Australopithecus

Australopithecusjerodvyhynulýchhominidů, žijící vpliocénuapleistocénu(asi před 4,2–2 miliony let) vevýchodní,jižníastřední Africe. Jeho zástupci patří k přímým předkům moderníhočlověka. To však činí rodAustralopithecusv jeho tradičním pojetíparafyletickým taxonem, zkladistickéhohlediska by tak bylo třeba považovat za jeho součást i rodyKenyanthropus,ParanthropusaHomo(druhA. sedibaje snad dokonce přímou součástí roduHomo).Tento článek pojednává o australopitécích v tradičním pojetí, a to včetně druhů jinak vyčleňovaných do roduParanthropus.
Australopitékové byli dlouho považováni za nejstarší známéhomininy, dokud je geologickým stářím nepřekonaly rodySahelanthropus,OrrorinaArdipithecus. Díky přibývajícím nálezům v posledních asi 20 letech se ovšem představy o roduAustralopithecuspoměrně výrazně mění a upřesňují.
Nejlépe poznanými představiteli tohotorodujsoudruhyAustralopithecus afarensisz východní Afriky aAustralopithecus africanusz Afriky jižní. Ti jsou doloženi značným množstvím ostatků a mohou být jakýmsi modelem pro ostatní druhy, známé často spíše torzovitě.
První ostatky popsal v roce1925Raymond A. Dart. V nálezech zvířecích kostí z vápencových lomů poblíž městaTaung(původně Taungs) v tehdejšímBečuánskuobjeviltaungské dítě- obličejovou část lebky, do níž přesně zapadal detailně dochovaný přirozený výlitek mozkovny.Nález popsal jakoAustralopithecus africanus(v překladu „jižní opice z Afriky“), a to podle málo očekávaného místa nálezu v Africe, na jižní polokouli.
Na počátku 20. století totiž byly dokladypliocenníchapleistocenníchhominidůprakticky neznámé. Mnoho badatelů hledalo kolébku lidstva vAsii, kde byly právě odhaleny ostatky starších forem roduHomo. Na základě podvrženéhoPiltdownského člověka- upravené lebky středověkého člověka spojené se spodní čelistíorangutana- se navíc pátralo po předcích s velkým mozkem a opičími zuby. Taungské dítě ale bylo přesně opačné - s téměř lidskými zuby a malým mozkem.Pocházelo ze „zaostalé“Afrikya lebka mláděte i přes dobrou zachovalost nemohla vypovídat o vzhledu dospělých jedinců. Většina „lidských“ znaků tudíž byla přičítána právě nedospělosti jedince. Zpráva o nálezu tak strhla velkou vlnu kritiky a odborná veřejnost taungské dítě coby lidského předka ostře odmítla.
Jedním z mála, kteří názory R. A. Darta podporovali, byl lékař Robert Broom. Ten se po získání práce v Transvaalském muzeu vPretoriiroku1934sám pustil do pátrání po dalších ostatcích.V roce1936tak ve vápencovém lomu uSterkfonteinzachytil ostatky dospělých jedinců druhuA. africanusa v roce1938popsal podle nálezu zKromdraainový druhParanthropus robustus.V roce1948byly doklady australopitéků zjištěny také v nedalekých jeskyníchSwartkransaMakapansgat.Význam roduAustralopithecusv lidské evoluci již nebylo možné přehlédnout. Vlna ostrého odporu opadla do konce třicátých let20. století. Koncem let čtyřicátých již bylo dokladů tolik, že odborná veřejnost konečně začala Dartovy i Broomovy objevy brát vážně.
Přestože i po celou druhou polovinu 20. století probíhaly v jihoafrickýchkrasových jeskyníchrozsáhlé systematické výzkumy, vydávající tisíce kostí vyhynulých zvířat a stovky nálezůhomininů,jejich význam byl zastíněn překvapivými objevy vevýchodní Africe.
Ostatky australopitéků byly na východě Afriky nacházeny již od 30. let20. století, nebyly však zpočátku správně rozeznány.Až výzkumy v druhé polovině 20. století přinesly změnu. Nejprve byl v roce1959podle dobře dochované lebky zOlduvajské roklepopsán druhParanthropus boisei.Množství nálezů tohoto druhu bylo následně získáno také v okolí jezeraTurkana- na dolním toku řekyOmona jihuEtiopiea v oblastiKoobi ForavKeni.
V 70. letech pak byly téměř současně odhaleny a zkoumány dvě velmi významné lokality –Hadarv Etiopii aLaetolivTanzanii. Obě vydaly značné množství ostatků, popsané jakoAustralopithecus afarensis.Nález kolenního kloubu v Hadaru, ale především objev otisků stop v Laetoli potvrdily v té době ještě nejistou domněnku, žepliocenníhomininéjiž chodili vzpřímeně po dvou končetinách jako moderní lidé.Velmi slavný je nález neúplné kostry samiceA. afarensis, která dostala přezdívkuLucy. Její význam spočívá v tom, že nezvykle dobré dochování umožnilo poměrně přesně rekonstruovat celkový vzhled i způsob života časných homininů.I přesto, že později podobných nálezů částečných koster přibylo (jen pro druhAustralopithecus afarensisjsou to ostatky velkého samce Kadanuumuua zhruba tříletého mláděte Selam), Lucy je stále vnímána jako vzorový zástupce australopitéků a je hojně užívána k mnoha srovnávacím analýzám.
Roku1985byl na lokalitěLomekwipři západním břehu jezeraTurkanazachycen také další zástupce robustních druhůParanthropus aethiopicus.
Přelom 20. a 21. století přinesl v jižní i východní Africe množství nových a často velmi překvapivých nálezů.
Podstatnou měrou byl rozšířen známý areál výskytu druhuP. boisei, když byly jeho ostatky v roce1993zachyceny na etiopské lokalitěKonsoa roku1999na lokalitěMalemaaž na severuMalawi.Také areál výskytu druhuP. aethiopicusse v roce2001významně rozšířil směrem k jihu, a to díky objevům vtanzanskémLaetoli.
Množství nově rozeznaných druhů ukazuje, že vývoj homininů byl složitější, než se dříve předpokládalo. AčkolivAustralopithecus afarensisbyl dlouho pokládán za nejstaršího hominina a předka všech mladších druhů včetně člověka, v roce1994byl v nálezech z okolí keňského jezeraTurkanaa z etiopské oblastiStřední Awašidentifikován ještě starší druh,Australopithecus anamensis.
V roce1995byla až ve středoafrickémČaduobjevena spodní čelist druhuAustralopithecus bahrelghazali.Jedná se o prvního australopitéka známého z prostoru západně odVelké příkopové propadliny.Nález ukazuje, že tento rod musel v minulosti obývat mnohem větší prostor, než se dříve předpokládalo.
Konečně, v letech1996–1997byly na poloostrověBouriv oblastiStřední Awašodhaleny doklady dalšího a zatím málo známého druhu, pojmenovanéhoAustralopithecus garhi.
Na své plné uznání ještě čekají málo početné ostatky, zachycené roku2011v etiopské oblastiWoranso-MileaBurtele, pro něž byl roku2015navržen názevAustralopithecus deyiremeda.
V jižní Africe došlo k objevům nových jeskynních systémů, vydávajících ostatky australopitéků.Paranthropus robustusbyl ve velkém množství zachycen především roku 1994 vDrimolen,odkud pochází i jedna z nejlépe dochovaných lebek australopitéka.Zásadní jsou také nové objevy ve Sterkfontein, které představuje zejména kostra, zvaná Little Foot, zachycená v letech1994–1999. Zatím však není zcela jasné, zda tato téměř úplná kostra patří stejně jako ostatní nálezy z jeskyně Sterkfontein druhuA. africanus.Velmi významné objevy byly učiněny v roce2008i v jeskyniMalapa, v níž byly zachyceny nezvykle početné a hlavně kompletní ostatky nového druhu, pojmenovanéhoAustralopithecus sediba.Ty po důkladném prozkoumání jistě umožní poznat další podrobnosti o životě australopitéků.
Vzácné nálezy z ostrovaJáva, datované do spodníhopleistocénu(před 1 - 2 miliony let), zavdaly příčinu k úvahám o přítomnosti australopitéků i vjihovýchodní Asii. Jedná se o nález čtyř nápadně masivních spodních čelistí a jedné částečně dochované lebky na lokalitěSangiran.První z čelistí zachytil svými výzkumy jižRalph von Koenigswaldv roce1941a popsal je jako druhMeganthropus palaeojavanicus.Zařazení mezi australopitéky navrhl v roce1953John T. Robinson na základě utvářenítřenových zubů- rodMeganthropustak mohl být považován za asijskou obdobuparanthropů.V té době však ještě mnozí badatelé považovali za předka australopitéků rodRamapithecus. To znamená, že australopitékové se podle těchto představ mohli vyvinout v Asii a teprve poté vycestovat do Afriky.
Novější výzkumy však dostatečně prokázaly africké kořeny australopitéků a odborníci se téměř jednohlasně shodují, že tito homininé se mimo Afriku nevyskytovali. Přes nápadně robustní stavbu čelistí, připomínající africké paranthropy, mají nálezy z Jávy menší stoličky i třenové zuby a patří tak spíše druhuHomo erectus,jehož jihoasijská forma si uchovala velmi robustní vzhled a početné primitivní znaky.
Jihoafrické jeskyně se nacházejí nedaleko od sebe, v oblasti známé jakoKolébka lidstva. Ta je od roku 1999 součástíseznamu světového dědictvíUNESCO.Východoafrické oblastiOmoaHadars hojným výskytem ostatků časných homininů byly na seznam světového dědictví připsány již v roce1980.
Díky tomu, že vevýchodní Africeprobíhala vpliocénuipleistocénuaktivnísopečná činnost, doprovázená ukládáním četných vrstevsopečného popela, lze mnohé ze zachycených ostatků poměrně přesně datovat, a to především pomocíradiometrických metod. Naopak datace jihoafrických nálezů zbrekciebývá obtížná. Využívat lze často jenbiostratigrafii- srovnávání spektra nalézaných živočišných druhů s dobře datovanými lokalitami východní Afriky.Teprve v posledních letech technický rozvoj umožnil uplatněníabsolutních datovacích metodi v jižní Africe, čímž se výrazně zpřesnily starší údaje, představující často značně široké časové intervaly.Využíván jepaleomagnetismus,luminiscencenebo metoda uran-olovo.
Za nejstaršího australopitéka je v současnosti považovánAustralopithecus anamensis, žijící zhruba před 3,9–4,2 miliony let.Na něj navazujeAustralopithecus afarensis, známý z doby před 3,8–2,9 miliony let.Současně s ním před 3,5 miliony let žili hominidé, řazení do druhůAustralopithecus bahrelghazaliaKenyanthropus platyops.Dosud nepřesná je datace druhuAustralopithecus africanus, jehož výskyt je obvykle kladen do doby před 3–2 miliony let.Nejstarší nálezy ze Sterkfontein (zejména kostra Little Foot) však mohou dosahovat stáří až 3,67 milionu let.
Nejpozději před 2,5 miliony let se objevili první zástupci roduHomo, současně s nimi ale ještě dlouhou dobu žily i mladší formy australopitéků, zejména zástupci robustních druhů -Australopithecus aethiopicus(před 2,7–2,3 milionu let),Australopithecus boisei(před 2,3–1,3 milionu let) aAustralopithecus robustus(před 2–1,5 milionu let). Do doby před 2,5 milionu let je datován i východoafrický druhAustralopithecus garhi.Současně sP. robustusse v jižní Africe před 1,98 milionu let objevuje iAustralopithecus sediba.
Australopitékové byli vcelku úspěšnou skupinouhomininů, obývající po téměř 3 miliony let rozsáhlé oblasti Afriky. Množství druhů může být proto dále členěno do několika skupin.
Typickým místem nálezů roduAustralopithecusjsou oblasti vevýchodníajižní Africe. Nejbohatší naleziště se nacházejí vKeni,Etiopii,Tanzaniia vJihoafrické republice, známé jsou ale i zMalawia středoafrickéhoČadu.
Dalším hlediskem, podle kterého lze zástupce roduAustralopithecusčlenit, je stavba těla. Již od prvních nálezů se ukazovaly nápadné rozdíly mezi lehce stavěnými (gracilními) a robustními formami, spočívající především ve stavbě zubů a čelistí. Někteří autoři řadí robustní australopitéky do samostatného roduParanthropus.
RodAustralopithecusse během své dlouhé existence samozřejmě vyvíjel, což doprovázelo utváření svébytných znaků a postupné odlišování se od společného předka. I v tomto typu dělení zaujímají robustní druhy samostatné místo, zatímco archaické druhy jsou některými autory vydělováni do roduPraeanthropus.
Australopitékové tvoří značně variabilní skupinu, takže jejich celkovou charakteristiku lze podat jen s obtížemi. Zatímco hlava se podobala spíše lidoopům, tělo již neslo početné lidské znaky.Předpokládá se, že se dožívali asi 40 let věku.
V porovnání s moderními lidmi byli poměrně malí - s výškou 100 – 160 cm a hmotností 30 – 50 kg se podobali spíše dnešnímšimpanzům.Značné rozdíly ve velikosti nalézaných ostatků ale ukazují na celkem výraznýpohlavní dimorfismus, kdy samci mohli být proti samicím více než o polovinu větší (asi jako u dnešníchgorilneboorangutanů).Někteří badatelé však s myšlenkou výrazných rozdílů ve velikosti samců a samic nesouhlasí a předpokládají jen minimální odlišnosti. Ve skutečnosti podle nich může být dojem velkého pohlavního dimorfismu důsledkem srovnávání nálezů z širokého geografického i časového rozpětí.
Pro australopitéky je rovněž typický ještě vcelku malýmozek, jehož objem se pohybuje při horní hranici rozpětí současných lidoopů (v průměru asi 450 cm³).Proto se nepředpokládá, že by duševní schopnosti těchto časných homininů výrazně přesahovaly možnostišimpanzů,gorilneboorangutanů. Vzhledem k velikosti mozku i k průběhu prořezávání zubů lze soudit, že ani délka a průběhontogenezese od nich příliš nelišila.
Přesto se již uvažuje o prvních náznacích reorganizace mozku, která by tak předcházela výraznějšímu zvětšování objemu. Dostupné lebeční kosti i přirozené výlitky mozkoven mohou nasvědčovat mírnému rozšiřování temenního a čelního laloku i přední částispánkového lalokuna úkor týlních partií.Měsíčitá rýha (sulcus lunatus) se proto posouvá směrem vzad.U druhuA. sedibaje pravá hemisféra mírně větší než levá, což je u lidí spojováno s typickoupreferencí pravé ruky.Celková stavba mozku australopitéků se přesto stále blíží spíše lidoopům než lidem.Jednotlivé rysy jsou navíc předmětem živých debat, neboť jejich charakter a výskyt je na dochovaných ostatcích nejednoznačný nebo proměnlivý.
Mozkovnudoplňují nápadné úpony dobře vyvinutých svalů, a to především u robustních druhů. Jedná se o šíjový hřebencrista nuchaepro šíjové svaly, vyvažující hlavu s masivními čelistmi a u větších jedinců (patrně samců) i o šípový hřebencrista sagittalisprospánkový sval(musculus temporalis), který umožňuje silnou práci předních zubů. Také výrazné zúžení lebky zaočnicemivytváří dostatek prostoru pro zvětšený spánkový sval.U jihoafrických druhůA. africanusaP. robustusnavíc obličej zpevňují masivní kostěné sloupky po stranách nosního otvoru, tzv. přední pilíře.
Typickým znakem roduAustralopithecusje dále široký, miskovitě prohloubený obličej s plochým nosem a výraznými lícními kostmi, které svým vyklenutím ukazují na dobře vyvinutýzevní žvýkací sval(musculus masseter). Nízké, vzad ubíhající čelo oddělují výraznénadočnicové oblouky.Pro všechny australopitéky jsou charakteristické také vystupující, masivně stavěné čelisti bez brady, zuby s nízkými zaoblenými hrbolky a silnousklovinou, značně zvětšenéstoličkyatřenové zuby(megadoncie), zmenšenéřezákyašpičákytéměř zarovnané s ostatními zuby.U starších druhů jedenticeuložena ještě v paralelních řadách, u mladších zástupců (A. africanus,A. sediba) se však již utváříparabolickýzubní oblouk podobně jako u lidí.
Kostra trupu a končetin nese množství archaických znaků, přestože se vzhledu moderních lidí blíží více než lebka.Hrudníkmá spíš kónický tvar jako u lidoopů, nikoliv soudkovitý jako u lidí.Páteř je již esovitě prohnutá, jak dokládají nálezy bederníchobratlů. Dokonce se uvažuje, že australopitékové měli dlouhou a tudíž značně pohyblivou bederní částpáteřese šestiobratli(lidé mají bederních obratlů jen pět). Tento předpoklad se však zakládá především na rozboru jihoafrických nálezů zeSterkfonteina u dalších jedinců nebyl s jistotou potvrzen. Není proto zcela jasné, zda se jedná oanomáliinebo o typický znak celéhorodu.
Pánevaustralopitéků vykazuje všechny zásadní znaky lidské bipedie - spolu se stabilními klouby dolních končetin poskytovala oporu plně vzpřímenému tělu a pomáhala udržovat rovnováhu přidvojnohé chůzi. Stabilní chůzi napomohlo i posunutí kolen směrem ke středu těla, podobně jako u lidí. Typická je však ještě mělká jamkakyčelního kloubu, odpovídající malé hlavici stehenní kosti.
Dolní končetiny byly v porovnání s pažemi ještě poměrně krátké.I prsty nohou byly lehce zakřivené a poměrně dlouhé a palec na noze, byť přitažený k ostatním prstům, si zachovával větší rozsah pohybu než u lidí.Chodidlomělo oproti lidem mírně pohyblivějšízánártí, ale zároveň se vyznačovalo příčnou a snad i nízkou podélnou klenbou.
Pro horní končetinu je typické primitivně prodloužené a svalnatépředloktíi větší rozsah pohybu vramenním kloubua vzápěstí.Stavba vlastní ruky se výrazně nelišila od lidskýchdlaní, jen prsty byly mírně prohnuté. Nebyly však již v porovnání s palcem tak dlouhé jako u lidoopů. Samotný palec byl proti moderním šimpanzům a gorilám lépe osvalený a výrazně pohyblivější.
Australopitékové obývali převážnětropický podnebný pása jen výjimečně se vyskytovali i vsubtropech(A. africanus,A. sediba,P. robustus). Dál od rovníku se rozšířili až zástupci roduHomo.
Různé druhy australopitéků jsou známé z širšího spektrabiotopů, což souvisí mimo jiné i s dlouhým přežívánímrodua postupnými klimatickými změnami vpliocénu. Zároveň je však s přibývajícími nálezy neustále potvrzována značná ekologická tolerance a schopnost najít obživu v různých typech prostředí od sušší, otevřenésavanypřeskrasové oblastiaž po prosvětlené či hustší vlhké lesy, spojované nejčastěji se záplavovým územím řek a jezer.Detailní výzkumy tedy příliš nepotvrzují dřívější předpoklady o výhradním sepětí australopitéků se suchými travnatými pláněmi bez stromů. Naopak se zdá, že přednost dávali spíše zalesněnému prostředí s dostatkem vláhy, odkud však postupně pronikali i do otevřené krajiny.
Pro starší druhy se na základě mnoha přírodovědných analýz (nálezy ostatních druhů zvířat, analýza chemického složení půdy nebo zubní skloviny) nejčastěji uvažuje o pestré mozaikovité krajině. V ní mohly převládat otevřené travnaté pláně, ale byl zde i dostatek vodních zdrojů, pobřežních mokřin a menších či větších úseků lesních porostů a křovin, poskytujících potravu i úkryt předpredátory.Výjimkou je druhAustralopithecus bahrelghazali, který patrně již před 3,6 miliony let obýval výrazně otevřenějšíekosystém, v němž stromové porosty mohly tvořit jen malé ostrůvky.Mladší druhy, především pak robustní formy, pronikaly do sušších nezalesněných prostor savany mnohem více, přestože se na rozdíl od soudobých zástupců roduHomostále drželi v blízkosti mokřin a jiných vlhčích míst, kde ještě mohly přežívat i řídké porosty.
Stravě australopitéků byla od prvních nálezů věnována značná pozornost, a to i díky jedinečnýmadaptacímchrupu a čelistí. Již u nejstarších zástupců (A. anamensis,A. afarensis) jsou dobře patrná zesílení žvýkacího aparátu, která naznačují určité změny potravních návyků. Masivní čelisti a enormně velké stoličky se silnou sklovinou od první poloviny20. stoletípřispívaly k předpokladu, že australopitékové na rozdíl od předků moderních lidoopů přešli ke konzumaci tvrdé nebo silně abrazivní stravy, jako jsou ořechy, semena či kořínky.To bylo spojováno s klimatickými změnami - vysušováním prostředí a ústupem lesa, v němž se na rozdíl odsavanynacházel dostatek měkkých plodů. Úzká specializace na tvrdou a tuhou stravu se předpokládala zejména u robustních australopitéků s extrémně masivní stavbou zubů, čelistí i celé lebky.Ti byli pokládáni za výhradní býložravce, zatímco ostatní australopitékové a mezi nimi i předkové roduHomoměli být spíše všežravci.
Závěry, odvozované zmorfologiechrupu však od konce 20. století významně mění rostoucí počet detailních analýz dochovaných zubů. Studium mikroskopického poškození zubnísklovinyukazuje, že podíl tvrdé, na zpracování náročné stravy nemusel být nijak výrazný, protože stopy zanechané konzumovaným jídlem naznačují vyhledávání spíše měkčích plodin.Analýzy chemického složení skloviny sice potvrzují rostoucí příjem potravy z bezlesých prostor (traviny, jejich kořínky, semena a zásobní orgány), nicméně vždy výrazně doplňovaný měkčími plody z lesů. Zdá se tedy, že vše nasvědčuje jen částečnému a postupnému pronikání do otevřenýchbiotopů, přičemž ke změně jídelníčku došlo spíše rozšířením spektra přijímané potravy než specializací a přechodem od jednoho typu k druhému.
Australopitékové (včetně robustních druhů) tedy zřejmě dokázali s úspěchem využít širší spektrumbiotopůa v mnoha z nich najít dostatek potravy, což mohlo být výhodné v dynamicky se měnícím, nestabilním prostředí s rostoucí sezónností. Proto je také prakticky nemožné určit převládající složku potravy.Preferováno mohlo být ovoce a další měkké části rostlin, nahrazované pouze v dobách nedostatku jinými zdroji.K rozvoji robustního žvýkacího aparátu již u nejstarších australopitéků tak mohla spíše než denní rutina přispět jen krátkodobá, ale kriticky významná konzumace méně oblíbených zdrojů.Tuhá a abrazivní potrava mohla patřit k důležitým záložním zdrojům, využívaným v méně příznivých částech roku. Nemusela býtnutričněnejvýhodnější ani snadno dostupná, ale byl jí dostatek i v době, kdy běžné složky potravy selhávaly. V těchto krátkých obdobích mohla tvořit až 100% jídelníčku,aniž by na zubech (kvůli krátkodobému využití) zanechala výraznější stopy.Za velmi pravděpodobný záložní zdroj jsou často považovány různé podzemní zásobní orgánytravinnebošáchorovitých(hlízy,cibule,oddenky).Tyto orgány zadržují na rozdíl od nadzemních částí rostliny množství vody i živin,v savaně jsou téměř všudypřítomné, ale pro mnohé živočichy obtížně dostupné. Je třeba je vyhrabat ze země, takže existuje jen velmi malá potravní konkurence ostatníchbýložravců.V tropickém vlhkém lese jsou však vzácné,jejich využití tudíž může souviset s šířením australopitéků do nezalesněných prostor. Navíc se velmi často nacházejí ve vlhkém prostředí různých mokřin i v záplavových oblastech jezer a řek, což odpovídá pozorované vazbě na vlhčí místa.Nejsou vyloženě tvrdé, ale tuhé a houževnaté a vyžadují poměrně důkladné rozžvýkání.Zbytky prachu a zeminy na povrchu podzemních částí rostlin mohly navíc ve sklovině způsobit škrábance a rýhy, podobné stopám na zubech listožravých primátů, takže stopy mohou i přes zdánlivou podobnost naznačovat jiný druh stravy.
Někteří odborníci se dokonce domnívají, že různorodost australopitéků může být považována za důsledek využívání různých záložních zdrojů. Rozdíly v utváření zubů a čelistí mohou být dány odlišnými mechanickými nároky podzemních zásobních orgánů – gracilní australopitékové se mohli soustředit spíše na měkčí, tuhé cibulky, zatímco robustní druhy byly schopné konzumovat i tvrdší hlízy a oddenky.První zástupci roduHomopak mohli místo tuhýchhlízzvolit jako záložní zdroj živočišnou stravu, napříkladmorek, k němuž se dokázali dostat pomocí kamenných nástrojů.Izotopová analýza prokazuje spíše býložravost.
V každém případě se odborníci téměř bezvýhradně shodují, že australopitékové byli převážně (zřejmě ne výhradně) býložraví. Zpočátku mnozí badatelé uvažovali spíše o masité stravě i s využitím aktivního lovu.S přibývajícími podklady se však postupně prosazoval předpoklad rostlinné stravy.Její upřednostňování podporuje mimo jiné i vcelku mohutný hrudník a trup, poskytující dostatek prostoru pro objemný trávicí trakt, nebo ploché tupé stoličky, nevhodné k důkladnému zpracování syrového masa.Vzhledem k potravním zvyklostem moderních lidoopů i lidí lze ovšem předpokádat příležitostnou konzumacihmyzu(zejménatermitů), drobnýchobratlovcůnebo vajec.Na tendence k využívání živočišné potravy mohou ukazovat i nálezy zvířecích kostí, nesoucích na povrchu stopy po úderech kamenem. Byly zjištěny v oblasti Dikika i v Bouri a naznačují snahu o rozbití kosti a získání morku.Jejich původce nelze s jistotou určit, obvykle jsou přisuzovány druhůmA. afarensisaA. garhi. Občasnou konzumaci masité stravy lze patrně odvozovat i ze stop nákazybrucelózouna obratlích druhuA. africanusze Sterkfontein.
Početnémorfologickéznaky kostry, především téměř lidské utvářenípánve,stehenní kosti,kyčelního,kolenníhoihlezenního kloubu, obdobné rozloženísvalůavazův oblastihýždíastehennebo palec na noze s omezenou hybností svědčí o běžně užívanébipedii- vzpřímené dvojnohé chůzi.Větší část poznatků o způsobu pohybu australopitéků je přitom odvozována z početných nálezů druhuAustralopithecus afarensisaAustralopithecus africanus.
Předmětem diskusí ovšem zůstává způsob a efektivita chůze. Většina badatelů nepochybuje o plně bipedním pohybu lidského typu, nejvýše s několika málo specifickými znaky.Přesto část autorů uvažuje o chůzi s pokrčenými koleny a kyčlemi.Odlišný poměr délky končetin v porovnání s moderními lidmi (krátké nohy a dlouhé ruce) i odlišnosti ve způsobu stabilizace nohou a trupu mohly způsobit, že pohyb možná připomínal nedokonalou bipedii malých dětí ve věku dvou až tří let.Chůze mohla být energeticky náročnější,nevhodná pro přesuny na velké vzdálenosti a nebo ve velké rychlosti.Přesto není nutné vnímat tento pohyb jako nedokonalý přechodný stupeň, směřující k lépe vyvinutému člověku. Australopitékové byli dobře přizpůsobení svému prostředí, které obývali poměrně dlouho a úspěšně.
Velká části odborníků však předpokládá, že zatímco rodHomose přizpůsobil rychlému pohybu a běhu v otevřenésavaně, australopitékové pomalejší pozemní chůzi alespoň zčásti kombinovali se šplháním v korunách stromů, kde patrně hledali potravu i úkryt před dravci.Svědčí pro to některé přetrvávající znaky, zděděné po předcích - robustní, dobře osvalenápažní kost, dlouhé svalnatépředloktí, pohybliváramenaizápěstí, dlouhé prohnuté prsty schopné pevného úchopu nebo částečně odtažitelný palec na noze.Odborníci se ovšem nemohou shodnout, zda jsou pozorované znaky skutečně odrazem částečně stromového života a nebo zda se jedná jen o nepoužívané pozůstatky, které ještě nestihly zcela vymizet.Na četnost užívání stromového patra u australopitéků tak dosud neexistuje jednotný názor. Rozdíly mohly být mezi jednotlivými druhy, mezi samci a samicemi i různými věkovými skupinami. Také je možné, že nešlo jen o šplhání ve větvích, ale i o lezení po skalách a útesech.V každém případě již šplhání ztratilo oproti staršímhominidůmna významu a některé znaky, výhodné pro život v korunách stromů byly obětovány ve prospěch bipední chůze (např. protistojný palec).Australopiték se tak i ve větvích musel pohybovat svébytným způsobem - jinak než lidoopi, ale i lidé.
Nové nálezy navíc ukazují, žeadaptacejednotlivých druhů pro bipedii se vzájemně mírně odlišují. Zdá se tedy, že vpliocénuapleistocénuexistovalo souběžně více druhů dvojnohé chůze, v různé míře kombinované se šplháním, ale jen jedna z linií pokračovala ke zdokonalení u roduHomo.
Adaptace k bipedii však ovlivnily i možnostirozmnožování. Platypeloidní tvar pánve je u moderních lidí velmi nevhodný proporod, který v tom případě bývá značně komplikovaný až nemožný.Pro samice australopitéků mohl být relativně bezproblémový díky malému objemu mozku, a tudíž i malé hlavičce novorozenců. Přesto jižplodzřejmě nemohl procházet porodními cestami přímo jako u šimpanzů, ale byl donucen k částečnérotaci. Zároveň se ovšem nemohl v předozadně zploštělé pánvi otáčet jako u lidí a hlavička tak nejspíše procházela pánví příčně, čelně orientována k jednomu z kyčelních kloubů. Mnozí autoři předpokládají, že komplexnější, „lidský“ porod s plnou rotací plodu - jeden z nejsložitějších ve zvířecí říši - se vyvinul až běhempleistocénu, souběžně se zvyšováním lebeční kapacity roduHomo.Tomu však odporuje nález pánve druhuA. sediba, která je v předozadním směru širší.Rozšíření této pánve přitom nemůže souviset se zvětšováním mozku, protože mláďata druhuA. sedibase velikostí mozkovny výrazně nelišila od moderních lidoopů. Přestavba pánve tak musela odpovídat spíše na požadavkybipedie. Je možné, že změny umožnily efektivnější prácihýžďovýcha stehenních svalů a tudíž i energeticky méně náročnou chůzi.
Ačkoliv australopitéci v mnoha ohledech vykročili na cestu k modernímu člověku, způsobem života i společenskou organizací zůstali spíše na úrovni lidoopů. Nápadnýpohlavní dimorfismusnaznačuje, že netvořilimonogamní párya žili patrně ve větších skupinách podobně jako moderní šimpanzi či gorily.Na rozdíl od tělesných rozměrů však není mezi samci a samicemi velký rozdíl v délce špičáků. To znamená, že tyto zuby již oproti lidoopům neměly tak velký význam v bojích o samice nebo teritorium.Počet jedinců nebyl v minulosti nijak závratný, takže v celkovém množství zvířat mohli australopitékové tvořit jen malý zlomek, nejvýše několik málo procent.Neexistují žádné doklady o vytváření jakýchkoliv základen, stále obydlených míst. Koncentrace ostatků homininů a jiných zvířat v jihoafrických jeskyních byla způsobena aktivitou šelem, nikoliv osídlením australopitéky.Strukturahltanuahrtanuzůstávala podle utváření spodiny lebeční obdobná jako u moderních lidoopů, bez možnosti rozvojeartikulované řeči. Komunikace tak mohla probíhat zhruba na úrovni goril nebo šimpanzů.
Raymond A. Dart se domníval, že australopitékové (A. africanus) využívali tzv.osteodontokeratickou kulturu- nástroje ze zvířecích kostí, zubů a rohů. Novější studie však prokázaly, že zvířecí kosti byly poškozeny a nashromážděny aktivitoupredátorůstojících i za smrtí australopitéků.Přesto se na základě znalostí nástrojové činnosti moderních lidoopů, ale i jiných druhů zvířat (vydry,makakové) všeobecně předpokládá, že také australopitékové mohli využívat jednoduché nástroje - větve, klacíky nebo neupravené valouny.Takové chování lze však jen obtížně doložit, protože případné nástroje prakticky nelze rozeznat.
Zkrácené prsty i silný pohyblivý palec již svědčí o zlepšení manipulačních schopností, ačkoliv kvůli přetrvávajícím adaptacím pro šplhání ještě nemohlo být dosaženo tak jemné manipulace jako u lidí.Není zcela jisté, jestli australopitékové byli schopni tzv.precizního gripu, kdy je možné pevně spojit ukazovák a palec bříšky k sobě, to ale nevylučuje dostatečnou zručnost pro práci s jednoduchými nástroji.
S australopitéky je spojováno několik náznaků užívání a výroby nástrojů:
Zatím nebylo možné tyto nálezy jednoznačně přiřadit konkrétnímu druhu homininů. Jejich původcem mohl být některý z australopitéků, ale i soudobí zástupci roduHomo. Zářezy na zvířecích kostech představují první doklady snahy o přístup k živočišné potravě a ukazují nejen na možný zájem australopitéků o masitou potravu (morek), ale i na schopnost využívat k jejímu získávání kameny nebo kamenné nástroje. Přesto se neuvažuje o aktivním lovu velkých zvířat, ale spíše o využívání kořisti jinýchmasožravců, tedy o oškrábání posledních zbytků masa nebo rozbití kosti za účelem získánímorku.Nelze však určit, zda byl k tomuto účelu použit předem připravený, záměrně vyrobený nástroj nebo jen vhodný neopracovaný kámen, nesoucí nejvýše přirozeně zaostřenou hranu.
Australopitékové tvoří značně různorodou,geografickyi časově širokou skupinuhominidů, vazby mezi nimi jsou ale zatím mnohdy nejasné. Podle mínění velké části badatelů je rod spíšeparafyletický.Existují snahy o rozdělení australopitéků do menších skupin - samostatných rodů (Paranthropus,Praeanthropus), zatím však žádné z nastíněných řešení nebylo jednoznačně přijato, a to i kvůli neúplně dochovaným nálezům.Stále více se navíc ukazuje, že vývojhomininůnebyl lineární, že jej provázelo množstvíhomoplasiía že vzájemné vztahy jednotlivých druhů mohly být poměrně komplikované. Na základě vzácných, neúplných nálezů je však lze jen obtížně vysvětlit.
Australopitékové (A. anamensis) mohou navazovat naardipitékya pocházet z východní Afriky.Zhruba před 3 - 3,5 miliony let ovšem prudce vzrostlo množství současně žijících druhů (adaptivní radiace), což komplikuje poznání jejich vývoje. Objevují seA. afarensis,A. bahrelghazali,A. deyiremedaiKenyanthropus platyops.Nejpozději v tuto dobu dochází také k rozšíření do jižní Afriky, odkud je doloženA. africanus. Záhy se přidávají ještě robustní formy, prakticky současně se však již objevují i první zástupci roduHomoa nejstarší kamenné nástroje. Zdá se, že část homininů zvolila k přežití strategii velkých zubů a silných čelistí (rodParanthropus), zatímco jiní upřednostnili větší mozek (rodHomo).
Dosud málo poznané jsou vztahy východoafrických a jihoafrických druhů. Nálezy jsou oddělené rozsáhlým územím, které je prakticky neprozkoumané a bez nálezů.Problematické je rovněž datování jihoafrických lokalit. Lze předpokládat, že mezi jižní a východní Afrikou docházelo k poměrně intenzivním přesunům a vzájemnému ovlivňovánífauny(včetně hominidů), to je ale zatím těžké vysledovat.
Jasná není ani spojitost s prvními zástupci roduHomo, ačkoliv se obecně předpokládá, že lidé vzešli z australopitéků.Dosud nebylo vyřešeno na který ze známých druhů (pokud vůbec na nějaký) první lidé navazují, s jistotou lze vyloučit jen paranthropy.Každá z linií mohla svébytným způsobem rozvíjet typicky lidské znaky (reorganizace a růst mozku, změny na zubech, zlepšováníbipedie, opouštění stromového patra, výroba a užívání nástrojů), ale jen jedna z nich tyto kroky dokončila a byla na cestě k člověku úspěšná.Časné formy roduHomolze ovšem jen obtížně odlišit od mladších zástupců australopitéků, oba rody navíc žily déle než 1 milion let (v době před 2,8 – 1,3 miliony let) souběžně vedle sebe.
Rovněž není jasné, proč australopitékové vyhynuli. Na známých lokalitách jsou výrazně hojnější než současně žijící zástupci roduHomoa navíc se předpokládá, že byli potravními generalisty, což by jim mělo poskytovat vysoké šance k přežití nepříznivých období.Snad došlo k prohloubení klimatických změn, úbytku vlhkých míst a vodních zdrojů, ale i záložních zdrojů potravy, s jejichž pomocí australopitékové překlenovali suchá období.Důvodem však mohla být i neschopnost konkurovat prasatům, opicím či mladším formám roduHomo (předevšímHomo erectus), využívajícím stejné potravní zdroje.Homo erectusnapříklad mohl díky lepší schopnosti plánování záměrně stopovat budoucí kořist a nespoléhat jen na náhodné nálezy nebo dokázal díky kamenným nástrojům rozbít zvířecí kosti a využít morek, nejen zbytky masa zanechané šelmami.Takové hypotézy však dosud nelze ověřit.
Australopitheacus anamensisje nejstarším známým australopitékem. Žil na území dnešních státůEtiopieaKeňaasi před 4,2 - 3,9 miliony let. Obýval pestrou mozaikovitou krajinu, patrně s dostatkem lesních porostů. Vyhledával převážně rostlinnou stravu. Předpokládá se, že je přímým předchůdcem druhuAustralopithecus afarensisa snad i předkem všech mladších australopitéků.
Australopithecus afarensisžil před 3,8 až 2,9 milionu let. Díky početným nálezům zTanzanie,KeniaEtiopie(na 500 vzorků z více než 100 jedinců) je jedním z nejlépe poznaných australopitéků. Obýval širší spektrum biotopů, kde využíval různorodé potravní zdroje převážně rostlinného původu. Může být předkem roduHomoi robustních australopitéků, jejich vzájemný vztah je však dosud nejistý. Do druhuAustralopithecus afarensisněkteří badatelé řadí i ostatky, jinými vyčleňované do samostatných druhůAustralopithecus bahrelghazaliaKenyanthropus platyops.
Australopithecus africanusžil před 2 až 3 miliony let na území dnešníJihoafrické republiky. Je velmi dobře doložen hojnými nálezy z tamních krasových jeskyní. Není jasné, zda patří mezi předchůdce člověka a nebo zda se jedná o slepou vývojovou větev. Oproti východoafrickým australopitékům byl lépe přizpůsoben lesnatému prostředí, obživu však získával i v okolní savaně.
Australopithecus garhižil zhruba před 2,5 miliony let na břehu mělkého jezera na středním toku řekyAwašv dnešníEtiopii. Tento velmi málo poznaný australopiték měl patrně již delší dolní končetiny. Kromě ostatků hominidů byly zachyceny i stejně staré kostiturovitýcha koníHipparions rýhami a stopami úderů kamenem na povrchu. Ačkoliv není možné jednoznačně prokázat, že toto poškození způsobili zástupci druhuA. garhi, souvislost je velmi pravděpodobná.
Australopithecus sedibažil jako jeden z nejmladších australopitéků před 2 miliony let v jižní Africe, v okolí jeskyně Malapa. Zde byly zachyceny unikátně dochované kostry, představující jedince dobře přizpůsobené ke šplhání v korunách stromů, ale zároveň s velmi moderně utvářenou pánví, která ukazuje na běžně užívanou bipedii. Tento druh již nese překvapivě velké množství znaků, typických pro rodHomo.
Australopithecus bahrelghazalibyl zachycen v Čadu a je dosud jediným australopitékem, nalezeným západně od Velké příkopové propadliny. Před 3 miliony let zde obýval nezvykle otevřený ekosystém bez výraznějších stromových porostů.
Australopithecus deyiremedabyl současníkem druhuAustralopithecus afarensis- žil před 3,3 až 3,5 miliony let v Etiopii. Zatím je znám jen z několika zlomků čelistí, jejichž utváření se nápadně blíží člověku a druhuKenyanthropus platyops.
Australopithecus (Paranthropus) aethiopicusje nejstarším prokazatelným zástupcem robustních australopitéků. Žil před 2,3 až 2,7 miliony let ve východní Africe, na území dnešní Keni, Etiopie a Tanzanie. Představuje patrně spojnici mezi druhemAustralopithecus afarensisa mladšímiparanthropy(A. robustus, A. boisei). Obýval ještě poměrně zalesněné prostory, stále více již ale pronikal do otevřené krajiny, kde nacházel značnou část své potravy.
Australopithecus (Paranthropus) robustusje známý z jihoafických krasových jeskyní v Kolébce lidstva, jejichž okolí obýval před 1,5 až 2 miliony let. Zde se často stával kořistí masožravých šelem. Žil v otevřené krajině, tvořené převážně travnatými pláněmi, jen s občasnými skupinkami stromů a keřů. Jeho strava byla patrně výrazně variabilní a měnila se podle aktuálně dostupných zdrojů.
Australopithecus (Paranthropus) boiseijako nejmladší australopiték žil před 1,3 až 2,3 miliony let ve východní Africe (Etiopie, Keňa, Tanzanie, Malawi). Je nejodvozenějším druhem paranthropů a jeho lebka i čelisti jsou mohutnější než u ostatních druhů. Zdá se, že vyhledával vlhká místa při březích řek a jezer, kde se mohl živit oddenky šáchorovitých rostlin.
Vývoj člověkaHominizaceOldovan