Augustin Fibiger

Augustin Fibiger(20. listopadu1868Bakov nad Jizerou–8. května1936Litoměřice) bylčeskýřímskokatolickýknězlitoměřické diecéze,sekretářlitoměřického biskupa,konzistorní radaa tajný papežský komoří, představitel národní samosprávyČeskoslovenskapo roce 1918 a náboženský publicista.
Byl synem Augustina Fibigera, starosty a měšťana Bakova nad Jizerou a Marie Magdalény Fibigerové. Jednalo se o českéhovlasteneckého kněze. Po svém vysvěcení působil v duchovní správě nejprve jakokaplanveVarnsdorfuaLiberci. Po té byl sekretářemlitoměřického biskupaEmanuela Schöbela, a i novýbiskupJosef Grossjej povolal za svého sekretáře. V Litoměřicích proslul tím, že vždy ve výroční den úmrtíKarla Hynka Máchysloužil mši svatou za tohoto básníka s mohutnými národnímikonsekvencemiu českého obyvatelstva. Jeho litoměřický dům naGroße Wenzelsgasse 10(50°32′ s. š.,14°7′38″ v. d.) se stal centrem litoměřických katolických spolků, zvláště těch, které usilovaly o českou národnostní myšlenku. Stal se také prvním starostou katolického sdruženíOrelv Litoměřicích.
Dětství prožil v Bakově nad Jizerou. Tam jeho rodina vlastnila dům na náměstí č.p. 11 (50°28′52″ s. š.,14°56′9″ v. d.). Byl prvorozeným synem starosty a kováře Augustina Fibigera, který měl se svou ženou Marii ještě mladší dceru Annu a syna Václava. Školní docházku absolvoval v letech 1875–1880 v obecné chlapecké škole vBakově nad Jizerou(50°28′56″ s. š.,14°56′9″ v. d.), kde patřil k nejnadanějším žákům. Po té pokračoval v jednoroční školní docházce vměšťanské školevČeské Lípě, aby se zdokonalil v německém jazyce. Jeho výborné školní výsledky, byly otcem odměněny tím, že umožnil jeho další studium na osmiletém gymnáziu vMladé Boleslavi(50°24′58″ s. š.,14°54′24″ v. d.), kde v letech 1881–1889 dosáhl skvělých výsledků. Jako student, rád sledoval otce při jednání rady města a vedl s ním dlouhé diskuse o státní správě. Otec ho i jako budoucího úředníka pověřil drobnými úkoly ve správě města. Po absolvování gymnázia, které ukončil v roce 1889 s vyznamenáním, se rozhodl pokračovat ve studiu, i když rozpočet jeho rodičů další studia neumožňoval. Přesto dostal nabídku studia nabohoslovecké fakultěvŘímě, se kterou jeho rodiče souhlasili. V Římě se ubytoval v klášteřeTrinitářunaVia Sitina 73(41°54′20″ s. š.,12°29′3″ v. d.), kamalumnipřesídlili, teprve před rokem zlombardského papežského semináře svatých Ambrože a Karla(San Carlo al Corso), kde bydlelibohoslovci(v letech 1887–1888). Tím se stal chovancemCollegio Boemo– Bohemicum, kde studovalfilozofiiateologii. Musel se naučititalštinu, která zde byla komunikačním jazykem pro všechny úkoly, spojené se studiem. Do Bakova pravidelně posílal dopisy, v nichž popsal krásy duchovních i světských památek Říma a dalších italských měst. Zároveň z dopisů vyzařoval stesk po domově. Dne 24. září 1892 musel studia přerušit, z důvodu nástupu do vojenské služby. Po omilostnění císařemFrantiškem Josefem I.byl propuštěn z armády a 31. prosince 1892 se vrátil do koleje k dokončení studia. 31. prosince 1893 byl vysvěcen najáhnaa svá studia v Římě završil 14. května 1894 vysvěcením na kněze. Z koleje odešel 25. června 1894.
Od 1. srpna 1894 nastoupil v duchovní zprávě, jako kaplan dochrámu sv. Petra a Pavla(50°54′43″ s. š.,14°37′13″ v. d.), který byl postaven na místě původního kostelíka ze 13. století a je nejstaršímvarnsdorfskýmkostelem. Základní kámen nového, tedy dnešního kostela, byl položen v roce 1766. Zde Fibiger působil, až do října 1896. Další jehofarnostíse stalLiberec, kde sloužil, jako kaplan v arciděkanskémkostele svatého Antonína Velikého(50°46′10″ s. š.,15°3′23″ v. d.). V dubnu 1902 byl povolán do Litoměřic jako tajemník biskupaEmanuela Jana Křtitele Schöbela, který byl římskokatolickým knězem německé národnosti,14. biskupem litoměřickýma 41.velmistrem Řádu křižovníků s červenou hvězdou. Zároveň byl až do roku 1915dómskýmkazatelem. V roce 1905 byl jmenován přísedícím a radoubiskupské konzistoře, v 1908t ajnýmpapežským komořímII. stupně a sekretářem biskupské konsistoře.
Po smrti biskupa Emanuela Schöbela nabiskupský stolecPius X.dosadil dne 18. března 1910 Josefa Jindřicha Grosse, který byl římskokatolickým knězem německé národnosti a 15. biskupem litoměřickým. Tento německý biskup velmi pozvedl, prostřednictvím spolkuSchulverein, místní školství. Pověstné bylo jeho lpění naceremonii. Byl věrným stoupenecemhabsburské dynastie. Biskup Gross v září 1910 znovu zvolil Fibigera za svého tajemníka.
Přestože, jeho nadřízený, biskup Gross byl německé národnosti, toleroval Fibigerovi české vlastenecké aktivity a to dokonce i v doběprvní světové války. Zvláště nebezpečné bylo, když se stal zpravodajem tzv.Maffie– českého odbojového protirakouského hnutí, podporovaného z exiluTomášem Garrigue Masarykem. S tím se znal již z období před první světovou válkou. Tomáš Garrigue Masaryk dokonce na jeho doporučení trávil se svojí rodinou, dovolenou v jeho rodném městě Bakově nad Jizerou (50°28′55″ s. š.,14°56′4″ v. d.) a to po dva roky 1895 a 1896.
V roce 1916 zemřela jeho sestra Anna (41), což ho ovlivnilo na celý život. Po sestře zůstalo šest dětí, Augustin (15), Hana (14), Jaroslav (12), Štěpánka (10), Marie (6) a Anička (2). Švagr Josef byl na bojišti a tak vše potřebné vyřídil za něho a postaral se o jeho domácnost i děti. Přes velkou vytíženost vše zvladl, jen nejmladší Aničku si do péče převzala jeho sestřenice Anna Kučerová, která byla bezdětná, a se svým manželem Josefem se o Aničku postarali. Později ji i adoptovali a z vděčnosti na památku této události dali v bakovskémkostele sv. Bartolomějezhotovit okennívitráž, která tuto událost připomíná. Všichni sourozenci Kameníkovi po zbytek života s láskou a úctou vzpomínali na svého strýce: „Vždyť z nás vychoval slušné lidi“.
8. září 1918 zorganizoval velkou pouť z Litoměřic doDoksan, která se stala národní manifestací za svobodu. Povzniku Československé republikyv říjnu 1918 se postavil do čela místníhoNárodního výboru československéhov Litoměřicích. Národní výbor nového státu měl až do konce roku 1918 sídlo v jeho soukromém domě. Zároveň se v Litoměřicích 29. října vytvořilaNěmecká Národní radapro město a okres. Měla 36 členů a 8 z nich bylo v exekutivním výboru. Týž den také vydala prohlášení, ve kterém se přihlásili k právě vzniklé provinciiDeutschböhmen. Také v něm žádali obyvatelstvo o zachování klidu a pořádku, aby přechod ze starých poměrů do nových proběhl co nejrychleji a bez problémů. Biskup Gross k novému československému státu zastával velmi opatrné a vyčkávací stanovisko. Situace v Litoměřicích, nové situaci nepřála, armáda byla na straně protivníka a demografická čísla udávaly 87 % Němců k 13 % Čechů. Fibigerova vize o českém státě byla jasná, proměnit vizi v realitu. Jednal se zástupci armády, hovořil k prostým vojákům, neúnavně oslovoval vlivné i prosté občany. Zároveň se staral o tři jemu svěřené děti. Nakonec se mu podařilo splnit jeho vizi, když kráčel v čeleterezínsképosádky, která osvobodila Litoměřice. Přijal slib věrnosti nové republice od místních českých úředníků. Jeho zásluhou v prosinci 1918 Litoměřice přešly bez ozbrojeného boje do moci českých úřadů. Obsazením města československou armádou skončilo působení německé Národní rady.
V roce 1929 byl v Litoměřicích jmenovánkonzistorním radou.
30. léta 20. století byla těžkým obdobím, v sousedním Německu se k moci dostalAdolf Hitler, jehož „nacismus“ získal své přívržence i v Litoměřicích. Národnostní nesnášenlivost mezi občany vzrůstala. Do správy statní i duchovní byly v Litoměřicích pověřováni zástupci německé „menšiny“ prý, aby nedráždily nacistické přívržence a uklidnila se situace v regionu. Po smrti biskupa Grosse nastalo meziČeskoslovenskou republikouaSvatým stolcempoměrně dlouhé dohadování o nástupci. Až 22. října 1931 potvrdilPius XI.novým biskupemThDr.Antonína Aloise Webera, který byl římskokatolický knězem německé národnosti, 16. biskupem litoměřickým a od 10. března 1947titulárním arcibiskupem. Tento německý biskup, politicky nikdy nevystupoval a národnostně se nevyhraňoval, naopak národnostní protiklady v diecézi mírnil a důraz kladl na náboženskou výchovu, sociální a charitativní činnost. K stupňujícím se německým požadavkům mínil: „Snad neznají české přísloví: s jídlem roste chuť“. Fibigera těšila snad už jen rodina, tam bylo všechno, jak má být. Jeho svěřenci si našli životní partnery a tak do Bakova nad Jizerou jezdil, aby se stal oddávajícím knězem. Radost mu přineslo narození Vladimíra (1930), Marie (1933), Hany (1934) a Františka (1934), kteří byli potomky jeho svěřenců po sestře Anně. Jeho poslední setkání s celou rodinou, bylo 17. října 1935 v Bakově nad Jizerou, kdy oddával nejstaršího ze svých svěřenců Augustina Kameníka.
Rodina ho ještě v Litoměřicích navštívila v dubnu 1936. Krátce po rodinné návštěvě 8. května 1936 ve věku 67 let v Litoměřicích zemřel.
Jeho smrt v roce 1936 se stala národní manifestací proti sílícímu tlaku ze strany německy mluvícího obyvatelstva vSudetech.
Nad jeho hrobem50°31′59″ s. š.,14°7′2″ v. d., na litoměřickém hřbitově poblíž hrobky litoměřických biskupů, promluvil při pohřbu Dr. Lešer jménem Národního výboru a přečetl poslední odkaz Fibigera:
Po přečtení tohoto odkazu zazněla nad jeho hrobem, po obvyklých církevních zpěvechčeskoslovenská národní hymna:"Kde domov můj"v českém jazyce. Existovala totiž také v Sudetech používanáněmecká jazyková verze československé hymny. Tato národní manifestace však byla v německy mluvícím prostředí záměrně přehlížena a ignorována.