Manuel I. Portugalský

Manuel I. Portugalský(31. května1469,Alcochete–13. prosince1521,Lisabon), známý pod přídomkemŠťastnýnebo takéVeliký, byl mezi lety1495–1521čtrnáctýmportugalským králema pátým zdynastie Avizů. Období jeho vlády je považováno za vrcholnou éru portugalských dějin, kdyPortugalské královstvídíky objevení námořní trasy doIndie(1497–1499) a následnému vzniku asijské obchodní říše (tzv.Estado da Índia, tedy Portugalská Indie) (1505) z ekonomického a ideologického hlediska nakrátko zaujalo čelní postavení mezi evropskými křesťanskýmimonarchiemi.
Vedle toho došlo za jeho vlády k objevení celé řady mimoevropských regionů, především pakBrazílie(1500), a portugalská říše se tak od počátku16. stoletíjako prvníimpériumv dějinách rozložila na čtyřech kontinentech. Manuel byl pokládán za jednoho z nejbohatších evropských panovníků své doby a bohatství, přepych a sebevědomí jeho dvora bylo vyjádřeno v autochtonnímportugalskémpozdněgotickém uměleckém stylu, tzv.manuelském slohu(manuelino), jenž je pojmenován právě po něm.
Manuel byl šestým synem a celkově až devátým potomkem portugalského infantaFerdinanda(Fernanda),vévodyzBejiaViseua adoptivního synaJindřicha Mořeplavce, aBeatrix Portugalské, vnučky portugalského králeJana I.Tato skutečnost z něj rozhodně nečinila možného pretendenta trůnu. Přesto na něj v důsledku předčasných úmrtí pěti starších bratrů, svého bratrance a švagra v jedné osoběJana II.a jeho syna Alfonse nakonec usedl. Tato souhra náhod jej utvrdila v tom, že je k vládě nezvratně vyvolen Bohem. O tom mělo koneckonců vypovídat i jeho jméno –Emanuelznamená „Bůh s námi“. Svoji výlučnost si utvrdil během dospívání skrze své vychovatele, kteří byli spojeni sřádem františkánů observantů. Spiritualita této kongregace, jež vycházela od mystikaJáchyma z Fiore, Manuela silně ovlivnila.
Po smrti svého otce Ferdinanda (1470) i starších bratrů Joãa (1472, asi otráven),Dioga(1484, v královském paláci vSetúbalujako údajný spiklenec ubodán samotným králem Janem II., Duarta, Simãa a Dinise (zemřeli v dětském věku) zdědil Manuel tituly vévody z Viseu a Beji, pána zCovilhãaVily Viçosy,konetábla(tj. nejvyšší velitel království), hlavního pohraničního velitele (fronteiro-mor) regionuEntre Tejo e Guadianaa „guvernéra a administrátora“Kristova řádu.Ten byl již od dobJindřicha Mořeplavcespojen s panovnickým rodem a jeho zdroje sloužily k financování portugalských zámořských plaveb. Na plachtách portugalských korábů se v důsledku toho objevoval kříž Kristova řádu. Kromě toho Manuel zdědil i správuAzorských ostrovůaMadeiry, které v roce1497včlenil do majetku Koruny. Stal se tak náhle jedním z nejvlivnějších portugalských šlechticů.
Král Jan II. jej oprávněně považoval za čelného reprezentanta vysoké šlechty, jejíž moc se po celou svoji vládu snažil potlačit, a proto ho po smrti svého jediného legitimního syna Alfonse (1491) dlouho odmítal uznat za následníka trůnu. Místo toho prosazoval kandidaturu svého nemanželského synaJiřího z Lancasteru, mistrařádu sv. Jakuba Staršíhoa administrátorařádu z Avisu. Pro odpor původem katalánského papežeAlexandra VI., tzv.Katolických VeličenstevFerdinanda AragonskéhoaIsabely Kastilskéa vlastní manželkyLeonory, jež byla Manuelovou sestrou, se mu to však nepodařilo. Proto roku1493Manuela oficiálně prohlásil svýmadoptivním synema nástupcem. Roku1495zemřel vAlvoruv nejjižnější portugalské provinciiAlgarve(podle některých názorů byl otráven svými odpůrci) a na trůně jej vystřídal právě mladý Manuel.
Manuelova vnitřní politika je charakterizována dotvořenímabsolutistické a centralistické monarchie, kterou začal budovat Jan II. Manuel se však na rozdíl od svého předchůdce rozhodl kráčet cestou spolupráce a porozumění s předními šlechtickými rody. Proto ty jejich příslušníky, kteří v obavě o svůj majetek a život v 80. letech a první polovině 90. let 15. století hledali bezpečí v sousednímŠpanělsku, povolal již v letech1495–1496zpět do země, ale současně je připoutal ke dvoru. Tím je do značné míry zbavil reálné politické moci, a proto si mohl během své vlády dovolit svolatkortesy(zemský sněm) pouze čtyřikrát, z toho třikrát v Lisabonu.K tomu přispěl i fakt, že disponoval dostatkem financí díky rozvoji obchodu s Indií.
Králova hlavní zásluha však tkví především ve velkolepé reformě soudnictví, mnohých státních orgánů a institucí a také některých oblastí veřejného života, díky čemuž prakticky sjednotil dosud rozdělenou zemi. Již na kortesech konaných vMontemor-o-Novo(1495) prosadil reorganizacijustice, která spočívala v posílení a centralizaci soudní moci. V letech1512–1521pak prostřednictvím celkově druhého a tentokrát již vytištěného portugalského zemskéhozákoníkunazvanéhoManuelova nařízení(tzv.Ordenações Manuelinas)podřídil městské soudy Koruně a vedle dvou nejvyšších soudů (tzv.Casa da Suplicaçãoa tzv.Casa do Cível) vytvořil ještě královský soud (tzv.Desembargo do Paço).
Zasadil se také o reformu již poměrně zastaralých městských výsad (tzv.forais) (1497–1498), byť nebyla geograficky úplná a stranou zůstaly i mnohé administrativní a právní otázky, a o o vydáníŘádu pro úředníky městysů, měst a míst v těchto královstvích(1502). Následovalo nařízení sjednocující míry a váhy, které usnadnilo kupcům jejich aktivity (1502). Poté bylo v letech1502–1504zreformováno univerzitní školstvía v roce1512byla realizována daňová reforma. Pozitivních proměn se v letech1507–1508dočkalo také vojsko, když byly vytvořeny stálé oddíly (tzv.companhias de ordenança).
Snahy o dosažení politické, ekonomické, kulturní a náboženské unifikace a prosazení rasové čistotybyly ke konci 15. století patrné jak na území Španělska, tak Portugalska. Obětí těchto tendencí se nevyhnutelně staližidéamuslimové, kteří byli naIberském poloostrověnazývániMaurové.V roce1492museli židé v případě odmítnutíkřtuopustit Španělsko. Muslimy stihl stejný osud až v letech1502–1525,neboťKatolická Veličenstvaaž do jejich povstání vGranadě(1501) ctila jejich právo na vyznávání Prorokovy víry, které jim zaručila po obsazení Granady a ukončeníreconquistyv roce1492. Asi třetina z nich, tedy okolo 150 000, zamířila do sousedního Portugalska. Tamější král Jan II. je sice přijal, avšak až po zaplacení poplatku a pouze na omezenou dobu 8 měsíců. Výjimku představovali schopní řemeslníci, kteří mohli zůstat trvale. Zbytek musel po uplynutí zmíněné lhůty ze země odejít, nebo se nechatpokřtít. V opačném případě byli zotročeni. Zhruba 2000 násilně pokřtěných židovských dětí odloučených od jejich rodičů nechal král roku1493exportovat naostrov sv. Tomáše, který se potýkal s nedostatkem kolonistů. Jejich potomci tam žijí dodnes.
Manuel si byl velmi dobře vědom mimořádné hodnoty, kterou židé pro stát měli. Vždyť se mezi nimi nalézali odborníci z řadlékařů,právníků,řemeslníků,obchodníků,matematiků,astronomůčikartografů. Proto je po svém nástupu na trůn neprodleně osvobodil zotroctví. Koncem roku1496se však situace výrazně změnila. Vzhledem k tomu, že král Manuel usiloval o sňatek se španělskou infantkouIsabelou Aragonskou, jež byla dědičkou obou v roce1474ve Španělsko Spojených státních útvarů, tedyKastilieaAragonie, musel přistoupit na požadavekKatolických Veličenstevspočívající ve vyhoštění všech židů a muslimů, nebo jejich křtu. V opačném případě by nemohl dál snít svůj sen o jednotné iberské monarchii pod portugalským vedením, kterým se portugalští panovníci zaobírali již od 70. let 15. století, kdyAlfons V.ve vojenské kampani (1474–1479) usiloval o kastilskou korunu.
Portugalský panovník proto v prosinci1496stanovil desetiměsíční lhůtu, do jejíhož uplynutí měli příslušníci obou výše zmíněných komunit buď přijmout křest a nebo opustit portugalské území. Nemalá část z nich nakonec díky záměrnému uzavření všech přístavů s výjimkou lisabonského zvolila první možnost a stala se tzv.novými křesťany. Z muslimů se zase stali tzv.moriskové. Přesto zemi opustil poměrně vysoký počet židů a Portugalsko tak přišlo o značnou část ekonomicky nejsilnější vrstvy obyvatelstva, což ho do budoucna negativně poznamenalo, a to nejen v hospodářské, ale také v kulturní a vědecké rovině.Ti, kteří zůstali, se nicméně až do roku1534, tedy do období vlády bigotního katolíkaJana III., těšili ochraně ze strany Koruny, která je bránila před diskriminací. Důvody byly pochopitelně ekonomického rázu.
Manuel se považoval za člověka vyvoleného Bohem k uskutečnění velkých činů, jaké svět od dob starýchŘekůaŘímanůnespatřil. Jako správný křesťan se domníval, že jeho úkolem je především vykořenit moc stoupencůislámua vybudovat univerzální křesťanské impérium přesně v intencíchkrálovství Ducha svatého, o kterém ve 12. století kázal cisterciácký mnich Jáchym z Fiore. Současně věřil, že toto impérium bude onouPátou říšíz Danielova proroctví, jež se nalézá veStarém zákoně. Tyto ideje byly podpořeny i symbolicky – královým osobním emblémem byla tzv.armilární sféra, vlastně navigační přístroj v podoběZeměkoule, který vyjadřoval univerzální charakter portugalské říše, jež se rozprostírala na významné části tehdejšího známého světa. Manuelovo mesianistické přesvědčení s ním však sdílel jen úzký kruh jeho rádců, především státní sekretářDuarte Galvão,Martinho de Castelo Branconebo františkánský mnich a biskup zeCeutyHenrique de Coimbra.
Vůči orientálním vládcům vystupoval Manuel od roku1499v souladu s výše řečeným z pozice„Pána conquisty, mořeplavby a obchodu s Etiopií, Arábií, Persií a Indií“,tedy svrchovaného suveréna. Jako takový od nich každoročně vybíral vazalské poplatky (tzv.páreas). Je zde patrný zřejmý rozdíl mezi portugalskou praxí na Východě a španělským postupem v Americe, neboť španělský král indiánské panovníky nikdy neuznal. Proto se také neváhal prohlásit„králem Indií“, zatímco portugalský král tento titul ve vztahu k Východní Indii (tj. Asii) nikdy nepřijal.Místo toho se asi od roku1506zabýval myšlenkou, že by se začal titulovat jako„císař Orientu“(ve smyslu „krále králů“). Manuel se však zřejmě rozhodl počkat na obsazeníJeruzaléma, kde plánoval svoji korunovaci. Svatého města křesťanů se ale portugalské síly nikdy nezmocnily a navíc se v křesťanském civilizačním a kulturním prostoru nejednalo o tradiční titulaturu, takže ji nakonec nikdy nepřijal. Jako císař však alespoňde factoskutečně vystupoval a první indický místokrálFrancisco de Almeidav roce1505neváhal prohlásit, že „doposud žádný vládce neměl takové právo nazývat se císařem“, jako právě král Manuel I.
Úspěchu proti muslimským zbraním mělo být dosaženo s pomocí křesťanských spojenců. VeStředomoříManuel spoléhal především naBenátskou republikuajohanity. V Asii měl jeho mesianistické ideje uvést do praxe v boji sMamlúckým sultanátems centrem vEgyptěindický guvernérAfonso de Albuquerque. Spolupracovat měl jednak sšíitskýmperskýmšáhem, jednak shinduistickýmvládcem říšeVidžajanagara jednak s tzv.knězem Janem, bájným křesťanským vladařem, jehož říše byla od 20. let 14. století umísťovaná do dnešníEtiopiea portugalští námořníci ji toužebně vyhlíželi již od samého počátku éryzámořských objevůve 20.–30. letech 15. století. Diplomatická jednání s perským šáhem však selhala,stejně jako vyzněly do ztracena kontakty s Vidžajanagarem,a možnosti etiopskéhonegušebyly na lisabonském královském dvoře evidentně značně přeceněny. Rovněž síly malého Portugalského království s omezenými lidskými zdroji měly své hranice. Albuquerqueův plán na ekonomické oslabení Egypta odkloněnímNiludoRudého mořea blokádou rudomořské obchodní trasy, stejně jako úvahy o vypálení svatých měst islámuMekkyaMedinytak zůstaly jen v rovině nenaplněných tužeb.
Za Manuelovy vlády přestali být portugalští námořníci omezeni pouze na prostorAtlantského oceánu, který zkoumali po celé 15. století, a pronikli i do pro Evropany dosud naprosto neznámých vodIndického oceánu. Plavili se po hladinách světových moří a oceánů odBrazílieaž poČínu, což podnítilo ohromnou výměnu lidí, zboží, rostlin i zvířat, jaká dosud v historii lidstva neměla obdoby. Nebylo ničím překvapivým, když nějaký kapitán sloužil králi postupně alespoň ve dvou oblastech portugalského zájmu, kterými byla Brazílie a tropické regiony Afriky a Asie.Portugalci se tam setkávali s podivuhodnými kulturami a civilizacemi i exotickou faunoua flórou a pokoušeli se nalézt odpovědi na otázky, kterým středověk nerozuměl a ani rozumět nemohl. Tradiční vnímání světa bylo vystaveno sílícímu tlaku nových informací a poznatků, který rozbil jak středověké jistoty svázané s magickým číslem tři,tak dosavadní chápání času a přinesl nové a neotřelé kulturní vlivy.
Nejvýznamnějším zeměpisným objevem, který se v době panování Manuela I. uskutečnil, bylo nalezení přímé námořní cesty do IndieVaskem da Gamav letech1497–1499. PrvnímPortugalcem, který poznal Indický oceán, však byl cestovatel znalýarabštinya se zkušenostmi zMarokaPedro da Covilhã. Ten v letech1488–1493prozkoumal politickou i ekonomickou situaci regionů ležících na jeho březích a seznámil se s místními geografickými zvláštnostmi i principy námořního obchodu, byť není zcela jasné, zda se tyto informace nakonec dostaly až do Lisabonu.Nezdá se totiž, že by byl Vasco da Gama během své expedice s tamější realitou nějak podrobně obeznámen. Po roce1500již z jihozápadního okraje Evropy mířila do Asie každoročně jedna flotila, tvořená v první polovině 16. století sedmi až čtrnáctiplachetnicemi,jejichž primárním cílem bylo zajistit Portugalsku kontrolu nad lukrativním obchodem s orientálními produkty. Současně s tím však docházelo i k prozkoumávání rozlehlých mořímonzunovéAsie, která byla na evropském kontinentu opředena mýty, jež měly kořeny již vestředověkua byly spojeny s údajným nepředstavitelným bohatstvím tamějších říší, které měly být navíc obývány rozličnými bájnými tvory.
Již na samém počátku této objevitelskéepopeje, tedy v roce1500, spatřil bratr slavného pokořitelemysu Dobré nadějeBartolomea DiaseDiogo DiasbřehyMadagaskaru, čtvrtého největšího ostrova světa.Jeho ekonomická přitažlivost však byla minimální, a proto zůstal stranou portugalského zájmu. V několika následujících letech byly na mapy zakresleny drobné ostrovy uprostřed jižního Atlantiku, jakoAscension(1501),ostrov svaté Heleny(1502) neboTristan da Cunha(1506), na které portugalští kapitáni narazili až tak pozdě, poněvadž své lodě vedli až do konce 15. století těsně při afrických březích. Ke změně došlo teprve s pochopením faktu, že využití trasy vedoucí přímo středem Atlantského oceánu jižně odrovníkuvýrazně zkrátí celkovou dobu plavby, neboť tam nebylo nutné čelitpasátůmvanoucím k severu. Plavba proti směru převládajícího větru sice byla možná, avšak nezbytným křižováním se enormně zvyšovala délka trasy, kterou musela plachetnice urazit.
Během první třetiny 16. století Portugalci poznali všechny zásadní ostrovy v prostoruArabského moře, jako dnes jemenský ostrovSokotra(1503), souostrovíSeychely(1503),Komory(1505–1506), tři ostrovy ze souostrovíMaskarény–Mauricius(1505–1510),Réunion(1513) aRodrigues(1528), aČagoské ostrovy(1532). Výstavbou tvrzí v klíčových přístavechKóčin(1503),Goa(1510) aOrmuz(1515) mezitím obdivuhodně rychle dostali pod kontrolu větší část objemu tamějšího námořního obchodu. Jakmile byli pevně zachyceni v západní části Indického oceánu, mohli začít pronikat dále na východ.
UMaledivzakotvilLourenço de Almeidajiž v roce1506, zatímco naCejlonujej udivení domorodci přivítali jen o něco později téhož roku. K ostrovu byl prý přiváben vůnískořice. Když se v roce1511ocitla v portugalských rukouMalakka(dnešní Melaka) vMelackém průlivu, nejvýznamnější překladiště zboží v jihovýchodní Asii, otevřela se portugalským mořeplavcům cesta do malajského kulturního prostoru, tedy do oblasti dnešníIndonésie. Neváhali proto ani chvilku a tak se již příštího roku1512mohl díky pomoci domorodého kormidelníka vylodit na ostrověTernatev souostrovíMolukykapitánFrancisco Serrão. Moluky byly v Evropě známy jako bájnéostrovy koření, poněvadž z nich pocházely na evropských trzích nesmírně ceněné druhy kořeníhřebíčekamuškátový ořech. V letech1511–1512první portugalští kupci a diplomaté navštívili barmánské státyArakanaPegu, stejně jakoSiam(dnešní Thajsko), a roku1513pakJorge Álvarespoprvé obchodoval na území Číny, konkrétně na ostrůvkuLin-ťin(Tamau) v ústíPerlové řekynedalekoKantonu(dnes Guangzhou).
Jestliže objev námořní trasy do Indie přinesl Portugalsku takřka okamžitý zisk, potenciál Brazílie, objevené pro Evropu v roce1500a původně nazývanéIlha da Vera Cruz(Ostrov pravého kříže), se měl projevit teprve ve druhé polovině 16. století, kdyportugalská říšebohatla z exportu brazilského třtinovéhocukru. Ačkoliv za objevitele Brazílie je všeobecně pokládánPedro Álvares Cabral, je nesporné, že o několik měsíců dříve se u jejího pobřeží postupně zastavily lodě dvou španělských kapitánů. Cabralův primát se však zakládá na tom, že po jeho příjezdu bylo fakticky zahájeno osídlování země. V minulosti se také vedly diskuse o tom, zda byl objev Brazílie plánovanou či naopak zcela náhodnou akcí. V současnosti se zdá, že portugalský dvůr celý podnik pečlivě připravoval, a to jako reakci na hrozící nebezpečí ze stranyŠpanělů, jejichž lodě stále častěji proplouvaly kolem severobrazilského pobřeží doKaribského moře.Na druhou stranu je zřejmě nelegitimní se domnívat, že by v Lisabonu o existenci Brazílie věděli již před rokem1494, kdy byla uzavřenasmlouva z Tordesillasudělící sféry vlivu na Zeměkouli mezi Portugalsko a Španělsko. Posun hraniční linie o 270 námořních mil na západ oproti původnímu návrhu, takže se nalézala 370 námořních mil západně od nejzápadnějšího zKapverdských ostrovů, díky čemuž Brazílie připadla Portugalsku, měl nejspíše pouze zajistit dostatečný prostor portugalským plachetnicím, které se plavily do Indie středem Atlantiku, aby tak co nejlépe využily pasátových větrů.
Co se týče portugalských výprav v severním Atlantiku ke břehům Severní Ameriky, řadí se k těm nejméně známým, avšak současně k těm nejzajímavějším. Portugalští mořeplavci se totiž pohybovali ve vodách, které před nimi brázdily jen loděvikingů.João Vaz Corte-Realz azorské šlechtické rodiny se údajně již roku1472dostal kNewfoundlandu, kde však zcela jistě zakotvil až italský mořeplavec v anglických službáchJohn Cabot(1497). Na jeho druhé plavbě (1498) jej pravděpodobně jako kormidelník doprovázelJoão Fernandes, zvanýLabrador,a společně objevili pás země odGrónskaaž k Newfoundlandu, kterou nazvaliTerra do Labrador(Labradorova země). Pojmenování se udrželo pro severovýchodníKanadu. Do stejných míst zamířili v letech1500–1502také bratřiGasparaMiguel Corte Real, ale oba v ledových vodách zmizeli. V letech1520–1521na jejich aktivity navázalJoão Álvares Fagundes, který doplul k jižní části Newfoundlandu, kde dnes leží francouzská osadaSaint Pierre a Miquelon. Kromě toho je dost možné, že se dotkl iNového Skotska(Akádie) a zátoky sv. Vavřince. Přestože není zcela jasné, zda se mu na Newfoundlandu podařilo založit fungující kolonii, nepochybně tam v následujících letech vznikly stanice, z nichž portugalští, španělští, francouzští a angličtí rybáři vyplouvali na lovtresek,sleďůahuňáčků severních.Na ostrověSablepak zřejmě právě Fagundes vysadil krávy a prasata, která tam zdivočela.
Počátek portugalské zámořské expanze se obvykle klade do roku1415, kdy byl dobytmarockýpřístavCeuta. Po následujících téměř 100 let portugalské plachetnice trpělivě překonávaly nástrahy Atlantského oceánu i středověké obavy z cizího a neznámého a podél západních břehů černého kontinentu pronikly v 80. letech 15. století až do jihozápadní Afriky. Na přelomu 15. a 16. století vpluly do vysněného Indického oceánu a takřka současně se dotkly pobřeží Brazílie, což umožnilo zformování prvního multikontinentálního impéria v historii. To se svou strukturou zřetelně odlišovalo od španělské koloniální říše té doby, poněvadž se jednalo výhradně o námořní impérium tvořené sítí námořních tras a pevností a faktorií (obchodních stanic) rozesetých na pobřeží od Brazílie na západě až po Moluky aJaponskona východě. Hlavními portugalskými cíli v zámoří totiž až do 70. let 16. století nebyla tvorba produkčních kolonizačních center (čestnou výjimku představovaly od 15. století atlantské ostrovyAzory,Madeiraaostrov sv. Tomáše, od 30. let 16. století pak též Brazílie), nýbrž kontrola námořního obchodu (v 16. století obvykle prostřednictvím královskýchmonopolů) achristianizacedomorodého obyvatelstva.Portugalci považovali v souladu s mimořádně silným náboženským zanícením celé portugalské společnosti za svoji povinnost šířit víru v pravého Boha až do nejzazších koutů planety.Spolupráce kříže a Koruny, vyjadřující úzké sepětí zájmů církve a státu, byla výraznou charakteristikou tzv. první (1415–1668) i druhé portugalské zámořské říše (1668–1825), která se zhroutila spolu s tzv. starým režimem (ancien régime) a osamostatněním Brazílie.
Portugalská expanze se od samého počátku potýkala s několika zásadními problémy. Slabě rozvinutá ekonomika portugalského státu jej činila do značné míry závislým na zahraničním, především pak italském, německém a později i nizozemském kapitálu. Chronický nedostatek lidských zdrojů pak jeho aktivity silně podvazoval po celou dobu jeho mimoevropského angažmá. Při vědomí nízkého počtu obyvatel, kterých v letech1527–1532, kdy proběhlo jejich první sčítání, žilo v zemi pouze 1 200 000 až 1 250 000,je limitovaná akceschopnost portugalské říše pochopitelná. Jedno z řešení nabízel fenoménmíšenectví, které se prosadilo do té míry, že mohlo vzniknout rčení „Bůh stvořil lidi a Portugalci míšence“. Nedokázala ho potlačit ani zcela běžná rasová nenávist tehdejších obyvatel Evropy vůči příslušníkům odlišných etnik, jež byla v Portugalsku ještě zvýrazněna zákonem o tzv. čistotě krve (purezačilimpeza de sangue). Ten osobám s příměsí židovské či černošské krve zakazoval přístup na vyšší úřednické posty a na univerzitu. Portugalská říše se tak bezpochyby stala skutečným multirasovým impériem, byť výsadní postavení bělochů nebylo nikdy zpochybněno.
Portugalské zisky z obchodu s mimoevropskými komoditami, především pak s orientálním kořením, dosahovaly za vlády Manuela I. v první čtvrtině 16. století skutečně enormních hodnot. Nejcennějším artiklem byl pepř, jehož se na samém počátku 16. století přiváželo zMalabarského pobřeží(přístavKóčín) do Lisabonu ročně asi 1469 tun.Naopak benátský export pepře zAlexandriepoklesl oproti předcházejícímu období o 1/3 a zBejrútudokonce o 1/6. Současně Portugalci v této době transportovali z faktorií ležících naZlatém pobřežív dnešníGhaně(nejvýznamnější bylaSão Jorge da Mina) každý rokzlatov hodnotě asi 25 500 000 reálů,což představovalo 1/10 tehdejší světové produkce žlutého kovu.Zlato kromě toho nakupovali i ve východoafrickém přístavuSofala. V roce1515se tak obchod s kořením a zlatem mohl na státních příjmech podílet až 39–40 % a v letech1518–1519pak pocházelo 65–70 % příjmů Koruny ze zámořského obchodu jako celku.Tak ohromných zisků mohlo být dosaženo proto, že na evropských trzích se orientální produkty běžně prodávaly až čtyřiceti nebo dokonce dvousetčtyřicetinásobně dráž než v produkčních centrech.Čistý zisk se tak pohyboval v obrovských hodnotách 260–1500 %.
Cílem Manuelovy politiky v Maroku, kde byli Portugalci přítomni již od roku1415, bylo získat pod kontrolu pobřeží země se všemi důležitými přístavy a ústími řek a následně ovládnout oba tamější nejvýznamnější státní útvary – královstvíFeza emirátMarrákeš. Tím mělo být eliminováno jak nebezpečíturecképenetrace do bezprostřední blízkostiGibraltarského průlivu, kde zajištění bezpečnosti křesťanské námořní plavby bylo prvořadým cílem portugalské expanze doMaghrebu, tak kastilské konkurence v regionu.Kolem roku1500drželi Portugalci opěrné body pouze v severním Maroku – přístavyCeuta,Tanger(Tandža),Alcácer Ceguer(al-Qasr as-Saghír) aArzila(Asílah). Už v roce1505ale vyrostla první portugalská pevnost i v oblasti jižně od řekSebúaBú Regreg– vAgadiru, kam Kastilci z nedaleko ležícíchKanárských ostrovůnejčastěji pronikali. V následujících letech byly vybudovány tvrzeMogador(1506) aAguz(přelom let1507a1508), jež byla údajně postavena z dovezených prefabrikátů za jednu jedinou noc.Ekonomicky i strategicky cennéhoSafimu(Safi), centra produkce vlněných a plátěných textilií zvanýchalquicésaalambéns, za které se v hojné míře nakupovalo zlato a otroci ve faktoriích v mauretánskémArguimui v ghanské São Jorge da Mina, se v roce1508zmocnil již sedmdesátiletý veteránDiogo de Azambuja. V roce1513si pak portugalský výsadek podmanil i další přístav hospodářsky rozvinutého atlantského regionu Maroka jménemDoukkala, jehož pláně byly pokryty lány obilí, a siceAzamor(Azemmour). Vody v okolí města byly nesmírně bohaté na hodnotný druh ryb zvanýplacka pomořanská, ale jeho přístav nebyl příliš kvalitní. Udržení Azamoru v portugalských rukou tak měla garantovat pevnost vystavěná v roce1514v blízkémMazagão(Al-Džadída). Ta pak zůstala v portugalské moci nejdéle ze všech marockých pozic – až do roku1769.
Mezitím Kastiliesmlouvou ze Sintryz roku1509rezignovala na atlantské pobřeží Afriky v celé jeho délcea za zónu své expanze si vymezila zhruba pobřežíAlžírska,TuniskaaLibye.Portugalsku se tak otevřela cesta k prosazení úplné blokády marockých břehů a následnému finálnímu útoku na Fez. V roce1514sice portugalské síly dosáhly prvního (ale také posledního) vítězství v polní bitvě svedené na severoafrické půdě (tzv. bitva náčelníků), kde jinak zůstávaly ukryty za hradbami svých měst, ale v roce1515utrpěly katastrofální porážku u osadyMamoraa navíc byly odraženy od Marrákeše. Tím se období aktivní politiky lisabonského dvora v Maghrebu na 60 let uzavřelo a obnovil ji až rozporuplně hodnocený králSebastian I., který však nalezl smrt vbitvě u Alcácer Quibiru(1578), nejtragičtější vojenské porážce portugalských dějin. Ukázalo se totiž, že muslimský arabsko-berberský element je v severozápadním cípu Afriky již příliš silně zakořeněn a že Portugalsko nemá dostatek zdrojů, aby jej nahradilo tím křesťanským, který tam byl přitom jako pozůstatekřímské nadvládypatrný ještě v 11. století.
Stejně ambiciózní plány, jaké měl Manuel v Maroku, rozvíjel i v Asii, kam portugalské plachetnice pronikly poprvé v roce1498. Příslušníci tzv. obchodní strany v Lisabonu viděli ve shodě s italskými a německými kupci primární cíl v ovládnutí obchodu s orientálním kořením (malabarský pepř, cejlonská skořice, hřebíček z Moluk a muškátový ořech a květ z nedalekého souostrovíBanda), jež v Evropě tehdy sloužilo nejen k dochucování jídel, ale i k jejich konzervaci a k lékařským účelům. Manuel I. však kontrolu tohoto obchodu, ve kterém do té doby dominovali muslimští kupci, považoval pouze za prostředek, jak získat nezbytné zdroje k útoku na muslimské pozice naBlízkém východě. Nepřekvapí proto, že námořní trasu kolem jižního cípu Afriky (tzv.Carreira da Índia) považoval pouze za dočasnou, protože po úspěšné ofenzívě proti Malmúckému sultanátu (v Egyptě) plánoval využívat tradiční rudomořskou cestu, po které své zboží přepravovali muslimové. Jejich aktivity se přitom portugalské koráby od roku1503snažily opakovanými a dlouhodobě nepříliš úspěšnými blokádami úžinyBab el-Mandebeliminovat a dosáhnout tak ekonomického zruinování Egypta.
Aby bylo možné alespoň zčásti uvažovat o úspěšné realizaci Manuelova velkolepého projektu, bylo nezbytné získat v Indickém oceánu spojence a s jejich pomocí zformovat antimuslimskou koalici. To se však po roce1501, kdy se ukázalo, že žádný z indických panovníků není křesťanem, jevilo jako mnohem obtížnější, než Manuel původně očekával. Portugalci za jeho vlády usilovali o vznik akceschopné aliance s šíitskouPersií, jež byla nesmiřitelným nepřítelemOsmanské říšepodporujícíMamlúky, s hinduistickým Vidžajanagarem z jižní Indie a s východoafrickou Etiopií, jejíž panovník byl ztotožňován s bájným knězem Janem, avšak marně. Muslimskému pokusu o revizi situace nastolené v asijských vodách po roce1498se tak museli bránit sami. První indický místokrálFrancisco de Almeida, jmenovaný roku1505, však multikontinentální muslimské loďstvo složené jak z egyptských a gudžarátských lodí, tak z plavidel pocházejících z přístavuKalikatna Malabarském pobřeží, na hlavu porazil vbitvě u Diu(1509), čímž Portugalcům na dalších zhruba 100 let zajistil v Indickém oceánu námořní převahu.
Jeho nástupce, guvernérAfonso de Albuquerque, pak existenci portugalské říše v Asii (tzv.Estado da Índia) zabezpečil obsazením strategicky vhodně položených přístavů, které byly klíčové pro kontrolu námořních obchodních tras. Již v roce1503vystavěl vůbec první portugalskou tvrz na Východě, a to v Kóčínu na Malabarském pobřeží Indie. V roce1510ovládl indickouGou, jež bohatla především z dovozu arabských a perských válečných koní do indického vnitrozemí a jež se roku1530stala centrem portugalského panství v Orientu. Roku1511dobyl hlavní středisko obchodu v jihovýchodní Asii Malakku, čímž získal kontrolu nad Melackým průlivem spojujícím Indický oceán sDálným východem. V roce1515nakonec obsadilOrmuz, skutečný klíč kPerskému zálivu. Nedokázal však ztéci hradby jemenskéhoAdenu(1513), což Portugalcům znemožnilo účinnou kontrolu úžiny Bab el-Mandeb, kudy tak nadále procházelo určité množství zboží do egyptskéAlexandrie,libanonskéhoBejrútuasyrskéhoDamašku.Vzhledem k tomu, že fungování portugalské říše bylo založeno na převaze ve sféře námořního obchodu, neschopnost uzavřít rudomořskou trasu představovala do budoucna poměrně zásadní problém. Realizovat Manuelovy utopické plány se Albuquerquovi taktéž nepodařilo a portugalské aktivity v Orientu tak byly po panovníkově smrti v roce1521spojeny výhradně s rozvojem obchodu a pokusy o christianizaci tamějšího obyvatelstva, byť protimuslimský osten v podobě permanentního křižáckého tažení zůstal v portugalské expanzi latentně přítomen po celé 16. století, jak dokládají např. kronikyJoãa de Barros.
V atlantském prostoru se nalézala jediná území, jež byla v době vlády Manuela I. v rámci portugalské zámořské říše skutečně kolonizována. Jedná se o ostrovy Madeira a ostrov sv. Tomáše, které byly známé produkcí třtinového cukru, o Azorské ostrovy, na kterých se pěstovala pšenice, a o aridníKapverdské ostrovy, které hrály spíše strategickou roli a fungovaly jako základna pro obchod s protějším západoafrickým pobřežím zvanýmRios da Guiné(zhruba dnešníGuinea-Bissau). Oproti rozvíjejícím se ekonomikám většiny atlantských ostrovů byla Brazílie počátkem 16. století jen divokou krajinou obývanou Indiány neznajícímiželezo, která do zahájení systematické kolonizace v roce1530nabízela jenpernambukové dřevo,podivuhodnéopicea pestrobarevnépapoušky. Naopak pozice západní Afriky, jež byla mezi řekamiSenegalaKongotehdy označována jakoGuinea, byla nepoměrně významnější. Ve faktoriích rozmístěných na jejích březích odMauretánieaž poAngolubylo možné nakoupit celé spektrum zboží.
V pouštním Arguimu (zal. r.1448) nedalekoBílého mysunabízeliberberštíkupci za obilí, a zejména marocké textilie a berberské koně zlato, černé otroky aarabskou gumu.Pepřonosné pobřežína území dnešníSierry LeoneaLibérieposkytovalo tzv.malagetový pepř(guinejský pepř), jenž byl sice méně kvalitní, ale současně levnější než pepř asijský.Pobřeží slonoviny, jemuž tento název zůstal dodnes, lákalo zásobamisloních klů, které byly využívány pro výrobu hřebenů, zrcátek a různých nádob, ozdobných předmětů a sošek. V São Jorge da Mina (zal. v l.1481–1482) aAximu(zal. r.1486) na tropickém Zlatém pobřeží portugalští kupci získávali za látky, mosazné náramky (tzv.manilhas) a měděné mísy tolik žádaný žlutý kov.Otročí pobřežímezi řekamiVoltaaNigerse zase stalo centrem obchodu s otroky, kteří však byli nakupováni stejně tak i severněji vSenegambiia jižněji vkrálovství Kongo, jež leželo zhruba na území dnešní Angoly. Portugalci se ho během 1. poloviny 16. století za spoluúčasti místního lusofilního vládceAlfonse I.nepříliš úspěšně pokusili transformovat v křesťanský stát řídící se evropskými společenskými a právními normami. Kromě otroků bylo toto království také zdrojem slonoviny amědi. Naznačená bohatá paleta západoafrických komodit představovala pro Portugalské království až do příchodu evropských konkurentů ve 30.–40. letech 16. století poměrně jistý zdroj příjmů, poněvadž na rozdíl od Indického oceánu nemuseli Portugalci v Atlantiku soupeřit s žádnými domorodými kupci. Veškerý obchod se tam totiž do jejich příjezdu uskutečňoval výhradně po souši.
Portugalský královský dvůr za vlády Manuela I. oslňoval všechny, zejména však zahraniční návštěvníky obrovským luxusem a nádherou, které byly přímým důsledkem výnosného obchodu s Orientem. Ten panovník v roce1506prohlásil monopolem Koruny, což mu sice vyneslo neuctivé označení „král hokynář“, kterým jej počastoval francouzský králFrantišek I., ale současně mu zajistilo enormní zisky a učinilo jej jedním z nejbohatších vládců Evropy. V lisabonském přístavu se potkávali kupci a agenti slavných italských a německých bankovních domů Marchionni a Perestrelo či Welserů, Fuggerů a Hochstetterů s vyslanci panovníků zemí, jež ležely až kdesi za obzorem. Roku1508se tam objevildiplomatkonžskéhomanikongaPedro de Sousa a v roce1514poctil Portugalsko svou návštěvou reprezentant etiopského neguše Mateus. Na počátku druhého desetiletí 16. století se pak do portugalského hlavního města možná dostal i první zástupce daleké Říše středu, tedy Číny, byť se nejednalo o oficiálního emisara. V atmosféře čilého obchodního ruchu první čtvrtiny 16. století se Lisabon zařadil mezi největší evropská města, když se počet jeho obyvatel pohyboval okolo 65 000.
Světovládné nároky portugalského krále reprezentovali na jeho dvoře rozliční zástupci exotické fauny pocházející z amerického, afrického i asijského kontinentu. Nalézali se mezi nimi jak indičtí sloni a nosorožci, tak perský levhart, africké gazely nebo brazilské opice a papoušci (zvaní pro svou barevnostptáci z Ráje). Některá zvířata poslal Manuel v roce1514v rámci poselstva vedeného Tristãem da Cunha doŘíma, kde silně zapůsobila na papeže a sbor kardinálů. Vynikal mezi nimi unikátní bílý indický slon, který se jmenoval Hanno. Snad ještě většího věhlasu po celé Evropě dosáhl nosorožec, který v roce1516dorazil do Lisabonu z Indie, kde jej guvernérAfonso de Albuquerquezískal jako dar od sultánaGudžarátu. Král Manuel jej záhy nechal zaslat jako pozornost nejoddanějšího křesťanského panovníka, do kteréžto role se stylizoval, papežiLvu X., ale plachetnice poblížJanovztroskotala a nosorožec zahynul. Podle vzoru jedné portugalské kresby jej však na nesmrtelné rytině zachytil německý umělecAlbrecht Dürer.
Král Manuel byl štědrým mecenášem umění, jehož velkorysosti využívali mj. „otec portugalského divadla“ a zlatník v jedné osoběGil Vicente, básníkGarcia de Resende, autorObecného zpěvníkuobsahujícího tzv. dvorskou poezii ze 2. poloviny 15. a počátku 16. století, nebo kosmograf, navigátor a statečný voják (zvanýportugalský Achilles)Duarte Pacheco Pereira, jenž sepsal přelomové kosmografické dílo portugalského humanismuEsmeraldo de Situ Orbis, v němž již z velké části spoléhal na vlastní zkušenosti a očitá pozorování. V architektuře se v Portugalsku té doby rozvinul svébytný sloh zvanýmanuelský(manuelino), který byl směsicí gotických, platereskních, mudájarských, muslimských a indických prvků. K dekoraci využíval námořních, zvířecích a rostlinných motivů a královských a náboženských symbolů. Na příslušných stavbách, z nichž je třeba zmínit zvláštěklášter sv. Jeronýmav lisabonské čtvrti Belém, tak lze obdivovat lana, kotevní řetězy, exotická zvířata, mušle nebo tzv. armilární sféry a kříže Kristova řádu. Jméno po králi Manuelovi však uměleckému slohu dal až brazilský historikFrancisco Adolfo Varnhagenv 19. století.
Manuel I. zemřel 13. prosince 1521 v Lisabonu v očekávání uzavření protimuslimské alianční dohody s Etiopií, v níž od roku1520jako první portugalský emisar vůbec jednalRodrigo de Lima. Jeho úsilí však tváří v tvář dočasnému oslabení největšího etiopského soupeře – svazu muslimských států (tzv.Adal) – a tudíž poklesu etiopského zájmu o spolupráci s Portugalskem vedlo pouze k předání přístavůZejly,MassavyaSuakinudo portugalských rukou (1526). Manuel se tohoto faktického krachu diplomatických jednání s panovníkem, kterého on i jeho současníci považovali za kněze Jana, jehož hledání bylo jedním z největších podnětů pro portugalské zámořské plavby v 15. století, již nedožil. Nezažil ani to, že to nakonec byli paradoxně Portugalci, kteří etiopskému negušovi poskytli vojenskou pomoc (v letech1541–1543), jež tamější křesťanskou společnost zachránila před absorpcí islámem. Do hrobu, jenž se nalézá vklášteře sv. Jeronýma, jenž byl na jeho popud vystavěn v Lisabonu, si s sebou vzal všechny své mesianistické plány a křižácké projekty. Jeho syn Jan III. se již v Orientu soustředil výhradně na kontrolu tamějších obchodních tras.
Král Manuel je sice nazývánŠťastným, avšak naplnění žádného ze svých velkolepých snů nedosáhl. Navíc nesporné úspěchy, jimiž bylo objevení námořní cesty do Indie (1497–1499) a upevnění portugalských pozic v jižním Atlantiku oficiálním zabráním Brazílie (1500) byly více než čím jiným výsledkem prozíravé politiky Manuelova předchůdce Jana II.Manuel byl podobně jako jeho současník, římský císařKarel V., ještě v zajetí středověkého myšlení a kromě toho příliš důvěřovalBoží Prozřetelnosti, jež jej měla vynést na trůn. Na druhou stranu právě jeho zásluhou došlo k etablování portugalské moci v Asii, kde se pak udržela po následujících 450 let. Současně byla jeho vláda dobou mohutného kulturního rozkvětu, který těžil z rozlehlé sféry portugalského vlivu obepínající celou Zeměkouli.
Manuel I. byl celkem třikrát ženat, pokaždé sešpanělskou princeznou. To vyjadřuje jeho snahu o zachování přátelských vztahů s jediným sousedem Portugalského království v Evropě – Španělskem, což mělo umožnit věnovat veškeré úsilí země expanzi do zámoří.
Dne 6. října 1497 se jeho první manželkou stala španělská infantkaIsabela Aragonská(1470–1498), dceraKatolických Veličenstev(jejímž prvním manželem byl tragicky zahynuvší syn Manuelova předchůdce Jana II. Alfons), která zemřela při porodu svého jediného dítěte.
Druhá svatba se konala 30. října 1500 a princeznaMarie Aragonská(1482–1517), dceraKatolických Veličenstev, mladší sestra Manuelovy první manželky, mu porodila deset dětí; z nich pouze dvě zemřely v útlém věku, což v té době nebylo zcela obvyklé:
Poslední Manuelovou manželkou se stala neteř jeho první ženy Isabely,Eleonora Habsburská(1498–1558). Svatba se konala dva roky před Manuelovou smrtí, 7. března 1519 vLisabonu. Eleonora mu porodila dvě děti; z nich starší syn zemřel jako nemluvně:
Česká
Cizojazyčná