Dějiny Polska

Dějiny Polskapočínají příchodemZápadních Slovanů, kteří v období raného středověku založili na polském území trvalé osady. Během 10. století vznikla první vládnoucídynastiePiastovců. Za faktického tvůrce polského státu je považován knížeMěšek I.Roku 966 přijal křest a následně v zemi prosadil zavedenízápadního křesťanství. Měškovopolské knížectvíse roku 1025 za vlády jeho synaBoleslava Chrabréhopřeměnilo nakrálovství. Asi nejúspěšnějším piastovským panovníkem byl ten poslední,Kazimír III. Veliký, jehož vláda se nesla ve znamení hospodářské prosperity a územní expanze. Následující období vládyJagelloncůve 14. až 16. století přineslo blízké vztahy sLitevským velkoknížectvím,renesanční kulturua pokračující územní rozmach, který vyvrcholil vznikemPolsko-litevské unie.
Ve svém raném období dokázala Unie udržet úroveň prosperity dosaženou během jagellonské éry, zatímco její politický systém dozrál na unikátníšlechtickou demokracii. Během poloviny 17. století však začal úpadek rozsáhlého státu, zapříčiněný ničivými válkami a rozkladem jeho politického systému. Konec 18. století přinesl významné reformy, předevšímústavu z 3. května 1791, sousední mocnosti však již rozvinutí reformního procesu nedovolily. Nezávislá existence Unie skončila roku 1795 po sérii vpádů a následnýchdělení polského územímeziRuské impérium,Pruské královstvíaRakouské císařství.
Od roku 1795 až do roku 1918 neexistoval žádný skutečně nezávislý polský stát, ačkoliv bylo činné silné polské hnutí odporu. Po neúspěchuLednového povstáníroku 1863, posledního ozbrojeného povstání proti Ruské říši, si národ zachoval svoji identitu díky vzdělávacím aktivitám a programu „organické práce“ (praca organiczna) zaměřeném na hospodářskou a společenskou modernizaci. Příležitost k získání nezávislosti se zhmotnila teprve s koncemprvní světové válkya nastalé vlně revolucí, které silně oslabily tři nad polským územím vládnoucí mocnosti.
Druhá Polská republika, založená roku 1918, existovala jako nezávislý stát do září 1939, kdy ji zničilyinvaze nacistického Německa a Sovětského svazu, což byl faktický začátekdruhé světové války. Běhemněmecké okupacev letech 1939 až 1945 zahynuly miliony polských občanů. Nacisté považovali etnické Poláky i ostatní Slovany za podlidi, stejně jako Židy a Cikány. Poslední dvě skupiny nacisté plánovali vyhladit nejdříve, později mělo v rámcigenerálního plánu Východčekat vyhlazení nebo zotročení i Slovany.Polská exilová vládanicméně fungovala i za války a polští vojáci svou účastí na západní i východní frontě značně přispěli ke spojeneckému vítězství. PostupRudé armádyna západ v letech 1944 a 1945 donutil Němce k ústupu z polského území, které se ocitlo v sovětské sféře vlivu. Následně vznikl komunistickýsatelitní stát, nesoucí od roku 1952 jménoPolská lidová republika.
Následkem územních změn dohodnutých spojeneckými mocnostmi na konci války došlo k posunu geografického jádra Polska směrem na západ. Nově zkonstituované polské území ztratilo svůj předválečný multietnický charakter, jako výsledek vlny vyvražďování, odsunů a migrací obyvatelstva během druhé světové války a krátce po ní. Po období hospodářského rozvoje v 50. a 60. letech nastalo období stagnace a vzestupu opozice. Režim reagoval roku 1981 vyhlášenímválečného stavu, ekonomiku však oživit nedokázal. Reformní hnutíSolidaritasehrálo na konci 80. let zásadní roli v nenásilné transformaci komunistického státu směrem k liberální parlamentní demokracii a kapitalismu. Výsledkem tohoto procesu byl vznik moderního polského státu, tzv.třetí republiky, založené roku 1989.
Doba kamenná trvala 800 000 let a zahrnovala tři různélidské druhy:Homo erectus,Homo neanderthalensisaHomo sapiens. Kultury doby kamenné sahaly od raných lidských skupin s primitivními nástroji až po vyspělé zemědělské společnosti, které používaly důmyslnékamenné nástroje, stavěly opevněné osady a rozvíjely metalurgiimědi. Podobně jako v dalších částechvýchodníastřední Evropyprošly i zde pravěké kultury fázemi známými jako paleolit, mezolit a neolit, kdy v každém období došlo k vylepšení techniky výroby kamenných nástrojů.
Na menší části dnešníhoPolskabyliSlovanéautochtonní. To znamená, že území sahající k horními toku řekyVislya možná i dále na západ kOdře, patřilo k tzv. slovanské pravlasti, území, na kterém došlo ke slovanskéetnogenezi. V doběstěhování národůosídlili Slované mnohem širší prostor mezi Vislou aLabem, kde v té době žilo nepříliš početnégermánskéobyvatelstvo. Tito Slované patřili k západní větvi, v jejímž rámci se na území dnešního Polska a Německa zformovalo několik skupin:Poláci,Polabští Slované,Pomořané(Pobaltští Slované). Na severovýchodě sídlily kmenybaltskýchPrusů.
První písemnou zprávu o kmenech v povodí řek Odry a Visly obsahuje tzv.Bavorský geografz9. století, který uvádí názvy několika kmenů a připojuje k nim počet hradů (hradišť), jež se na jejich území nacházely. Z tohoto hlediska se jako nejvýznamnější jeviliGoplané(Glopeani), které archeologické výzkumy lokalizují do dnešníhoKujavskaa severovýchodní částiVelkopolska. Dále tu byli usazeni Lenčici.Slezskoobývaly kmenySlezanů,Dědošanů,OpolanůaGolasiců. VMalopolskusídliliVislané, vPomořanechPomořané (Prissané) aVolyňané.
Existence hradů (hradišť) byla na polském území prokázána již pro 7. století. Byly budovány ještě v době kmenové organizace. Kmenoví náčelníci je využívali k upevnění svého postavení nad ostatními dosud svobodnými příslušníky kmene. Velké hrady v oblasti Malopolska (napříkladChodlik) sloužily také jako útočiště pro okolní obyvatelstvo a dobytek v případě ohrožení, menší byly především sídly rodící searistokracie. V jejich podhradí se začali usazovat specializovaní řemeslníci, což přispělo k rozvoji obchodu. Hlavním vývozním artiklem byliotroci, z jejichž prodeje arabským, židovským, případněvarjažskýmkupcům bohatla formující se aristokracie. Dále se patrně vyvážely kožešiny,jantar, stříbrné šperky. Dovoz tvořily přepychové předměty. Platidlem byly jako u ostatních Slovanů plátěné šátečky, případně kožešiny.
S počátky státní organizace se na polském území setkáváme již ve druhé polovině 9. století. Zárodky státu vznikly současně ve dvou centrech. Byla to knížectví Vislanů na jihu země a knížectví Polanů na severozápadě. Nezávisle na sobě se vyvíjely až do konce 10. století, kdy bylo území Vislanů –Krakovskopřipojeno ke knížectví Polanů.
Kolem vislanského knížectví existuje mnoho nevyřešených otázek. OkmeniVislanů se poprvé dozvídáme z tzv.Bavorského geografu, písemného pramene, který byl sepsán ve franské říši přibližně kolem roku 821. V rukopise byly popsány kmeny, jejichž sídla se rozkládala severně odDunaje, ale nebyla blíže lokalizována. Podle názvu lze usuzovat, že Vislané sídlili v povodí řekyVisly. Tuto informaci upřesnil koncem 9. století anglosaský králAlfréd Veliký, který umístil „Wisle lond“ do bezprostřední blízkostivelkomoravské říše. Právě odtud pocházejí četnější údaje. Obsahuje je Život sv. Metoděje, který byl sepsán nedlouho po arcibiskupově smrti. Uvádí se v něm, že na Visle sídlil mocný pohanský kníže, který škodil křesťanům.Metodějmu radil, aby přijal dobrovolně křesťanství, než bude zajat a pokřtěn násilím, což se později také stalo.
Koncem 9. století existoval zřejmě již silný stát Vislanů. Během své expanze se střetl s moravským knížetemSvatoplukem, který se rovněž snažil pod záminkou christianizace rozšířit území své říše. Vislanský kníže byl poražen, zajat a násilně pokřtěn. Jeho knížectví se dostalo do závislosti na Velké Moravě. Vislané byli povinni platittributa do země začalo pronikat křesťanství. Vislansko bylo začleněno donitranskédiecéze a je pravděpodobné, že později, zřejmě kolem roku 900, bylo v Krakově založenobiskupství.
Po rozpadu velkomoravské říše se stát Vislanů osamostatnil, ale po polovině 10. století se stal stejně jakoSlezskosoučástí utvářejícího se českého státu.Ibráhím ibn Jákúb, který navštívil Prahu na sklonku vládyBoleslava I., ho tituluje nejen jako vládce Prahy, ale také Krakova, zatímcoMěšek I.je podle něho králem severu.
Také počátky státního útvaru Polanů sahají do konce 9. století, i když první písemné zprávy o něm se vážou až k roku963. Ve druhé polovině 9. století nabyli pravděpodobně ústředního postavení mezi kmeny sídlícími na území dnešního Polska Lenčici a začali je sjednocovat kolemhnězdenskéhocentra. Tak vzniklo jádro budoucího státu Polanů. S tímto označením se však v pramenech setkáváme až na přelomu 10. a 11. století, kdy německý kronikářDětmar z Merseburkutituluje prvního historicky doloženého vládce tohoto státního útvaruMěška I.z roduPiastovcůjakodux Poleniorum– kníže Polanů. JakoPolskobyl tento stát poprvé označen císařemOtou III.na sjezdu v Hnězdně v roce999.
Hnězdenský stát se v pramenech (údaje saského kronikářeWidukindak roku 963) objevil náhle jako silný politický útvar.Ibráhím ibn Jákúbnás zhruba v té době informuje, že Měškův stát byl nejrozlehlejší slovanskou zemí, hraničící na severu s Prusy a na východě s Rusí. Kromě hnězdenské oblasti k němu patřila další etnicky a geograficky blízká území.MazovskoaVýchodní Pomořízískali zřejmě již Měškovi předchůdci. Kníže dobyl v letech 967 – 972Západní Pomořía koncem své vlády se roku 990 zmocnilSlezska, které bylo dosud součástí státu českých Boleslavů. Na východě ztratil ve prospěch kyjevského knížeteVladimíra I.PřemyšlaČervoňské hrady(v dnešníHaliči), kudy procházela důležitá obchodní stezka zKyjevado Krakova.
Ve druhé polovině 60. let přijal Měšek křesťanství. Roku968bylo založeno misijní biskupství vPoznani, které podléhalo přímo papeži. Poté byla zahájena christianizace země. Ke konci své vlády daroval kníže polský stát formálně sv. Petrovi, to znamená, že jej svěřil do ochrany papežství. Hlavním cílem tohoto kroku bylo získat papeže pro zřízení samostatné církevní organizace v Polsku.
Měškův nástupce, nejstarší synBoleslav Chrabrý(992–1025), úspěšně pokračoval v rozšiřování území rodícího se polského státu, snažil se o upevnění knížecí moci a povznesení mezinárodní prestiže Polska. Zpočátku jeho vlády mu v tom napomohlo několik okolností: oslabení vlády Přemyslovců v sousedních Čechách, univerzalistické plány císařeOty III.a konečně také mučednická smrtpražského biskupaSlavníkovceVojtěchaběhemmisiev Prusích. Boleslav jeho tělo vykoupil, převezl do Hnězdna a zavedl zde jeho kult. Mladý stát tak získal vlastního mučedníka, který byl již dva roky poté svatořečen. To přispělo ke sblížení knížete Boleslava s císařem Otou III., který byl Vojtěchovým přítelem a kanonizaci inspiroval. Současně zřídil papežSilvestr II.nad Vojtěchovým hrobem v Hnězdněarcibiskupstvía podřídil mu nově ustavená biskupství v Krakově,KolobřehuaVratislavi. To signalizovalo příslušnost Krakovska, Pomořan a Slezska k polskému státu. Poznaňské biskupství, které mělo dosud misijní charakter, zůstalo podřízeno papežství, ale byla mu vymezena sféra působnosti. Prvním hnězdenským arcibiskupem se stal Vojtěchův nevlastní bratrRadim(latinským jménem Gaudentius). Do úřadu ho uvedl samotný císař, když roku 1000 podnikl pouť k hrobu sv. Vojtěcha. Právoinvestiturypro arcibiskupství i nová biskupství udělil Boleslavovi a jeho nástupcům.
Při této návštěvě se Ota III. zúčastnil okázalého sjezdu šlechty v Hnězdně, který řešil politické i církevní otázky. Císař zprostil knížectví poplatnosti na říši a učinil Boleslava „pánem“ (v latinské kronice Dětmara Merseburského je výraz „dominus“), to znamená, že uznal nezávislost polského státu. Podle pozdějších údajů kronikářeGalla Anonymaprý císař vložil při této příležitosti na Boleslavovu hlavu svůj diadém a prohlásil ho „bratrem a spolupracovníkem říše, přítelem a druhem římského lidu“. Někteří badatelé vykládají tato symbolická gesta jako udělení královského titulu. Fakticky šlo spíše o Otovy plány narenovatio imperii, vybudování křesťanského impéria, které se mělo skládat ze čtyř částí, Galie, Germanie, Romy a slovanské Sclavinie, jíž by vládl Boleslav. Ani kníže sám Otova gesta jako udělení královského titulu nechápal. Traduje se, že jeho královská korunovace již byla vyjednána u papeže, ale nakonec byl v důsledku nepříznivých okolností povýšen na krále uherský knížeŠtěpán I.Konečně Boleslav sám o získání královské koruny usiloval na konci své vlády. Přesto výsledky hnězdenského sjezdu představovaly významný úspěch polského státu, který se stal nezávislým na říši a získal samostatnou církevní organizaci, na niž například české království čekalo až do14. století.
Téměř celé období Boleslavova panování bylo vyplněno ustavičnými válkami. Válčil s českým knížectvím, po předčasné smrti Oty III. v roce 1002 s říší, sKyjevskou Rusí. Výsledkem bylo připojení Krakovska, dosud patřícího k českému státu, které přepadl po smrti svého strýceBoleslava II., a dočasné obsazení Prahy (1003–1004). Po dlouhých válkách s císařemJindřichem II.mu bylo budínským mírem z roku 1018 přiznáno drženíLužiceaMilčanska(též Milska), kam vtrhl bezprostředně po Otově smrti, a takéMoravy, kterou v následujících letech ztratil ve prospěch českého státu. Na východě se mu podařilo navrátit PolskuČervoňské hrady.
Po smrti Jindřicha II. a papežeBenedikta VIII., který nebyl Polsku nakloněn, začal Boleslav energicky vyjednávat vpapežské kuriio udělení královské koruny. Roku 1025 byl dva měsíce před svojí smrtí korunován v Hnězdně polským králem, a to bez souhlasu nového německého panovníkaKonráda II.Boleslav byl úspěšným vládcem, schopným vojevůdce i dobrým diplomatem, který pro své cíle dobře využíval sňatkovou politiku. Dosažení královského titulu odpovídalo růstu prestiže jeho postavení. Jeho vzestupu však výrazně napomáhala také situace v střední Evropě: Přemyslovci byli oslabeni, uherský stát se teprve začal konsolidovat a rozšiřovat svoje území, slovanské obyvatelstvo Lužice a Milska podporovalo Poláky proti říši, polský stát nebyl vystaven přímému náporu říše, neboť mezi jejich hranicemi se rozkládalo územíPolabských SlovanůaSrbů. kromě toho polská knížata těžila z obchodu mezi Kyjevskou Rusí a střední Evropou, který byl veden jejich územím.
Období po smrti Boleslava Chrabrého charakterizují boje o moc mezi příslušníky vládnoucí dynastie, ne nepodobné situaci mezi českýmiPřemyslovci. Z polských knížat tohoto období je třeba zmínit především knížeteBoleslava III. Křivoústého, který vystupoval sebevědomě v polsko-německém konfliktu.
Německé výpravy do Polska se zúčastnil také český knížeSvatopluk Olomoucký(byl na ní zavražděn). V odvetu zaútočily téměř současně naČechyuherské oddíly. Energický a bojovný Boleslav III. se snažil stejně jako císař využít ve svůj prospěch sporů, jež v té době vypukly mezipřemyslovskými knížaty. Příklonem k té či oné straně se snažil zasahovat do vnitřních záležitostí sousedního českého státu, ať už s cílem získat zde vliv, či ho oslabit, aby jeho představitelé nemohli klást překážky Boleslavovým politickým plánům. Podporoval především sesazenéhoBořivoje II.a jeho nejmladšího bratraSoběslava I.Roku1110vpadl společně s nimi do Čech a pomohl jim obsadit Prahu. Roku1115se účastnil schůzky, na níž se znesváření Přemyslovci smířili. Také česko-polské spory byly dočasně vyřešeny smlouvou o přátelských vztazích, jíž se český kníže vzdal poplatku zaSlezsko.
Boleslavův synVladislav II. Vyhnanecnastoupil jako polský senior a vrchní kníže krakovský. Nedokázal ale vyřešit spory mezi jeho bratry a skončilo to vyhnáním Vladislava. Na jeho místo nastoupil bratr Boleslav Kadeřavý. Ten i přes ztrátu Slezska, které musel odevzdat Boleslavovým synům, posbíral mnoho knížectví, což popudilo bratra Měška, proti kterému se s Vladislavovými syny krakovský kníže spojil. Když ale zemřel, začaly boje mezi Měškem, podporovaným Vladislavovým synem Měškem Křivonohým a bratrem Kazimírem, podporovaným Vladislavovým synem Boleslavem. Knížectví se neustále drobilo a ve13. stoletíčelilo Polsko stejně jako okolní zeměmongolskýmvpádům. Mongolské vojsko pod velenímKadanavpadlo na začátku března1241do Polska. Brzy byly dobytySandoměřaKrakov. Další porážku utrpěli Poláci vbitvě u Chmielnik. Mongolové poté oblehliVratislav, kterou se jim však dobýt nedařilo. Slezský knížeJindřich II. Pobožnýsebral vojsko a vyrazil proti Mongolům. Nevyčkal však na příchod králeVáclava I., který mu spěchal na pomoc se svým vojskem o síle 50 000 mužů. Mongolové, kteří měli zprávy od zvědů o postupu českého krále, nechtěli dopustit spojení křesťanských armád. Proto zanechali obléhání a vyjeli naproti polskému vojsku.Jindřich II. Pobožnývbitvě u Lehnicezemřel.
Království bylo obnoveno až ke konci 13. stoletíPřemyslem II. Velkopolským, který byl ale nedlouho poté (1296) zavražděn.
Český králVáclav II.už od roku1289začal rozšiřovat svoji lenní svrchovanost nad jednotlivýmislezskými knížectvími, roku1291ovládl díky smrti svého bratranceJindřicha IV.Krakovsko. Jeho soupeř,PiastovecVladislav Lokýtek, který se rovněž pokoušel sjednotit polská knížectví pod svojí vládou, byl nucen uprchnout ze země. Roku1300se ovdovělý Václav oženil s dvanáctiletou princeznouEliškou Rejčkou, jejímuž otciPřemyslu II.se nedlouho před smrtí podařilo obnovit v Polsku království.
Před kutnohorským stříbrem se sklonil i Vladislav Lokýtek: „Tento kníže ve svém úsilí státi se nástupcem Přemyslavovým nedocházel ani podpory ni zdaru, ani uznání všeobecného, pročež zavázal se sám za okolností nám nedosti známými zápisem a přísahou osobní, před Vánocemi Léta Páně 1299. přijde do Prahy (aneb kamkoli král Václav mu poručí), odevzdá mu všecka svá knížectví (Veliké Polsko, Poznaňsko, Pomoří, Lančice, …), tak a na ten způsob, aby mu od krále Václava zase propůjčena byla právem manským, takže napotom co věrný man sloužiti sliboval jemu a jeho potomkům králům českým, začež mělo jemu potom 4000 hřiven stříbra zaplaceno a důchod jedné župy na osm let postoupen býti.“ Kdyby Lokýtek svůj lenní slib nesplnil, měl propadnout definitivní ztrátě všech svých zemí. Roku1300Václavahnězdenskýarcibiskup ve svém městě korunoval polským králem.
Polákům se příliš nelíbilapersonální unies Čechami, Václav II. ale například zemi hospodářsky pozvedl zavedenímpražského groše. V roce1305však zemřel na tuberkulózu. Jeho synVáclav III.se po ztrátě uherské koruny soustředil na spojenectví s Polskem, které mělo větší naději na přežití.
„Vzmáhání se moci Vladislava Lokýtka v Polsku,“ píšeFrantišek Palacký, „vyrušilo krále konečně z dlouhé jeho a zpustlé nečinnosti. Náměstkové jeho v oněch zemích,Mikuláš Opavský(vévoda v Krakovsku) aJindřich z Lipé(ve Velikém Polsku) oznamovali, že jim nebude lze se udržeti, nedostane-li se jim z Čech pomoci branné.“ Vladislav Lokýtek dobyl královský hrad vKrakově. Václav III. byl na cestě do Polska zavražděn a tím skončila královská linie rodu Přemyslovců. Olomoucká vražda udělala tečku za česko-polskou aliancí, z reforem Václava II. ale Polsko čerpalo ještě dlouho. Titul polského krále ovšem drželi čeští panovníci ještě v doběJana Lucemburského, ačkoliv tím skutečným byl Vladislav Lokýtek.
Kazimír III. Veliký, syn Vladislava Lokýtka, byl skvělým diplomatem, polští historici ho tradičně považují za jednoho z nejvýznamnějších středověkých vládců Polska. Jeho otci se
podařilo znovu sjednotit téměř celéPolsko, které bylo více než půldruhé století politicky rozdrobené, a získat královský titul. Na Kazimírovi pak zůstalo, aby dokončil sjednocení země – neboťslezskáknížectví byla postupně uváděna do lenní závislosti na českém králi, svrchovanostKrakovaodmítali uznat takémazovštíPiastovci– a upevnil královskou moc. Zároveň se snažil, aby zemi vyčerpané zápasy za jeho předchůdců zajistil klidný rozvoj. Proto se zaměřil na zmírnění odporu, jež sjednocování polským zemí kladliLucemburkovéařád německých rytířů.
Trnem v oku nejen pro Kazimíra III., ale už pro jeho předchůdce byla skutečnost, že polský královský titul drželi od dob Václava II. čeští králové, což zpochybňovalo Vladislavovo i Kazimírovo postavení polského panovníka. Kazimír se proto snažil zajistit se proti nynějšímu českému králiJanu Lucemburskémuspojenectvím s císařemLudvíkem IV. Bavorem,HabsburkyabavorskýmiWittelsbachy. Jan počítal s tím, že jistě dojde k vojenskému střetnutí a sbíral již vojsko. Jeho syn, moravský markrabíKarel, se však chopil iniciativy a navázal s Kazimírem diplomatické jednání. Z něj vyplynulo řešení ožehavé situace: Jan Lucemburský se vzdá titulu polského krále a získá zato trvaleSlezsko.
Přestože byl poslední Piastovec Kazimír III. čtyřikrát ženatý, nezplodil mužského dědice a jeho dědicem se tedy staluherskýkrálLudvík I. Veliký, syn jeho sestry Alžběty. Nicméně ani Ludvík neměl syna.Malopolskášlechta, která byla faktickým vládcem Polska, nechtěla pokračovat v personální unii s Uherskem a proto si po Ludvíkově smrti vybrala jako novou polskou královnu jeho dceruHedviku. Po dvou letech sporů a po občanské válce veVelkopolsku(1383) byla konečně Hedvika ve věku deseti let vKrakověkorunována jakoHedwig Rex Poloniae(polský král) a nikolivRegina Poloniae(královna), aby se zdůraznilo že je vládcem ze svého vlastního práva a nikoliv jen jako něčí snoubenka.
V roce1385došlo smlouvou vKrevěke sjednocení Polska a Litvy.Litvabyla v té době poslední pohanskou zemí v Evropě. Litevský králJogailapřijalkřesťanstvía při křtu obdržel jméno Vladislav. V březnu toho roku se také konala svatba 36letého Jogaila s 12letou Hedvikou a krátce po ní byl Jogailo korunován na polského králeVladislava II. Jagellonského.
Od roku 1385 bylo Polské království spojeno unií s litevským velkoknížectvím a to osobou panovníka, kterým se na jaře roku 1386 stalVladislav II. Jagello. Jagello ze staré litevské dynastieGediminovcůpanoval v Polsku až do května roku1434. Sňatkem s dědičkou polského trůnuHedvikouz dynastiePiastovcůpoložil základ státnímu útvaru, který později vešel do dějin pod názvemRzeczpospolita. Tento terminus technicus je polským ekvivalentem latinskéhores publicaa znamená věc společnou nebo společný zájem. V polském případě však vyjadřoval tento termín nejen společné zájmy Polska a Litvy, ale zejména nadřazenou roli polské aristokracie, která právě od nástupu Vladislava na polský trůn požívala enormně vysokých svobod, jimiž mnohdy omezovala královskou moc a to takovým způsobem, že se později stal polský král de facto rukojmím své šlechty.
Vznikem Polsko-litevské unie však také vznikl v oblasti středovýchodní Evropy státní útvar, který v dané oblasti dominoval zhruba do nástupu dynastieRomanovcůna ruský trůn počátkem17. století. Jediným konkurentem byla pro uniiOsmanská říšeaKrymský chanáts nimiž polští králové sváděli prakticky neustálé boje v prostoru dnešní Ukrajiny. Nová unie však musela nejprve vyřešit spor s nepřítelem, který byl společný jak Polákům tak také Litevcům. Byly jím vojenské řádyNěmeckých rytířůaMečových bratrů, které ovládaly oblast jihovýchodníhoBaltua blokovaly tak Polsku i Litvě přístup k životně důležité dopravní tepně, jíž v té době bylo pro obě zeměBaltské moře. Spor s řádem Křižáků vyplnil prakticky celé 14. století a po řadě drobných srážek i větších vojenských akcí došlo roku1410k rozhodujícímu střetnutí vbitvě u vesnice Grunwald. V této bitvě, kterou zná polská historie jako bitvu u Grunwaldu a Litevci jako Źalgiris porazila spojená polsko-litevsko-rusko-tatarská vojska spojené síly Řádu německých rytířů a roku1411byl podpisemPrvního toruňského míruzapočat poslední úsek boje s řádem. Grunwaldská bitva však nebyla plně využita a Polsko získalo pouze území Chelminska a Dobrzynska, kontrola nad přístupem k Baltu však zůstala i nadále v rukách řádu. Definitivně byla moc křižáků zlomena teprve jejich porážkou ve třináctileté válce, která trvala od roku1453do roku1466. Tehdy bylo nejenom výrazně omezeno území řádového panství, ale došlo i k přesunutí sídla velmistra zMalborkadoKrálovce. Sám velmistr pak holdoval polskému králi a to vKrakověroku1525a stal se jeho přímým vazalem. Poslední velmistr řádu z rodu Hohenzollernů pak přešel z katolictví k protestantizmu a ještě později se z území řádu začal formovat moderní pruský stát, v němž Hohenzollernové sehráli klíčovou roli.
Prakticky celé období Polsko-litevské unie (1389–1600) je možno v polských dějinách označit jako období Jagellonské. Prvním panovníkem z této dynastie se stal již zmíněný Vladislav, jeho nástupcem pak jeho synVladislavzvaný Varnenčik, který zřejmě padl vbitvě u Varnyv bojích s Osmany roku1444. Jeho nástupcem se stalKazimír IV., jehož vláda vyplnila prakticky celé 15. století. Krátkým intermezzem byla vládaAlexandra I.aJana Olbrachtana přelomu 15. a 16. století. Posledních 71 let vlády Jagellonců na polském trůně je spojeno s dobou vládyZikmunda I. Staréhoa jeho synaZikmunda Augusta, který zemřel bez mužského potomka roku1572. Krátké bezvládí ukončila teprve jednoroční vláda králeJindřicha z Valois, který dbal spíš o své dědictví ve vzdálené Francii než polského trůnu a roku1574z Polska utekl. Nastalo další krátké bezvládí let 1574–1576 zakončené nástupem sedmihradského velmožeŠtěpána Báthoryhona polský trůn. Tento král vládl Polsku do roku1586a na trůn nastoupilZikmund III.z dynastie švédskýchVasovců. Celkově lze toto období označit za dobu největšího rozkvětu státu, jedná se ale i o období, v němž byl položen základ problémů, které v konečném výsledku znamenaly rozpad státu proběhnuvší koncem 18. století. Byla to doba, kdy hranice Rzeczpospolity sahaly od břehů Baltského moře až naKryma země byla domovem mnoha národů i několika konfesí. Žili zde Poláci, Litevci, Ukrajinci, Tataři, Němci a další. Co se náboženství týče, zastoupeno bylo katolictví, judaismus, protestantské konfese, pravoslaví a islám.
Za vlády posledního krále zesaské dynastieAugusta III.(1733–1763) přerostlo stavovství do šlechtické anarchie či spíše do vlády několika šlechtických klanů (Czartoryski, Potocki, Radziwill).Po smrti Augusta III. prosadilaruská carevnaKateřina II.na polský trůn svého chráněnce Stanislava Antonína Poniatowského, který vládl jakoStanislav II. August. Po svém nástupu na trůn se nový král pokusil o reformy v oblasti státní správy, vzdělání a hospodářství. Ty byly zastaveny na nátlak sousedních států, které si nepřály posílení Polska. Celkový rozklad státu prohloubila povstání, která potlačilo ruské vojsko (jednalo se o povstání tzv. barské konfederace (1766–1772) a poddanské povstání na Ukrajině (1768)).
Naprostá bezmocnost Polska přivedla sousední mocnosti k myšlence anexe části polského území. Při tzv.prvním dělení Polskav roce1772takPruskodosáhlo záborem velkopolskéhoPomoříspojení mezi braniborskými a původnímu pruskými državami,RakouskozískaloMalopolsko(Halič) a Rusko východní oblasti Polska obývané z většiny ukrajinským, běloruským a litevským obyvatelstvem.
Posilování šlechty a vnitřní rozbroje během17. stoletíoslabily zemi, takže v letech1772,1793a1795siRusko,PruskoaRakouskovtrojím dělenírozdělily Polsko na základě vzájemné dohody. Potřetím dělení Polskav roce1795takRzeczpospolitazanikla.
V letech 1807–1815 zřídil francouzský císařNapoleon I.na části území předtím zabraným Pruskem a RakouskemVaršavské knížectví, které se stalo spojencem Napoleona a jehož knížetem bylFridrich August I. Saský, vnuk předposledního polského krále. Po jeho porážce bylo zrušeno a na jeho místě bylo zřízeno autonomníPolské královstvítaké nazývané „Kongresovka“. Tento stát podléhal Rusku, jehož panovníkem byl také ruský imperátor. Polsko tak bylo spojenépersonální uniísRuskem.
Ruští imperátořiAlexandr I.aMikuláš I.se nechali korunovat za polské krále. Po povstání v roce1830a sesazeníDynastie Holstein‑Gottorp‑Romanovpolskýmsejmem, ztratila Kongresovka svoji autonomii a byla degradována do postavení obyčejné provincie ruské říše.
V roce1832však byla jeho autonomie omezena a roku1866zcela zrušena. Část obsazená Rakouskem nesla názevHaličsko-vladiměřské královstvís autonomní vládou od roku1861. MěstoKrakovs okolím bylo v letech1815–1846nezávislouKrakovskou republikou(pod patronátem tří sousedních mocností) a poté bylo připojeno k Rakousku. Území obsazené Pruskem se nazývalo v letech1815–1848Poznaňské velkovévodství(s omezenou autonomií), poté byla jeho autonomie rovněž zrušena.
V letech1916–1918existovala tzv.regentskávláda polského království (bez krále, s tříčlennou regentskou radou), což byl satelitní státústředních mocností.
Polsko se stalo svrchovaným státem znovu až roku1918po porážceústředních mocností. V prvních letech své existence se druhá republika snažila prosadit své územní nároky a dosáhnout hranic z roku1772, což však vedlo k napětí se všemi okolními státy s výjimkouRumunskaa k několika válkám (zejména krusko-polské válce).
Druhá republika byla ustavena jakoparlamentní republika, avšak kvůli neochotě polských politických stran se dohodnout, nacionálnímu napětí a hospodářským potížím byly polské vlády velmi nestabilní, takže se ozývalo volání po vládě pevné ruky, které roku1926vyslyšelmaršálJózef Piłsudski, který provedlstátní převrata zavedl vojenskoudiktaturu, která vedla k politické i národnostní perzekuci a potlačování demokratických principů a práv.
Dne1. září1939zahájiliNěmciútokemnaPolskodruhou světovou válku. Dne17. září1939vtrhla do východní části Polska sovětská vojska a obsadila území, která náležela od konce 18. století do roku 1920Rusku. Po kapitulaci polské armády byl nařízenímHitlerazřízen na části Polska tzv.Generální gouvernement, zbylé části (Pomoří, Velkopolsko, Slezsko, Kujavsko, západní Mazovsko a části vojvodství Lodžského, Krakovského a Kieleckého) byly přičleněny přímo knacistickému Německu.
Vůči Polákům byl od samého počátku uplatňován krutý teror, na kterém se podílely německé jednotkySS-TotenkopfverbändeaEinsatzgruppen. Polské obyvatelstvo bylo zatýkáno a hromadně popravováno, na vesnicích byli zabíjeni rolníci, byla vyvražděna prakticky celá polská národní elita, polští intelektuálové. Poněmčování se uskutečňovalo dvěma způsoby, a to germanizací Poláků a germanizací území. Během války byl z polských území připojených kNěmeckuvyhnán téměř jeden milión Poláků. Násilím bylo zlikvidováno množství polských vesnic, docházelo i k ničení měst. Samostatnou kapitolou bylholokaustvůči polskýmŽidům.
Podíl na vyvraždění polské inteligence a zejména polské vojenské elity měl takéSovětský svaz, který na obsazeném území provádělnásilnickou politiku vůči Polákůmvčetně např.katyňského masakruv roce1940, při němž sovětská tajná policieNKVDzastřelila v katyňském lese, vCharkověa na dalších místech 22 000 mužů.
Poláci se postavili okupantům na odpor, vznikaly odbojové a partyzánské skupiny, jejichž činnost vyvrcholila roku1944Varšavským povstáním. Po ukončenídruhé světové války, ve které dle různých zdrojů zahynulo 5 600 000 až 6 028 000 obyvatel a která stálaPolskoobrovské materiální, hospodářské a kulturní škody, došlo k „posunutí“ Polska směrem na západ.SSSRna základě dohodjaltské konferenceobsadil sporná území, která vlastnil v letech 1772–1920 a 1939–1941, takže východní hranice Polska se ustálila na tzv.Curzonově linii.Polskobylo rozšířeno o západní „nová území“ až po hranici s Německem naNiseaOdře. V důsledku těchto změn docházelo k rozsáhlým migracím obyvatelstva. Bylo transferováno německé obyvatelstvo (velká část uprchla již na základěNeronova rozkazuvydanéhoHitlerem). V letech1945a1946bylo zeSSSRnuceně vysídleno 787 000 Poláků (300 000 uprchlo dříve). Naopak z Polska na území sovětskéUkrajinybylo v tomtéž období odsunuto 482 000 Ukrajinců.
Polsko se po válce dostalo do sovětské sféry vlivu. Již roku1945byla uskutečněna agrární reforma, byl znárodněn průmysl, banky a doprava. Roku1949se začala uskutečňovat násilnákolektivizacezemědělství, která však skončila krachem.
V roce1955se Polsko stalo zakládajícím členemVaršavské smlouvy.Na konci června1956propukla stávka v Stalinových závodech vPoznani. Původní ekonomické důvody stávky se rychle změnily na politické. Proti demonstrantům byla nasazena obrněná vozidla a zhruba 10 000 vojáků. Ve srážkách zahynulo 70 civilistů a 8 příslušníků ozbrojených sil.Popoznaňských událostechse sice zastavila opoziční veřejná vystoupení, ale nespokojenost veřejnosti se nezměnila. VedeníPSDSse pokusilo krizi řešit personálními změnami, kdy se prvním tajemníkem strany stalWładysław Gomułka.Ten vyhlásil program reforem. I když se nejprve dostal do sporu se sovětskými představiteli, kteří hrozili ozbrojeným konfliktem, nakonec se situace vyřešila aPolskozahájilo reformy, které dostaly pojmenování Gomułkovo tání.
Gomułka odmítal otrocké napodobování sovětského vzoru a snažil se o polskou národní verzi komunismu.Došlo k uvolnění poměrů, ovšem hospodářská situace se v 60. letech neustále zhoršovala. V roce1968se Polsko účastnilointervence vojsk Varšavské smlouvydo Československa. Roku1970vypuklystávky, které byly krvavě potlačeny. Po nich se do čela Polska dostalEdward Gierek, ovšem ani pod jeho vedením se hospodářství nezlepšovalo. 6. října1978byl římským papežem zvolenkrakovský arcibiskupKarol Wojtyla, který přijal jménoJan Pavel II.a který se stal ikonou nejen polského protikomunistického odboje. Roku1980vzniklo v Gdaňských loděnicích stávkové hnutí, do jehož čela se postavilLech Wałęsa. Ten se stal vůdcem odborové organizaceSolidarita, která se postupně stala rozhodujícím opozičním hnutím. V prosinci1981generální tajemník Polské sjednocené dělnické stranyWojciech Jaruzelskijménem své neústavní Vojenské rady národní záchrany (pol. Wojskowa rada ocalenia norodowego, WRON), která se vyhlásila nadřazenou politickým orgánům, vyhlásilválečný stav(pol. „stan wojenny“). Ještě v roce1981rada dále zakázala Solidaritu, internovala téměř celé její vedení a potlačila tak revoltu.
V říjnu1984byl v rámci utajené operace polského ministerstva vnitra unesen, mučen a zavražděn knězJerzy Popiełuszko, který ve Varšavském kostele sv. Stanislav organizoval tzv. „vlastenecké mše“.
Konflikt mezi státní mocí a odbojem vedeným podzemní Solidaritou za podpory katolické církve trval prakticky až do počátku roku1989, kdy došlo k novým mohutným stávkám a kdy polské státní vedení uznalo Solidaritu a na základě Dohod kulatého stolu vyhlásilo svobodné volby, které se uskutečnily 4. června 1989. V nich utrpěli komunisté totální porážku a země nastoupila cestu k demokracii.
Roku 1989 vznikla tzv. „třetí republika“ (III Rzeczpospolita) jako liberální parlamentně demokratický stát.
Po pádu režimu na konci 80. let Polsko přijalo šokovou terapii s cílem transformovat svoji ekonomiku. V roce 1999 se země stala členemSeveroatlantické aliance(NATO) a je jednou z 10 zemí přistoupivších kEvropské uniiv květnu 2004.
V roce 2005 se stal prezidentemLech Kaczyńskia o pár měsíců později premiérem jeho dvojčeJarosław Kaczyński.Již během kampaně před parlamentními a prezidentskými volbami bratři Kaczyńští a jejich stranaPrávo a spravedlnost(PiS) operovali termínem „čtvrtá republika“ (IV Rzeczpospolita). Čtvrtá republika měla podle nich opravit všechno špatné třetí republiky, zejména skoncovat s korupcí, provést důslednou dekomunizaci, rozbít vazby na lidi z předešlého režimu apod. Strana vyhrála oboje volby a začala podle slov svých představitelů budovat čtvrtou republiku. Nastolila silně konzervativní, nacionalistický aeuroskeptickýpolitický kurz, který na evropské úrovni budil kontroverze.VítězstvíObčanské platformyvevolbáchroku2007posunulo zemi blíže kneoliberalismu.
V dubnu 2010 zahynulletecké nehoděveSmolenskuprezidentLech Kaczyńskise svou manželkou a řadou dalších polských politiků a příslušníky nejvyššího velení polské armády (vrchní velitel pozemních, leteckých, námořních i speciálních sil), když letěl do Ruska uctít památku zavražděných Poláků běhemKatyňského masakru.
Aféra s odposlechy otřásla v roce 2014 polskou politickou scénou a přiměla premiéraDonalda Tuskapodat demisi.V roce 2015 se v Polsku konalyprezidentské volby, ve kterých zvítězilAndrzej Duda, kandidát strany Právo a spravedlnost.Následně vparlamentních volbáchtéhož roku získala PiS většinu vSejmuiSenátu, což umožnilo straně vytvořit vládu pod vedenímBeaty Szydłové.Vláda PiS zahájila řadu kontroverzních reforem, včetnězměn v Ústavním soudu, které vyvolaly kritiku ze stranyEvropské uniea občanských organizací.
V roce 2017 Beatu Szydłovou ve funkci premiéra nahradilMateusz Morawiecki, který pokračoval v politice PiS.Vláda prosazovala konzervativní a nacionalistickou agendu, včetně reformy soudnictví, která byla předmětem sporu s EU. Polsko se dostalo do konfliktu s Evropskou unií kvůli reformám soudnictví, které podle EU ohrožovalyprávní stát.
Polsko patřilo k nejaktivnějším podporovatelům sousedníUkrajinyporuské invazi na Ukrajinuv roce 2022. Přijalo více než 1,5 milionu ukrajinských uprchlíků.
V říjnu 2023 získala vládnoucí stranaPrávo a spravedlnost(PiS) největší podíl hlasů vparlamentních volbách, ale ztratila většinu vSejmu. V prosinci 2023 se novýmpremiéremnamístoMateusze MorawieckéhostalDonald Tusk, který vedl koalici tří parlamentních uskupení:Občanské koalice, Třetí cesty a Levice. Strana Právo a spravedlnost se stala hlavní opoziční silou.V září 2023 Polsko oznámilo, že přestane dodávat zbraně Ukrajině a místo toho se zaměří na posílení vlastní obrany.Rozhodnutí Polska zakázat dovoz ukrajinského obilí, aby ochránilo své zemědělce, vyvolalo napětí mezi oběma zeměmi.
V lednu 2025 Polsko na půl roku převzalopředsednictví Rady Evropské unie.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of Polandna anglické Wikipedii.