Srpnové povstání

Srpnové povstáníbylo neúspěšné povstání protibolševickénadvládě vGruzínské sovětské socialistické republice. Probíhalo od konce srpna do začátku září 1924. Cílem povstání bylo obnovit nezávislost Gruzie naSovětském svazu. Vedl jej Výbor pro nezávislost Gruzie, což byl blok protisovětských politických organizací, mezi nimiž ústřední roli sehrávalaGruzínská sociálně demokratická strana (menševici). Povstání představovalo vyvrcholení tříletého odboje proti bolševickému režimu, který ustavilaRudá armádasovětského Ruska běhemvojenské kampaněprotiGruzínské demokratické republicena začátku roku 1921. Vojska Rudé armády a tajné policieČekana rozkaz gruzínských bolševikůJosifa StalinaaGrigorije Konstantinoviče Ordžonikidzehopovstání potlačila a zahájila vlnu masových represí, které připravily o život několik tisíc Gruzínců. Srpnové povstání bylo jedním z posledních velkých povstání v Sovětském svazu a jeho porážka znamenala definitivní nastolení sovětské vlády v Gruzii.
Rudá armáda prohlásila Gruzii za sovětskou socialistickou republiku 25. února 1921, když ovládlaTbilisia donutila menševickou vládu odejít do exilu.
Masovou podporu však bolševici v zemi neměli. Během prvních tří let své vlády se jim podařilo naverbovat do své strany méně než 10 000 lidí, zatímco Gruzínská sociálně demokratická strana (menševici) měla přes 60 000 členů. Nezávislost v letech 1918–1921, i když krátkodobá, sehrála klíčovou roli v národním probuzení Gruzínů a sociální demokraté se stali symbolem této nezávislosti a národního uvědomění.
Násilná sovětizace a rozhořčení nad následnými úpravami hranic, při nichž Gruzie ztratila značnou část svých předsovětských území ve prospěchTurecka,Ázerbájdžánské SSR,Arménské SSRaRuské SFSR, podnítily širokou opozici vůči novému režimu. Nová bolševická vláda, vedená "Revkomem" (Revolučním výborem), se mezi obyvatelstvem těšila tak malé podpoře, že čelila zřetelné vyhlídce na povstání a občanskou válku. Bolševici měli omezené vazby s gruzínským rolnictvem, které bylo v drtivé většině protikolektivizacia nespokojené s nedostatkem půdy a dalšími ekonomickými problémy.
Situaci v zemi dále zhoršilhladomorpanující v mnoha oblastech v létě 1921 a následné vypuknutíepidemiecholery, která si vyžádala tisíce obětí. Zoufalý nedostatek jídla a zhroucení lékařských služeb měly za následek vysokou úmrtnost, mezi mrtvými byl i katolikos Leonid.
Také dělnická třída v Gruzii byla nepřátelská vůči novému režimu, stejně jako inteligence a šlechta. Podřízení dělnických organizací a odborů bolševickým stranickým výborům a moskevská centralizační politika vyvolaly nespokojenost dokonce i mezi multietnickými dělníky z Tbilisi, kteří nejvíce sympatizovali s komunistickými myšlenkami.
Zastánci tvrdé bolševické linie, vedení předsedou Zakavkazského regionálního výboru Komunistické strany Sovětského svazu Ordžonikidzem a lidovým komisařem pro národnosti RSFSR Josifem Stalinem, zahájili řadu opatření zaměřených na odstranění posledních zbytků gruzínské samosprávy. Proti nim stála skupina gruzínských bolševiků, které jejich oponenti označovali za „nacionální devianty“. Tu vedliFilipp MacharadzeaPolikarp Mdivani. Volali po toleranci vůči menševické opozici, větší demokracii ve straně, umírněnému přístupu k pozemkové reformě a po větší autonomii na Moskvě. Tvrdošíjně se stavěli především proti Stalinovu projektu hospodářského a politického spojení všech tří zakavkazských republik. Politická krize známá jako „gruzínská aféra“ trvala po celý rok 1922 a skončila vítězstvím zastánců tvrdé linie. V důsledku toho se Gruzie sloučila s arménskou a ázerbájdžánskou republikou doZakavkazské SFSR, což byla těžká rána pro gruzínskou národní hrdost.
Po porážce "národních deviantů" bolševici potlačili všechny druhy opozice. Mezi dubnem 1922 a říjnem 1923 byly všechny nebolševické strany, které si do té doby zachovaly právní status, nuceny oznámit rozpuštění. Ty, které pokračovaly v činnosti, tak činily jen jako podzemní organizace. Sověti také pronásledovaliGruzínskou pravoslavnou církeva uzavřeli nebo zničili více než 1500 kostelů a klášterů. Uvěznili řadu duchovních, včetně patriarchy Ambrosia, který byl zatčen a souzen za to, že zaslal protestní dopisJanovské konferenciv roce 1922, ve kterém popsal podmínky, v nichž Gruzie žila od invaze Rudé armády, a prosil o „pomoc civilizovaného světa.“
V průběhu invaze Rudé armády se část poražených gruzínských sil stáhla do hor a zorganizovala se do několika malýchpartyzánskýchskupin. V několika regionech Gruzie vypuklapartyzánská válka. V květnu 1921 povstali horalé zeSvanetiev severozápadní Gruzii v čele s Mosestrem Dadeškelianim, Nestorem Gardapchadzem a Bidzinou Pirveliovou. Po šestiměsíčním boji byla vzpoura potlačena a její vůdci byli zabiti. Počátkem roku 1922 vypuklo povstání proti sovětské nadvládě vChevsuretii, dalším hornatém okrese, ale na severovýchodě Gruzie. Sovětským jednotkám se pomocí letectva podařilo zastavit šíření této vzpoury, ale nedokázaly ji úplně rozdrtit. PlukovníkuKakucovi Čolokašvilimu, který povstání vedl, se podařilo uprchnout do sousedníhoČečenska, odkud několikrát pronikl do Gruzie a zabránil bolševikům získat oporu ve východních gruzínských horách. Velitel místní miliceLevan Razikašvilibyl zatčen a později zastřelen za to, že sympatizoval s povstáním.
V období 1922–1923 se 33 z 57 aktivních partyzánských oddílů rozpadlo nebo se vzdalo sovětským úřadům. Tristní situace protisovětské opozice přiměla všechny hlavní podzemní strany hledat užší spolupráci. Jednání však postupovala pomalu a teprve v polovině roku 1922 Gruzínská sociálně demokratická strana dosáhla dohody se svými rivaly – národními demokraty a některými dalšími politickými skupinami – o koordinaci jejich postupu proti bolševikům. Brzy se opoziční strany shromáždily do podzemního hnutí známého jako Výbor pro nezávislost Gruzie nebo „Damkom“ (zkratka proDamoukideblobis Komiteti). Damkom, sponzorovanýexilovou vládou, zahájil přípravy na všeobecné povstání. Organizace zřídila „Vojenské centrum“ a jmenovala generála Spiridona Čavčavadzeho vrchním velitelem všech povstaleckých sil. Několik členů bývalé vlády Gruzínské demokratické republiky se tajně vrátilo z exilu, včetně bývalého ministra zemědělstvíNoe Chomerikihoa také bývalého velitele Národní gardyValiko Jugheliho. Organizátoři, povzbuzovaní gruzínskými emigranty v Evropě, věřili, že by západní mocnosti mohly v jisté chvíli povstalce vojensky podpořit. Také doufali, že povstání vyvolá vzpoury i mezi dalšími kavkazskými národy. Ale tajná jednání s arménskými a ázerbájdžánskými nacionalisty nepřinesla žádné výsledky a ještě slibnější rozhovory s muslimským čečenským vůdcemAlim Mitajevembyly nakonec přerušeny kvůli masovému zatýkání a represím na severním Kavkaze.
Povstalecké síly byly oslabeny již před samotným povstáním. Gruzínské pobočce sovětské tajné policie Čeka s nedávno jmenovaným zástupcem náčelníkaLavrentijem Berijou, který měl potlačení opozice na starost, se podařilo proniknout do povstalecké organizace a provést hromadné zatýkání. Prominentní aktivista Gruzínské sociálně demokratické strany David Sagirašvili byl zatčen a poté v říjnu 1922 deportován doNěmeckaspolu s dvaašedesáti dalšími sociálními demokraty. Další těžkou ztrátu utrpěla gruzínská opozice v únoru 1923, když bylo zatčeno patnáct členů Vojenského centra. Mezi nimi byli hlavní vůdci, generálovéKote Abchazi,Alexander AndronikašviliaVarden Culukidze. Byli popraveni 19. května 1923.V březnu 1923 Čeka objevila podzemní menševickou tiskárnu a zatkla několik opozičníků. Vůdci sociální demokracie Noe Chomeriki,Benia Čchikvišvilia Valiko Jugheli padli do rukou Čeky postupně 9. listopadu 1923, 25. července 1924 a 6. srpna 1924.
Za těchto okolností někteří Gruzínci pochybovali, zda povstání může být úspěšné. Zajatý vůdce rebelů Jugheli naléhal na představitele Čeky, aby mu umožnili informovat své spolubojovníky, že jejich plány byly odhaleny a od vzpoury je odradit. Čeka to však odmítla. Jugheliho zpráva se nakonec k rebelům dostala, ale usoudili, že jde o provokaci Čeky. Existuje mnoho náznaků, že sovětská rozvědka nejenže povstání vítala, ale byla částečně zapletena i do jeho vyprovokování. Čeka byla dobře informována o nespokojenosti lidu s bolševickou vládou. Berija, Stalin a spol. viděli v povstání šanci, jak rozdrtit veškerý odpor silou a vyřídit si také osobní účty se svými bývalými politickými rivaly v Gruzii.
Dne 18. srpna 1924 Damkom naplánoval vypuknutí povstání na 29. srpna. Díky určitému nedorozumění se však již o den dříve, 28. srpna, vzbouřilo hornické městoČiaturav západní Gruzii. To umožnilo sovětské vládě včas uvést všechny dostupné síly v regionu do pohotovosti. Přesto povstalci nejprve dosáhli značného úspěchu a vytvořili prozatímní vládu, které předsedal princGiorgi Cereteli. Povstání se rychle rozšířilo do sousedních oblastí a velká část západní Gruzie a několik okresů ve východní Gruzii byly vyrvány ze sovětské kontroly.
Úspěch povstání byl však krátkodobý. Přestože povstání zašlo dále, než Čeka předpokládala, reakce sovětských úřadů byla rychlá. Stalin rozptýlil v Moskvě jakékoli pochybnosti o významu nepokojů v Gruzii jednoslovným popisem situace: „Kronštadt“. Odkazoval tím na rozsáhlé, i když neúspěšné povstání sovětských námořníků v roce 1921.
Další jednotky Rudé armády pod velenímSemjona Pugačovabyly okamžitě poslány do Gruzie a zablokovaly gruzínské pobřeží, aby zabránily vylodění gruzínských emigrantských skupin. Oddíly Rudé armády a Čeky zaútočily na první povstalecká města v západní Gruzii – Čiaturu, Senaki a Abašu – již 29. srpna a podařilo se jim do 30. srpna zatlačit rebely do lesů a hor. Rudá armáda se střetla s mohutným odporem zejména v provinciiGurie, domovské to oblasti mnoha vůdců gruzínské sociální demokracie. Naopak Tbilisi,Batumia některá větší města, kde se bolševici těšili větší autoritě, zůstala v klidu, stejně jakoAbcháziea většina území osídlených etnickými menšinami.
Po neúspěchu, který utrpěli povstalci na západě, se ohnisko povstání přesunulo do východní Gruzie, kde 29. srpna zaútočily velké povstalecké síly pod velením plukovníka Čolokašviliho na kasárna Rudé armády vManglisi. Byly však zatlačeny zpět sovětskými jednotkami, které silně opevnily všechny strategické pozice v hlavním městě a okolí. Posily nedorazily a Čolokašviliho síly zůstaly izolovány, což je přinutilo ustoupit na východ do provincieKachetie. 3. září Čolokašvili učinil poslední zoufalý pokus zvrátit průběh povstání a překvapivým útokem dobyl městoDušeti. Nezvládl však protiofenzívu Rudé armády a stáhl se do hor. Rozptýlený partyzánský odpor pokračoval několik týdnů, ale v polovině září byla většina hlavních povstaleckých skupin zničena. Potlačení povstání bylo doprovázeno propuknutímrudého teroru, „bezprecedentního i v nejtragičtějších okamžicích revoluce“, jak to popsal francouzský autorBoris Souvarine.
4. září Čeka objevila hlavní velitelství rebelů vklášteře Šio-Mgvimepoblíž městaMcchetaa zatkla prince Andronikašviliho, předsedu Damkomu, a jeho společníky Džavachišviliho, Išchneliho, Jinoria a Bochorišviliho. Téhož dne se Berija setkal se zatčenými opozičníky v Tbilisi a navrhl jim vydat prohlášení, v němž vyzvou partyzány, aby složili zbraně. Zatčení rebelové návrh přijali pod podmínkou, že bude okamžitě vydán rozkaz k zastavení hromadných poprav. Berija souhlasil. Perzekuce však neskončily. V rozporu se slibem, který dal Berija zatčeným opozičním vůdcům, pokračovalo masové zatýkání a popravy.
V sérii nájezdů zabily jednotky Rudé armády a Čeky tisíce civilistů a vyhladily celé rodiny včetně žen a dětí. Hromadné popravy probíhaly také ve věznicích, kde byli lidé zabíjeni bez soudu. Popravováni byli i ti, co v době povstání byli ve vězení a nijak se na něm nepodíleli. Stovky zatčených byly zastřeleny v železničních vagónech, takže mrtvá těla mohla být odstraněna rychleji – nový a účinný technický vynález důstojníka Čeky Talachadzeho.
Přesný počet obětí masakrů zůstává neznámý. Přibližně 3000 Gruzínů zemřelo v bojích. Počet těch, kteří byli popraveni během povstání nebo bezprostředně po něm, činil 7 000–10 000 nebo i více. PodleČerné knihy komunismubylo od 29. srpna do 5. září 1924 usmrceno 12 578 Gruzínců.Asi 20 000 jich bylo deportováno naSibiřa do středoasijských pouští.
Zprávy o rozsahu represí vyvolaly v zahraničí pobouření, zejména mezi sociálními demokraty. Vedoucí představiteléDruhé internacionályzaslaliSpolečnosti národůrezoluci odsuzující sovětskou vládu, ale nedosáhli žádných podstatných výsledků. NěmeckákomunistkaafeministkaKlára Zetkinovánavštívila Tbilisi a poté vydala na západě brožuru, ve které tvrdila, že bylo během nepokojů zastřeleno pouze 320 osob.
Nicméně bolševické politbyro bylo ze situace v Gruzii znepokojeno. Zřídilo zvláštní komisi vedenou Ordžonikidzem, která měla vyšetřit příčiny povstání a aktivity Čeky při jeho likvidaci. V říjnu 1924, po vydání zprávy komise, byli někteří členové gruzínské Čeky označeni za „nespolehlivé živly“. Sám Ordžonikidze před ústředním výborem v Moskvě v říjnu 1924 připustil, že „snad jsme zašli trochu daleko, ale nemohli jsme si pomoct“.
7. října 1924 Rada lidových komisařů Gruzie udělilaamnestiivšem účastníkům povstání, kteří se dobrovolně vzdali. Začátkem března 1925 přijela do Gruzie formální hlava Sovětského svazuMichail Kalinin, který vyzval k amnestii účastníků povstání a k zastavení náboženského pronásledování. Výsledkem bylo, že řádění Čeky v Gruzii bylo umenšeno, například katolikos Ambrosius a další duchovní byli propuštěni z vězení. Navzdory tomu bylo během let 1925–1926 bez soudu zastřeleno nejméně 500 dalších sociálních demokratů.
Pro gruzínskou společnost znamenalo rozdrcení povstání šok, ze kterého se nikdy úplně nevzpamatovala. Nejaktivnější část gruzínské společnosti zasazující se o nezávislost, tedy šlechta, vojenští důstojníci a intelektuální elity, byla prakticky vyhlazena. Pouze několika jednotlivcům se podařilo uprchnout do zahraničí. Povstání bylo také využito jako záminka k represím naTbiliské univerzitě, kterou bolševici považovali za hnízdo gruzínského nacionalismu. Navzdory skutečnosti, že několik předních akademiků, kteří sympatizovali s protisovětským hnutím nebo se na něm dokonce podíleli, se nakonec od myšlenky ozbrojeného povstání distancovalo a dokonce ho ve zvláštním prohlášení odsoudilo, byli propuštěni. Známý historikIvane Džavachišvilimusel opustit místo rektora. Univerzita byla plně podřízena komunistické straně, což vedlo k jejímu úpadku. Sociální demokracie se ocitla v troskách. Její exilový zbytek se rozpadl někdy v 50. letech. Strana se nestala ani významnou exilovou silou, ani již nesehrála později žádnou roli po vzniku samostatné Gruzie.
Na druhé straně události částečně pomohly gruzínským rolníkům. Stalin prohlásil, že příčinou povstání v srpnu 1924 byla nespokojenost rolníků a vyzval stranu, aby si je usmířila. Připustil, že „to, co se stalo v Gruzii, se může stát v celém Rusku, pokud zcela nezměníme svůj postoj k rolnictvu“. V důsledku toho Komunistická strana Gruzie dočasně zmírnila pokusy o prosazení kolektivizace.
Dalším faktorem pro zmírnění odporu proti bolševikům byla politika "korenizacije", jež ve zbytku 20. let začala být sovětskou vládou prosazovaná. Byly podporovány gruzínské umění i jazyk. Byla posílena role etnických Gruzínců ve správních a kulturních institucích.Tuto politiku opustil až Stalin ve 30. letech.
V éře Sovětského svazu zůstalo srpnové povstání tabuizovaným tématem. Až koncem 80. let 20. století se protisovětští bojovníci z roku 1924, zejména Kakuca Čolokašvili, znovu stali symbolem gruzínského vlastenectví a národního odporu vůči sovětské vládě. Proces právní rehabilitace obětí represí ve 20. letech 20. století začal v rámci politikyglasnostiMichaila Gorbačovaa byl dokončen 25. května 1992 dekretem Státní rady Gruzínské republiky, které předsedalEduard Ševardnadze. V souvislosti s otevřením Muzea sovětské okupace v květnu 2006 ministerstvo vnitra Gruzie zveřejnilo další archivní materiály ze sovětské éry, které umožnily mj. zkompletovat seznam obětí.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAugust Uprisingna anglické Wikipedii.