kvůli kompetici s hospodářskými zvířaty.