Olovo

Olovo(chemická značkaPb,latinskyplumbum) je těžký, jedovatýkov, který je znám lidstvu již odstarověku. Má velmi nízkouteplotu tánía je dobře kujný i připokojové teplotěa odolný vůči korozi.
Nízkotavitelný, měkký, velmi těžký, jedovatý kov, používaný člověkem již od starověku. Ve sloučeninách se vyskytuje v mocenství: Pba Pb.
Při teplotách pod 7,196 K jesupravodičem1. typu. Olovo je nejtěžším prvkem, který má stabilní izotop.
Za normálních podmínek je olovo odolné a neomezeně stálé vůči atmosférickým vlivům. V kompaktním stavu se na vlhkém vzduchu příliš nemění, pouze zvolna ztrácí lesk a tvoří se na něm šedobílá vrstvaoxidů,hydroxidůauhličitanů.
Dobře se rozpouští především vkyselině dusičné, koncentrovanákyselina sírovájej naopakpasivujea olovo s ní nereaguje.
Olovo velmi dobře pohlcujerentgenové záření, proto se používá k odstínění zdrojů tohoto záření v chemických a fyzikálních aparaturách a především v lékařství při ochraně obsluhy běžných medicinálníchrentgenů.Polotloušťkaolova je závislá na energii a typu záření, například pro stínění záření beta je olovo naprosto nevhodné z důvodu silného druhotného záření, které vzniká při interakci záření beta s atomy olova.
Jehoslitinyscínem,antimonemnebostříbremvykazují výborné vlastnosti při tavném spojování kovových předmětůpájeníma jakopájkyjsou doposud široce používány.
Olovo je vzemské kůřezastoupeno poměrně řídce, průměrný obsah činí pouze 12–16 ppm (mg/kg). Přesto je však jeho obsah větší, než by bylo možno očekávat podle jeho umístění v periodické tabulce prvků. Důvodem pro tento fakt je to, že izotopy olova jsou konečným produktem radioaktivních rozpadových řaduranuathoriaa obsah olova se v zemské kůře postupně zvyšuje. V mořské vodě činí jeho koncentrace pouze 0,03 mikrogramu v jednom litru. Předpokládá se, že ve vesmíru připadá na jeden atom olova přibližně 10 milionů atomůvodíku.
Elementární olovo se v přírodě vyskytuje pouze vzácně. Nejběžnějším minerálem a zároveň olověnou rudou jesulfid olovnatý,galenitPbS. Dalšími méně běžnými minerály olova jsoucerusit, uhličitan olovnatý PbCO3aanglesit,síran olovnatýPbSO4. Dále se olovo často vyskytuje jako doprovodný prvek v rudáchzinkuastříbra.
Při získávání olova z rudy je obvykle hornina jemně namleta aflotacíoddělena složka s vysokým zastoupením kovu. Následujepraženírudy, které převede přítomné sulfidy olova na oxidy.
Olovo se pak z praženého koncentrátu rud získává běžnou žárovou redukcí elementárním uhlíkem (obvykle koks).
Olovo začali lidé používat již v dávnověku, protože jeho rudy jsou poměrně dobře dostupné. Kdy a kde bylo olovo získáno poprvé není dosud známo, nejstarší dochovaný předmět pochází z období mezi lety 3000 př. n. l. a 2000 př. n. l. a byl nalezen vMalé Asii. V poslední době se projevuje snaha o co největší omezení využívání olova a jeho slitin pro výrobu předmětů praktického použití a to vzhledem k jeho prokázanétoxicitě. Avšak ještě v první polovině20. stoletíbylo olovo velmi běžně užívaným kovem.
Ze slitin olova jsou rozhodně nejvýznamnějšípájky. Nejobvyklejší pájky jsouslitinyolova scínem, používané pro pájení jednoduchých elektrických obvodů nebo instalatérské práce.Bod tánítěchto pájek je dán poměrem obou kovů, pohybuje se v rozmezí 250–400 °C.
Olovo vytváří sloučeniny s mocenstvím Pba Pb. Nejstálejší jsou přitom sloučeniny dvojmocného olova, čtyřmocné olovo je vesměs oxidačním činidlem. Z velké řady sloučenin mají největší praktický význam:
Olovo, vyskytující se v přírodě, se skládá ze čtyř stabilních izotopů:
IzotopPb (s poločasem rozpadu přibližně 22 let) neustále vzniká rozpademRnuvolňovaného ze země, takže olovo běžně dostupné není prosté tohoto izotopu.
Olovo vyskytující se v rudách vykazuje tedy odlišný vzájemný poměr jednotlivých izotopů v závislosti na svém původu. Této skutečnosti lze v jistých případech využít k vysledování původu olova (obvykle archeologické vzorky) metodouhmotnostní spektrometrie. Uvedená technika určí velmi přesně vzájemné zastoupení jednotlivých izotopů olova a porovnáním s tabelovanými hodnotami pro známéstarověkélokality těžby olověných rud lze s velkou mírou pravděpodobnosti určit původ vyšetřovaného olověného předmětu nebo i předmětu, kde byl použit olovnatý pigment.
Podobné studie se nemusí omezovat vždy pouze na archeologické vzorky – existují výzkumy, které se snažily vytipovat základní zdroj emisního olova ze spalovacích motorů pro určitou lokalitu. Podle jedné z těchto prací pochází například většina emisního olova v okolí Vídně z Polska.
Důsledkem rozdílného zastoupení izotopů v olovu z různých přírodních materiálů je ovšem i to, že se liší jeho relativní atomová hmotnost, a protoMezinárodní unie pro čistou a užitou chemiinově doporučuje od r. 2021 uvádět standardní relativní atomovou hmotnost jako interval hodnot (206,14;207,94), případně v jednočíselném vyjádření zvýšit její neurčitost na 207,2 ± 1,1.
Toxicita olova je zvláště významná pro dětský organismus. Trvalá expozice dětského organismu i nízkými dávkami olova je příčinou zpomalení duševního vývoje a nepříznivých změn v chování. Znečištění prostředí olovem vede ke zvýšení poruch v dospělosti.
V současné době je olovo, kvůli používání olova v rozvodech pitné vody, při výrobě barev, jako aditiva v benzínu (olovnatý benzín)a jeho ostatnímu využití v průmyslu, všudypřítomným kontaminantem prostředí. V zemské kůře je výskyt olova průměrně zhruba 12,5 mg/kg a bezolovnatý benzín má limit 5 mg/l. Přehlíženým zdrojem olova v organismu jepasivní kouření.
Olovo se po vniknutí do organismu ukládá hlavně vkostecha v určitém množství se nachází vkrvi. Typickými příznaky otravy olovem jsou bledost obličeje a rtů, zácpa a nechuť k jídlu, kolika,anémie, bolesti hlavy, křeče, chronická nefritida, poškození mozku a poruchy centrálního mozkového systému. Léčení spočívá v tvorbě komplexu a maskování Pb silnýmchelatačnímčinidlem. I stopy olova v okolním prostředí a potravě mohou vést při trvalém přísunu do organismu k následným těžkým onemocněním, protože olovo se v těle kumuluje a vylučuje se jen obtížně.
Těžké kovy jako olovo jsou schopné v atmosféře putovat na velké vzdálenosti, kontaminují půdu i tisíce kilometrů daleko od zdroje znečištění olovem. Ve vodních nádržích a řekách dochází ke kumulaci olova v sedimentech a tvorbě methylderivátů. Díky drastickému omezení obsahu olova v autobenzínech se v Evropě významně podařilo zmenšit rozsah oblastí kriticky zatížených olovem. Zatímco v roce 1990 bylo ohroženo přes 70 % sledovaných ekosystémů, v roce 2000 to bylo již jen 8 %.
Americký výzkum konstatoval, že tisíce tun olova se ročně do životního prostředí dostává vinourybářůa lovců, kteří používají pro svou zálibu olověné broky a olůvka.
Ve Spojených státech amerických otravou zahynulo v 90. letech 2,4 milionů ptáků za rok, ve Spojeném království 8 000 kachen (Anas platyrhynchos) za rok. Z 1 500 mrtvých labutí (Cygnus olor) v letech 1981–1984 zahynulo 60 % na otravu olovem.
Vzhledem k jeho nebezpečnosti je omezeno jeho používání v některých elektronických a elektrických zařízeních směrnicíRoHSspolu sertutí,kadmiema dalším látkami.