Válka v Bosně a Hercegovině

Válka v Bosně a Hercegovině(srbochorvatskyRat u Bosni i Hercegovini/ Рат у Босни и Херцеговини) byl mezinárodní ozbrojený konflikt, který probíhal od března roku1992do listopadu roku1995na územíBosny a Hercegoviny. Válka začala 6. dubna 1992 po řadě dřívějších násilných incidentů a skončila 14. prosince 1995, kdy byly podepsányDaytonské dohody. Hlavními válčícími stranami byly sílyRepubliky Bosna a Hercegovina,Republiky Herceg-BosnaaRepubliky Srbské, přičemž poslední dvě entity bylyprotostátyvedené a zásobovanéChorvatskemaSrbskem.
Válka byla součástírozpadu Jugoslávie. Po odtrženíSlovinskaaChorvatskaodSocialistické federativní republiky Jugosláviev roce 1991 vznikla multietnickáSocialistická republika Bosna a Hercegovina, která byla obývána převážněmuslimskýmiBosňáky(44 %),pravoslavnýmiSrby(32,5 %) akatolickýmiChorvaty(17 %) a 29. února 1992 schválila referendum za nezávislost. Političtí představitelé bosenských Srbů referendum bojkotovali a jeho výsledek odmítli. V očekávání výsledku referenda přijalo Národní shromáždění Republiky srbské v Bosně a Hercegovině dne 28. února 1992Ústavu Srbské republiky Bosny a Hercegoviny. Po vyhlášení nezávislosti Bosny a Hercegoviny (která získala mezinárodní uznání) a po odstoupeníAliji Izetbegovićez dříve podepsaného Cutileirova plánu(který navrhoval rozdělení Bosny na etnické kantony), zmobilizovalibosenští SrbovévedeníRadovanem Karadžićema podporovaní vládouSlobodana MiloševićeaJugoslávskou lidovou armádou(JNA) síly uvnitř Bosny a Hercegoviny, aby zajistily území etnických Srbů. Válka se brzy rozšířila po celé zemi, doprovázenáetnickými čistkami.
Konflikt zpočátku probíhal mezi jednotkami jugoslávské armády v Bosně, která se později transformovala naArmádu Republiky srbské(VRS) na jedné straně, aArmádou Republiky Bosna a Hercegovina(ARBiH), složenou převážně zBosňáků, a chorvatskými silami vChorvatské radě obrany(HVO) na druhé straně. Napětí meziChorvatyaBosňákyse na konci roku1992zvýšilo, což vedlo k eskalacichorvatsko-bosňácké válkyna začátku roku 1993.Bosenská válka se vyznačovala lítými boji, nerozlišujícím ostřelováním měst a obcí, etnickými čistkami a systematickým masovýmznásilňováním, kterého se dopouštěly především srbskéa v menší míře chorvatskéa bosenskésíly. Události jakoobléhání Sarajevaamasakr ve Srebrenicise později staly ikonou konfliktu.
Srbové byli zpočátku vojensky ve výhodě díky zbraním a zdrojům poskytnutýmJNA, ale nakonec ztratili na síle, když se Bosňáci a Chorvati spojili proti Republice srbské v roce 1994 s vytvořenímFederace Bosny a Hercegovinypo dohodě z Washingtonu.Pákistánignoroval zákazOSNtýkající se dodávek zbraní a bosenským muslimům letecky přepravil protitankové střely, zatímco po masakrech ve Srebrenici a Markale zasáhlo NATO v roce 1995operací Rozhodná sílazaměřenou na pozice armády Republiky srbské, což se ukázalo klíčové k ukončení války.Válka skončila po podpisu Všeobecné rámcové dohody o míru v Bosně a Hercegovině v Paříži dne 14. prosince 1995. Mírová jednání se konala v Daytonu ve státěOhioa byla dokončena 21. listopadu 1995.
Začátkem roku 2008Mezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugosláviiusvědčil 45 Srbů, dvanáct Chorvatů a čtyři Bosňáky z válečných zločinů v souvislosti s válkou v Bosně.Odhady naznačují, že během války bylo zabito přes 100 000 lidí. válka.Přes 2,2 milionu lidí bylo vysídleno,, čímž se konflikt stal tehdy nejnásilnějším konfliktem v Evropě od koncedruhé světové války.Kromě toho bylo znásilněno odhadem 12 000–50 000 žen, zejména srbskými silami, přičemž většina obětí byly ženy z Bosny.
Střety mezi Bosňáky, Chorvaty a Srby v Bosně začaly koncem února 1992 a „úplné nepřátelství vypuklo 6. dubna“,téhož dneSpojené státyaEvropské hospodářské společenství(EHS)uznaly Bosnu a Hercegovinu.Misha Glenny uvádí datum 22. března, Tom Gallagher uvádí 2. dubna, zatímco Mary Kaldor a Laura Silber a Allan Little udávají 6. dubna.Philip Hammond tvrdí, že nejběžnějším názorem je, že válka začala 6. dubna 1992.
Srbové považují střelbu na sarajevské svatbě 1. března 1992, kdy probíhal druhý den referenda o nezávislosti Bosny a kde bylzabit ženichův otec, za první úmrtí války.Masakr Srbů v Sijekovacise odehrál 26. března amasakr v Bijeljině(většinou Bosňáků) 1.–2. dubna. Dne 5. dubna, poté, co se demonstranti přiblížili k barikádě, byl srbskými silami zabit demonstrant.
Válku ukončila Všeobecná rámcová dohoda o míru v Bosně a Hercegovině, sjednaná naletecké základně Wright-Pattersonv Daytonu ve státě Ohio mezi 1. a 21. listopadem 1995 a podepsaná v Paříži 14. prosince 1995.
Válka v Bosně a Hercegovině vznikla v důsledkurozpadu socialistické Jugoslávie. VJugosláviise objevila krize v důsledku oslabení konfederačního systému na koncistudené války. V Jugoslávii ztratila národní komunistická strana (Svaz komunistů Jugoslávie) ideologickou sílu. Mezitím etnický nacionalismus zažil v 80. letech renesanci po násilí vKosovu.Zatímco cílem srbských nacionalistů byla centralizace Jugoslávie, ostatní národnosti v Jugoslávii usilovaly o federalizaci a decentralizaci státu.
Bosna a Hercegovina, bývaláosmanskáprovincie, byla historicky multietnickým státem. Podle sčítání lidu z roku 1991 se 44 % populace považovalo za muslimy (Bosňáky), 32,5 % za Srby a 17 % za Chorvaty, přičemž 6 % se označilo zaJugoslávce.
V březnu 1989 se krize v Jugoslávii prohloubila poté, co byly přijaty dodatky k srbské ústavě umožňující vládě Srbska ovládnout provincieKosovoaVojvodina.Do té doby bylo rozhodování Kosova a Vojvodiny nezávislé a každá autonomní provincie měla také hlas na jugoslávské federální úrovni. Srbsko pod nově zvoleným prezidentemSlobodanem Miloševičemzískalo kontrolu nad třemi z osmi hlasů v jugoslávském předsednictví. S dodatečnými hlasy z Černé Hory tak Srbsko mohlo výrazně ovlivnit rozhodnutí federální vlády. Tato situace vedla k námitkám ze strany ostatních republik a volání po reformě Jugoslávské federace.
Na 14. mimořádném sjezdu Svazu komunistů Jugoslávie dne 20. ledna 1990 se delegace republik nemohly shodnout na hlavních otázkách, kterým jugoslávská federace čelí. V důsledku toho slovinští a chorvatští delegáti kongres opustili. Slovinská delegace v čele sMilanem Kučanempožadovala demokratické změny a volnější federaci, zatímco srbská delegace v čele s Miloševičem byla proti.
V prvních vícestranných volbách v Bosně a Hercegovině v listopadu 1990 se hlasovalo převážně podle etnického původu, což vedlo k úspěchu bosenskéstrany demokratické akce(SDA),Srbské demokratické strany(SDS) aChorvatského demokratického společenství(HDZ BiH).
Strany si rozdělovaly moc podle etnických linií, takže prezidentem předsednictva Socialistické republiky Bosna a Hercegovina byl Bosňák, předsedou parlamentu Srb a ministerským předsedou Chorvat. Separatistické nacionalistické strany dosáhly moci v jiných republikách, včetně Chorvatska a Slovinska.
Začátkem roku 1991 se konala setkání vedoucích představitelů šesti jugoslávských republik a dvou autonomních oblastí, aby prodiskutovali probíhající krizi v Jugoslávii.Srbské vedení upřednostňovalo federální řešení, zatímco chorvatské a slovinské vedení upřednostňovalo alianci suverénních států. Bosenský vůdceAlija Izetbegovićv únoru navrhl asymetrickou federaci, kde by Slovinsko a Chorvatsko udržely volné vztahy se čtyřmi zbývajícími republikami. Krátce poté změnil svůj postoj a jako předpoklad takové federace zvolil suverénní Bosnu.
Dne 25. března seFranjo Tuđmana srbský prezidentSlobodan Miloševićsešli v Karađorđevu.Setkání bylo kontroverzní kvůli tvrzením některých jugoslávských politiků, že oba prezidenti souhlasili s rozdělením Bosny a Hercegoviny.
6. června Izetbegović a makedonský prezidentKiro Gligorovnavrhli slabou konfederaci mezi Chorvatskem, Slovinskem a federací ostatních čtyř republik. To bylo odmítnuto Miloševićovou administrativou.
25. června1991vyhlásily Slovinsko a Chorvatsko nezávislost. Ve Slovinsku následovalozbrojený konflikt, zatímco střety v oblastech Chorvatska se značným počtem etnických Srbůpřerostly v totální válku.Jugoslávská lidová armáda(JNA) opustila snahy o znovuzískání kontroly nad Slovinskem v červenci, zatímco boje v Chorvatsku zesílily, dokud nebylo v lednu 1992 dohodnuto příměří. JNA také zaútočila na Chorvatsko z Bosny a Hercegoviny.
V červenci 1991 zástupci Srbské demokratické strany (SDS), včetně prezidenta SDSRadovana Karadžiće,Muhameda FilipovićeaAdila Zulfikarpašićez Muslimské bosňácké organizace (MBO), vypracovali dohodu známou jako dohoda Zulfikarpašić–Karadžić. Tím by SR Bosna a Hercegovina zůstala ve státním svazku se SR Srbsko a SR Černá Hora. Dohoda byla vypovězena chorvatskými politickými stranami. Ačkoli zpočátku iniciativu vítala, Izetbegovićova administrativa později dohodu odmítla.
Mezi zářím a listopadem 1991 zorganizovala SDS vytvoření šesti „srbských autonomních oblastí“ (SAO).Bylo to v reakci na kroky Bosňáků směrem k odtržení od Jugoslávie.Podobné kroky podnikli ibosenští Chorvati.
V srpnu 1991 uspořádaloEvropské hospodářské společenstvíkonferenci ve snaze zabránit tomu, aby Bosna a Hercegovina sklouzla do války.
25. září 1991 schválilaRada bezpečnosti OSNrezoluci 713, která uvalila zbrojní embargo na všechna území bývalé Jugoslávie. Embargo mělo malý vliv na JNA a srbské síly. Do té doby se chorvatské síly zmocnily velkého množství zbraní od JNA běhembitvy o kasárna. Embargo mělo významný dopad v Bosně a Hercegovině na začátku bosenské války.Srbské síly zdědily výzbroj a výstroj JNA, zatímco chorvatské a bosenské síly získaly zbraně přes Chorvatsko v rozporu s embargem.
19. září 1991 přesunula JNA další jednotky do oblasti kolem městaMostar. Proti tomu protestovala místní vláda. 20. září 1991 JNA přesunula jednotky nafrontu u VukovarupřesVišegradskouoblast severovýchodní Bosny. V reakci na to místní Chorvati a Bosňáci postavili barikády a stanoviště pro kulomety. Zastavili kolonu 60 tanků JNA, ale následující den byli násilím rozprášeni. Více než 1000 lidí muselo z oblasti uprchnout. Tato akce, téměř sedm měsíců před začátkem bosenské války, způsobila první oběti jugoslávských válek v Bosně. V prvních říjnových dnech JNA zaútočila a srovnala se zemí chorvatskou vesniciRavnove východníHercegovině, na cestě k útoku naDubrovníkv jižním Chorvatsku.
Dne 6. října 1991 dal bosenský prezident Alija Izetbegović televizní prohlášení o neutralitě, které obsahovalo prohlášení „to není naše válka“.Mezitím Izetbegović učinil před bosenským parlamentem dne 14. října následující prohlášení týkající se JNA: „Nedělejte nic proti armádě. (...) přítomnost armády je pro nás stabilizujícím faktorem a my tu armádu potřebujeme (...). Až dosud jsme s armádou neměli problémy a nebudeme mít problémy ani později.“
V průběhu roku 1990 vytvářelaSDBa skupina vybraných srbských důstojníků Jugoslávské lidové armády (JNA)Plán RAMs cílem organizovat Srby mimo Srbsko, upevnit kontrolu nad začínajícími stranamiSDSa rozmístit zbraně a střelivo.
Plán měl připravit rámec pro třetí Jugoslávii, ve které by všichni Srbové na svých územích žili společně ve stejném státě.
Novinář Giuseppe Zaccaria shrnul setkání důstojníků srbské armády v Bělehradě v roce 1992 a uvedl, že přijali explicitní politiku zaměřenou na ženy a děti jako zranitelnou část muslimské náboženské a sociální struktury.Podle některých zdrojů byl plán RAM vytvořen v 80. letech 20. století.Jeho existenci prozradilAnte Marković, předseda vlády Jugoslávie, Chorvat z Bosny a Hercegoviny. Existence a jeho možná realizace znepokojila bosenskou vládu.
Dne 15. října 1991 parlament Socialistické republiky Bosny a Hercegoviny v Sarajevu schválil prostou většinou „Memorandum o suverenitě Bosny a Hercegoviny“.Memorandum bylo žhavě zpochybněno bosenskosrbskými poslanci parlamentu s argumentem, že dodatek LXX ústavy vyžaduje procedurální záruky a dvoutřetinovou většinu pro takové záležitosti. Memorandum bylo každopádně projednáváno, což vedlo k bojkotu parlamentu ze strany bosenských Srbů a během bojkotu byla legislativa schválena.Srbští členové parlamentu vyhlásili 24. října 1991 Sněmovnu srbského národa Bosny a Hercegoviny (Skupština srpskog naroda Bosne i Hercegovine) a prohlásili, že srbský lid si přeje zůstat v Jugoslávii.Strana demokratické akce (SDA), vedená Alijou Izetbegovićem, byla odhodlána usilovat o nezávislost a byla podporována Evropou a USA.SDS jasně uvedla, že pokud bude vyhlášena nezávislost, Srbové se odtrhnou, protože je to jejich právo na sebeurčení.
Chorvatské demokratické společenství Bosny a Hercegoviny(HDZ BiH) vzniklo jako pobočka vládnoucí strany v Chorvatsku,Chorvatského demokratického společenství(HDZ). Zatímco to volalo po nezávislosti země, vznikl ve straně s některými členy rozkol obhajovat oddělení oblastí s chorvatskou většinou. V listopadu 1991 chorvatské vedení zorganizovalo autonomní společenství v oblastech s chorvatskou většinou. 12. listopadu 1991 byla v Bosanském Brodě založenaChorvatské společenství bosenské Posaviny. Pokrývalo osm obcí v severní Bosně.Dne 18. listopadu 1991 bylo v Mostaru založenoChorvatské společenství Herceg-Bosna(Hrvatska zajednica Herceg-Bosna), politická, ekonomická, kulturní a geografická autonomie na Bosně a Hercegovině. Jejím prezidentem byl zvolenMate Boban.Její zakládající dokument řekl: „Společenství bude respektovat demokraticky zvolenou vládu Republiky Bosna a Hercegovina, dokud bude existovat státní nezávislost Bosny a Hercegoviny ve vztahu k bývalé nebo jakékoli jiné Jugoslávii.“
PamětiBorisava Jovićeukazují, že 5. prosince 1991Slobodan Miloševićnařídil reorganizaci jednotek JNA v Bosně a Hercegovině a stažení její nebosenské posádky pro případ, že by uznání vedlo k vnímání JNA jako cizí síly; Bosenští Srbové by zůstali, aby tvořili jádro bosenskosrbské armády.V souladu s tím bylo do konce měsíce pouze 10–15 % personálu JNA v Bosně a Hercegovině ze zemí mimo republiku.Silber a Little poznamenávají, že Milošević tajně nařídil, aby byli všichni bosenští vojáci JNA převezeni do BaH.Jovićovy paměti naznačují, že Milošević plánoval útok na Bosnu s velkým předstihem.
9. ledna 1992 vyhlásili bosenští Srbové „Republiku srbského lidu v Bosně a Hercegovině“ (Republika srpskog naroda Bosne i Hercegovine, SR BiH, pozdějiRepublika srbská), ale oficiálně nezávislost nevyhlásili.Arbitrážní komise Mírové konference o Jugosláviive svém Stanovisku č. 4 k Bosně a Hercegovině z 11. ledna 1992 uvedla, ženezávislost Bosny a Hercegovinyby neměla být uznána, protože v zemi dosud referendum o nezávislosti neproběhlo.
25. ledna1992, hodinu po přerušeném zasedání parlamentu, parlament vyhlásil referendum o nezávislosti na 29. února a 1. března.Debata skončila poté, co se srbští poslanci stáhli poté, co většina bosňácko-chorvatských delegátů odmítla návrh, aby byla otázka referenda předložena dosud neustanovené Radě národní rovnosti.Návrh referenda byl přijat v podobě, jak jej navrhli muslimští poslanci za nepřítomnosti členů SDS.Jak poznamenávají Burg a Shoup, „rozhodnutí postavilo bosenskou vládu a Srby do kolizního kurzu“. Nadcházející referendum vyvolalo v únoru mezinárodní znepokojení.
Chorvatská válkavyústila v rezoluci Rady bezpečnosti OSN 743 dne 21. února 1992, která vytvořila Ochranné síly OSN (UNPROFOR).
Během jednání vLisabonuve dnech 21.–22. února představil prostředník EKJosé Cutileiromírový plán, který navrhoval rozdělení nezávislého státu Bosna na tři základní jednotky. Dohoda byla vypovězena bosňáckým vedením dne 25. února.28. února 1992 Ústava SR BiH prohlásila, že území této republiky zahrnuje „území srbských autonomních oblastí a okresů a dalších srbských etnických jednotek v Bosně a Hercegovině, včetně regionů, ve kterých srbský národ zůstal v menšině kvůligenocidě vedené proti němu ve 2. světové válce“ a bylo prohlášena za součást Jugoslávie.
Členové shromáždění bosenských Srbů Srbům doporučili, aby bojkotovali referenda konaná ve dnech 29. února a 1. března 1992. Účast v referendech byla hlášena jako 63,7 %,přičemž 92,7 % voličů hlasovalo pro nezávislost (což znamená, že bosenští Srbové, kteří tvořili přibližně 34 % populace z velké části referendum bojkotovali).Srbské politické vedení využilo referenda jako záminku k tomu, aby na protest postavilo zátarasy. Nezávislost byla formálně vyhlášena bosenským parlamentem dne 3. března 1992.
Hrozba války v zemi si vynutila zasedáníEvropského společenstvía dalších států v září 1991. Carrington-Cutileirův plán byl pojmenovaný podle jeho tvůrců –lorda Petera Carringtonaa portugalského velvyslance José Cutileira. Plán spočíval v rozdělení území podle majoritních etnik na všech úrovních správy. Nejprve byl plán přijat všemi třemi stranami, ale nakonec prezident Bosny a Hercegoviny, BosňanAlija Izetbegović, od plánu ustoupil a jednání tak ztroskotala.
Během referenda1. březnabylo Sarajevo tiché, kroměstřelby na srbskou svatbu.Mávání srbskými vlajkami vBaščaršijipovažovali muslimové v den referenda za záměrnou provokaci.Nikola Gardović, otec ženicha, byl zabit a srbský pravoslavný kněz byl zraněn. Svědci identifikovali vraha jakoRamize Delaliće, známého také jako „Ćelo“, menšího gangstera, který se od pádu komunismu stával čím dál drzejším zločincem a bylo také uvedeno, že byl členem bosenské polovojenské skupiny „Zelené barety“. Byly na něj a dalšího podezřelého útočníka vydány zatykače.SDSzabití odsoudila a tvrdila, že jeho nezatčení bylo způsobenoSDAnebo spoluúčastí bosenské vlády.Mluvčí SDS uvedl, že jde o důkaz, že Srbové jsou ve smrtelném nebezpečí a v nezávislé Bosně v něm budou ještě dále, což odmítlSefer Halilović, zakladatelVlastenecké ligy, který prohlásil, že nešlo o svatbu, ale o provokaci a obvinil svatební hosty jako aktivisty SDS. Následujícího časného rána se na klíčových tranzitních bodech napříč městem objevily barikády a byly obsazeny ozbrojenými a maskovanými příznivci SDS.
Povyhlášení nezávislosti Bosny a Hercegovinyna Jugoslávii 3. března 1992 mezi Srby a vládními silami po celém území vypukly sporadické boje.
18. března 1992 podepsalyLisabonskou dohoduvšechny tři strany:Alija Izetbegovićza Bosňáky,Radovan Karadžićza Srby aMate Bobanza Chorvaty. 28. března 1992 však Izetbegović po schůzce s tehdejším americkým velvyslancem v JugosláviiWarrenem Zimmermannemv Sarajevu svůj podpis stáhl a deklaroval svůj nesouhlas s jakýmkoliv typem etnického rozdělení Bosny.
Koncem března 1992 došlo vBosanském Broděa jeho okolí k bojům mezi Srby a spojenými chorvatskými a bosenskými silami,což mělo za následekzabití srbských vesničanů v Sijekovaci.Srbské polovojenské jednotky spáchaly 1.–2. dubna 1992masakr v Bijeljině, jehož oběťmi byli většinou Bosňáci.
V bosenské válce byly tři frakce:
Tyto tři etnické skupiny převážně podporovaly svou příslušnou etnickou nebo národnostní frakci: Bosňáci hlavněARBiH, ChorvatiHVOa SrbovéVRS. V každé frakci byli zahraniční dobrovolníci.
Bosňáné se organizovali hlavně doArmády Republiky Bosna a Hercegovina(Armija Republike Bosne i Hercegovine, ARBiH) jako ozbrojené síly Republiky Bosna a Hercegovina. Síly Republiky Bosna a Hercegovina byly rozděleny do pěti sborů. 1. sbor operoval v oblasti Sarajeva a Goražde, zatímco silnější 5. sbor byl umístěn v západní kapseBosenské Krajiny, který spolupracoval s jednotkamiHVOvBihaćia okolí. Bosenské vládní síly byly špatně vybavené a na válku nepřipravené.
Sefer Halilović, náčelník štábu bosenské územní obrany, v červnu 1992 tvrdil, že jeho síly jsou ze 70 % muslimové, 18 % Chorvati a 12 % Srbové.Procento srbských a chorvatských vojáků v bosenské armádě bylo zvláště vysoké vSarajevu,MostaruaTuzle.Zástupcem velitele velitelství bosenské armády byl generálJovan Divjak, nejvýše postavený etnický Srb v bosenské armádě. GenerálStjepan Šiber, etnický Chorvat, byl druhým zástupcem velitele. Izetbegović také jmenoval plukovníkaBlaže Kraljeviće, velitelechorvatských obranných silvHercegovině, členem velitelství bosenské armády, sedm dní před zavražděním Kraljeviće, za účelem sestavení multietnické probosenské obranné fronty.Tato rozmanitost se v průběhu války snížila.
Bosenská vláda lobovala za zrušení zbrojního embarga, ale proti tomu se postaviloSpojené království,FrancieaRusko. Návrhy USA na provádění této politiky byly známé jakoLift and strike. Americký Kongres přijal dvě rezoluce požadující zrušení embarga, ale obě byly vetovány prezidentemBillem Clintonemze strachu z vytvoření roztržky mezi USA a výše uvedenými zeměmi. NicméněSpojené státypoužívaly jak „černá“ transportní letadlaC-130, tak zpětné kanály, včetně islamistických skupin, k pašování zbraní bosenskomuslimským silám, stejně jako umožnilyÍránudodat zbraně přes Chorvatsko do Bosny.Ve světle rozšířeného odporu NATO vůči americkým (a možná tureckým) snahám o koordinaci „černýchtuzlanskýchletů“ však Spojené království aNorskovyjádřily nesouhlas s těmito opatřeními a jejich kontraproduktivními účinky na prosazování zbrojního embarga NATO.
V letech 1992–1995 pákistánskáInter-Services Intelligencetajně dodávala muslimským bojovníkům zbraně,municiaprotitankové řízené střely,aby jim dala šanci proti Srbům.Pákistántak vzdoroval zbrojnímu embargu OSN. Generál Javed Nasir později tvrdil, že ISI letecky přepravila protitankové řízené střely do Bosny, což nakonec zvrátilo vývoj ve prospěch bosenských muslimů a donutilo Srby zrušit obléhání.
Historik a autor Taylor Branch, přítel amerického prezidenta Billa Clintona, ve své knize The Clinton Tapes: Wrestling History with the President z roku 2009 zveřejnil více než 70 zaznamenaných setkání s prezidentem během jeho prezidentství v letech 1993 až 2001.Podle relace natočené dne 14. října 1993 se uvádí, že:
Chorvati začali organizovat své vojenské síly na konci roku 1991. 8. dubna 1992 byla založenaChorvatská rada obrany(Hrvatsko vijeće obrane, HVO) jako „nejvyšší orgán chorvatské obrany v Hercegovině-Bosně“.HVO byla organizována ve čtyřech operačních zónách se sídlem vMostaru,Tomislavgradu,VitezuaOrašje.V únoru 1993 odhadl hlavní štáb HVO sílu HVO na 34 080 důstojníků a vojáků.Jeho výzbroj zahrnovala kolem 50 hlavních bojových tanků, předevšímT-34aT-55, a 500 různých dělostřeleckých zbraní.
Na začátku války pomohla chorvatská vláda vyzbrojit chorvatské i bosenské síly.Pro nábor vojáků pro ARBiH byla zřízena logistická centra vZáhřebuaRijece.Chorvatská národní garda(Zbor Narodne Garde, ZNG), později oficiálně přejmenovaná naChorvatskou armádu(Hrvatska vojska, HV), se angažovala v bosenskéPosavině, Hercegovině a Západní Bosně proti srbským silám.Běhemchorvatsko-bosňácké válkyposkytla chorvatská vláda zbraně pro HVO a zorganizovala vysílání jednotek dobrovolníků pocházejících z Bosny a Hercegoviny do HVO.
Chorvatské obranné síly(HOS), polovojenské křídloChorvatské strany práv, bojovaly proti srbským silám společně s HVO a ARBiH. HOS byla rozpuštěna krátce po smrti jejich veliteleBlaže Kraljevićea začleněna do HVO a ARBiH.
Armáda Republiky srbské(Vojska Republike Srpske, VRS) vznikly12. května1992. Byla loajální k Republice srbské, části Bosny obývané Srby, která si nepřála odtrhnout se odJugoslávie. Politický vůdcebosenských SrbůRadovan Karadžićprohlásil: „Naším optimem jeVelké Srbsko, a pokud ne, pak Federální Jugoslávie“.
Srbsko poskytlo VRS logistickou podporu, finance a zásoby. Bosenští Srbové tvořili podstatnou část důstojnického sboru JNA. Milošević spoléhal na to, že válku bosenští Srbové vyhrají sami. Většina velitelského řetězce, zbraní a vyššího vojenského personálu, včetně generála Ratka Mladiće, pocházela z JNA.
Během bosenské války zde operovaly různé polovojenské jednotky: Srbští „Bílí orli“ (Beli orlovi) a „Srbská dobrovolnická garda“ (Srpska Dobrovoljačka Garda), známá také jako „Arkanovi tygři“; bosenská „Vlastenecká liga“ (Patriotska liga) a „Zelené barety“ (Zelene beretke); a chorvatské „Chorvatské obranné síly“ (Hrvatske Obrambene Snage) atd. Srbské a chorvatské polovojenské jednotky zahrnovaly dobrovolníky zeSrbskaaChorvatskaa byly podporovány nacionalistickými politickými stranami v těchto zemích.
Válka přilákala i zahraniční bojovníkyažoldákyz různých zemí. Dobrovolníci přišli bojovat z různých důvodů, včetně náboženské nebo etnické loajality a v některých případech za peníze. Obecně platí, že Bosňáci dostávali podporu z islámských zemí, Srbové z pravoslavných zemí a Chorvati z katolických zemí. Přítomnost zahraničních bojovníků je dobře zdokumentována, nicméně žádná z těchto skupin netvořila více než 5 procent celkové lidské síly příslušné armády.
Bosenští Srbové získali podporu od křesťanských slovanských bojovníků z různých zemívýchodní Evropy,včetně dobrovolníků z jiných pravoslavných křesťanských zemí. Mezi ně patřily stovkyRusů, kolem 100Řekůa několikaUkrajincůaRumunů. Někteří odhadují až 1000 takových dobrovolníků.Řečtí dobrovolníci z řecké dobrovolnické gardy se údajně účastnilimasakru ve Srebrenici, kdy byla ve Srebrenici vztyčena řecká vlajka, když město padlo do srbských rukou.
Někteří jednotlivci z jiných evropských zemí se dobrovolně přihlásili k boji za chorvatskou stranu, včetněneonacistů, jakoJackie Arklöv, který byl po svém návratu doŠvédskaobviněn z válečných zločinů. Později se přiznal, že spáchal válečné zločiny na bosenských muslimských civilistech v táborechHeliodromaDreteljjako člen chorvatských sil.
Bosňáci získali podporu od muslimských skupin.PákistánBosnu podporoval a zároveň poskytoval technickou a vojenskou podporu.PákistánskáInter-Services Intelligence(ISI) údajně provozovala aktivní vojenský zpravodajský program během bosenské války, která začala v roce 1992 a trvala až do roku 1995. Pod dohledem pákistánského generála Javeda Nasira program poskytoval logistiku a dodávky munice různým skupinámbosenských mudžahedínůběhem války. Podle britského historika Marka Curtise byl bosenský kontingent ISI organizován s finanční pomocíSaúdské Arábie.
PodleThe Washington Postposkytla Saúdská Arábie vládním silám v Bosně zbraně ve výši 300 milionů dolarů s vědomím a tichou spoluprací Spojených států, což američtí představitelé popřeli.Zahraniční muslimští bojovníci se také připojili k řadám bosenských muslimů, mimo jiné z libanonské partyzánské organizaceHizballáha globální organizaceal-Káida.
Během války v Chorvatsku do Bosny proudily zbraně. JNA vyzbrojila bosenské Srby a chorvatské obranné síly vyzbrojily hercegovské Chorvaty.Bosenské muslimské zelené barety byly založeny již na podzim roku 1991 a v únoru 1992 vypracovaly plán obrany.Odhadovalo se, že 250–300 000 Bosňanů bylo ozbrojeno a že asi 10 000 bojovalo v Chorvatsku.V březnu 1992 si okolo tří čtvrtin země nárokovali srbští a chorvatští nacionalisté.4. dubna 1992 nařídil Izetbegović všem záložníkům a policii v Sarajevu, aby se zmobilizovali, a SDS vyzvala k evakuaci městských Srbů, což znamenalo „definitivní roztržku mezi bosenskou vládou a Srby“.Bosna a Hercegovina získala mezinárodní uznání 6. dubna 1992.Nejběžnější názor je, že válka začala tento den.
Válka v Bosně eskalovala v dubnu.3. dubna začalabitva o Kupresmezi JNA a spojenými silami HV-HVO, která skončila vítězstvím JNA.6. dubna začaly srbské síly ostřelovatSarajevoa v dalších dvou dnech překročilyDrinuz vlastníhoSrbskaa oblehly většinou muslimskýZvornik,VišegradaFoču.PodleMezinárodního trestního tribunálu pro bývalou Jugosláviiv roce 1992, po dobytí Zvorniku, zabily bosenskosrbské jednotky několik stovek muslimů a desetitisíce donutily k útěku z oblasti.Celá Bosna byla v polovině dubna zachvácena válkou.23. dubna JNA evakuovala svůj personál vrtulníkem z kasáren vČapljině,která byla od 4. března blokována.Existovaly určité snahy o zastavení násilí.27. dubna bosenská vláda nařídila, aby byla JNA podřízena civilní kontrole nebo byla vypovězena, po čemž na začátku května mezi nimi následovala řada konfliktů.Prijedor Srbové převzali 30. dubna.2. květnaZelené baretya místní členové gangu odvrátili neorganizovaný srbský útok, jehož cílem bylo rozdělit Sarajevo na dvě části.3. května byl Izetbegović na sarajevském letišti unesen důstojníky JNA a použit k získání bezpečného průchodu jednotek JNA z centra Sarajeva.Bosenské síly však naodjíždějící konvoj JNA zaútočily, což rozhořčilo všechny strany.18. května bylo podepsáno příměří a dohoda o evakuaci JNA a 20. května vyhlásilo bosenské předsednictví JNA okupační silou.
V nové fázi války byla nově zřízenavojska Republiky srbskéa podřízena velení generálaRatka Mladiće.Ostřelování Sarajeva ve dnech 24., 26., 28. a 29. května připsal generální tajemník OSNButrus Butrus-GhálíMladićovi.Civilní ztráty při ostřelování města z 27. května vedly k zásahu Západu ve formě sankcí uvalených 30. května prostřednictvím rezoluce Rady bezpečnosti OSN 757.Téhož dne bosenské síly zaútočily na kasárna JNA ve městě, po čemž následovalo těžké ostřelování.5. a 6. června opustil poslední personál JNA město během těžkých pouličních bojů a ostřelování.Příměří ze dne 20. června, které bylo vykonáno, aby OSN převzalosarajevské letištěpro humanitární lety, bylo porušeno, když obě strany bojovaly o kontrolu nad územím mezi městem a letištěm.Letištní krize vedla 26. června k Butrus-Ghálího ultimátu, že Srbové zastaví útoky na město, umožní OSN převzít kontrolu nad letištěm a umístit své těžké zbraně pod dohled OSN.Mezitím média informovala, žeBushzvažoval použití síly v Bosně.Světové veřejné mínění bylo „rozhodně a trvale proti Srbům“ po zprávách médií o odstřelování a ostřelování Sarajeva.
Mimo Sarajevo se úspěchy bojovníků v roce 1992 značně lišily.Srbové se zmocnili většinou muslimských měst podél řekDrinyaSávya během několika měsíců vyhnali své muslimské obyvatelstvo.Společná ofenziva mezi Bosnou a HVO v květnu, která využila zmatku po stažení JNA, zvrátila postup Srbů doPosávía centrální Bosny.Ofenzíva pokračovala na jih, obležen bylDoboj, čímž byly srbské síly odříznuty vbosenské krajiněodSemberijea Srbska.V polovině května bylaSrebrenicaznovu dobyta bosenskými silami pod velenímNasera Oriće.Srbské síly utrpěly nákladnou porážku ve východní Bosně v květnu, když podle srbských zpráv byly jednotky Avda Paliće přepadeny poblíž Srebrenice a přišly o 400 lidí.Od května do srpna byloGoraždeobléháno VRS, dokud nebylo 1. září obležení prolomenoARBiH.V dubnu 1992 vstoupilaChorvatská rada obrany(HVO) do městaOrašjea podle chorvatských zdrojů zahájila masovou kampaň pronásledování místních srbských civilistů, včetně mučení, znásilňování a vražd.
15. května 1992 byla v Tuzlepřepadena kolona JNA. 92. motorizovaná brigáda JNA (umístěná v kasárnách „Husinska buna“ vTuzle) obdržela rozkaz opustit město a Bosnu a Hercegovinu a vstoupit doSrbska. S bosenskou vládou byla uzavřena dohoda, že jednotkám JNA bude dovoleno do 19. května pokojně opustit Bosnu. Navzdory dohodě byl konvoj napaden v tuzlanské čtvrti Brčanska Malta puškami a raketomety; podél jeho trasy byly také umístěny miny. 52 vojáků JNA bylo zabito a přes 40 bylo zraněno, většinou etnických Srbů.
Republika Bosna a Hercegovinabyla přijata za členský státOrganizace spojených národů22. května 1992.
Světovým veřejným míněním otřásla existence koncentračních táborů zřízených Jugoslávskou lidovou armádou (JNA) a úřady Republiky srbské (RS), kde byly zadržovány, mučeny a zabity tisíce bosenských Muslimů a chorvatských civilistů.Po okupaci Prijedorské oblasti byli četní muslimští civilisté zajati a transportováni do táborů jako Omarska, Trnopolje, Keraterm, Manjača, kde snášeli měsíce nelidského zacházení a mučení.V tomo období bylo zabito nebo zmizelo značné množství lidí, což byl nejtěžší zločin ve válce až do genocidy ve Srebrenici o tři roky později.Kromě nich byly v rámci etnických čistek po celé Bosně zřízeny četné další tábory pro nesrbské obyvatelstvo, včetně Luky, Liplje, Batkoviće, Sušice, Uzamnicea také tábory pro znásilňování žen ve Foči aVišegradu. Bosňáci a Chorvati zřizovali tábory také, s podstatně méně vězni.ICTY odsoudil asi dvacet jedinců za zločiny spáchané v těchto táborech.
Od května do prosince 1992 bosenské ministerstvo vnitra (BiH MUP),Chorvatská rada obrany(HVO) a pozdějiBosenské síly teritoriální obrany(TO RBiH) provozovaly zajateckýtábor Čelebići. Byli zde drženi bosenskosrbští váleční zajatci, z nichž mnozí byli starci, zatčení během vojenských operací, které měly v květnu 1992 odblokovat cesty do Sarajeva a Mostaru, které byly dříve blokovány srbskými silami.Ze 700 vězňů nejméně 13 v zajetí zemřelo.Zadržení v táboře byli vystaveni mučení, sexuálním útokům, bití a jinak krutému a nelidskému zacházení. Někteří vězni byli zastřeleni nebo ubiti k smrti.
6. května1992seMate Bobanv rakouskémGrazusetkal sRadovanem Karadžićem, kde dosáhli dohody o příměří a projednali podrobnosti o demarkaci mezi chorvatskou a srbskou územní jednotkou v Bosně a Hercegovině.Příměří však bylo následujícího dne porušeno. Jednotky JNA a bosenských Srbů zahájily útok na pozice vMostarudržené Chorvaty.V červnu 1992 zaútočily bosenskosrbské síly na malou bosenskou vesnici Žepa a zaútočily na ni, což vedlo k tříletémuobléhání Žepy.
Do června 1992 dosáhl počet uprchlíků a vnitřně vysídlených osob 2,6 milionu.Do září 1992 Chorvatsko přijalo 335 985 uprchlíků z Bosny a Hercegoviny, většinou bosňáckých civilistů (kromě mužů v branném věku).Velký počet uprchlíků výrazně zatěžoval chorvatskou ekonomiku a infrastrukturu.Americký velvyslanec v Chorvatsku Peter Galbraith se pak pokusil uvést počet muslimských uprchlíků v Chorvatsku do správné perspektivy v rozhovoru z 8. listopadu 1993. Řekl, že situace by se rovnala tomu, že Spojené státy přijmou 30 000 000 uprchlíků.Počet bosenských uprchlíků v Chorvatsku byl v té době překonán pouze počtem vnitřně vysídlených osob v samotné Bosně a Hercegovině, a to 588 000.Srbsko přijalo 252 130 uprchlíků z Bosny, zatímco ostatní bývalé jugoslávské republiky přijaly celkem 148 657 lidí.
V červnu 1992 zahájili bosenští Srbovéoperaci Koridorv severní Bosně proti silám HV-HVO, aby zajistili otevřenou cestu meziBělehradem,Banja LukouaKninem.Hlášená úmrtí dvanácti novorozenců v nemocnici Banja Luce kvůli nedostatku kyslíku v lahvích pro inkubátory byla uvedena jako bezprostřední příčina akce,ale pravdivost těchto úmrtí byla od té doby zpochybňována.Borisav Jović, tehdejší vysoce postavený srbský úředník a členjugoslávského předsednictva, tvrdil, že zpráva byla jen válečnou propagandou a uvedl, že Banja Luka měla ve svém bezprostředním okolí dvě továrny na výrobu kyslíku v lahvích a byla v tomto ohledu prakticky soběstačná.Operace Koridor začala14. června1992, kdy 16. krajinská motorizovaná brigáda VRS s pomocí tankové roty VRS zDobojezahájila ofenzívu uDerventy. VRS dobylaModriču28. června, Derventu 4.–5. července aOdžak12. července. Síly HV-HVO byly redukovány na izolované pozice kolemBosanského BroduaOrašje, které se udržely během srpna a září. VRS se podařilo prolomit jejich linie na začátku října a Bosanski Brod dobýt. Většina zbývajících chorvatských sil se stáhla na sever do Chorvatska. HV-HVO nadále držely enklávu Orašje a v listopadu dokázaly odrazit útok VRS.
21. června 1992 vstoupily bosňácké síly do bosenskosrbské vesnice Ratkovići poblíž Srebrenice a povraždily 24 srbských civilistů.
V červnu 1992 bylUNPROFOR, původně dislokovaný v Chorvatsku, rozšířen do Bosny a Hercegoviny, původně k ochraněmezinárodního letiště v Sarajevu.V září byla role UNPROFOR rozšířena o ochranu humanitární pomoci a pomoc při poskytování pomoci v celé Bosně a Hercegovině a také o pomoc při ochraně civilních uprchlíků, když to vyžadujeČervený kříž.
4. srpna 1992 se IV. rytířská motorizovaná brigáda ARBiH pokusila prorazit kruh obklopující Sarajevo a mezi ARBiH a VRS a kolem poškozené továrny FAMOS na předměstíHrasnicadošlo k tvrdé bitvě. VRS útok odrazila, ale nedokázala přemoci Hrasnicu v rozhodujícím protiútoku.
12. srpna 1992 byl názevSrbské republiky Bosna a Hercegovinazměněn naRepublika Srpska(RS).V listopadu 1992 bylo 1000 čtverečních kilometrů (400 sq mi) východní Bosny pod muslimskou kontrolou.
Chorvatsko-bosňácká aliance, vytvořená na začátku války, nebyla často harmonická.Existence dvou paralelních velení způsobila problémy při koordinaci obou armád proti VRS.Pokus o vytvoření společného vojenského velitelství HVO a TO v polovině dubna selhal.21. července1992byla meziTuđmanemaIzetbegovićempodepsánaDohoda o přátelství a spolupráci, která navázala vojenskou spolupráci mezi oběma armádami.Na zasedání konaném 6. srpna přijalo bosenské předsednictví HVO jako nedílnou součást bosenských ozbrojených sil.
Navzdory těmto pokusům se napětí v průběhu druhé poloviny roku 1992 neustále zvyšovalo.K ozbrojenému konfliktu došlo na začátku května v Busovači a k dalšímu 13. června. 19. června vypukl vNovém Travnikukonflikt mezi jednotkami TO na jedné straně a jednotkami HVO a HOS na straně druhé. Incidenty byly také zaznamenány v červenci vKonjicia během srpna vKiseljakua chorvatské osadě Stup v Sarajevu.14. září prohlásil Ústavní soud Bosny a Hercegoviny vyhlášení Hercegoviny za protiústavní.
18. října přerostl spor o čerpací stanici u Nového Travniku, kterou sdílely obě armády, v ozbrojený konflikt v centru města. Situace se zhoršila poté, co byl 20. října poblíž Travniku zabit velitel HVO Ivica Stojak.Téhož dne eskalovaly boje o zátaras ARBiH na hlavní silnici údolímLašvy. Spontánní střety se rozšířily po celém regionu a měly za následek téměř 50 obětí, dokud UNPROFOR dne 21. října nevyjednalo příměří.23. října začala velká bitva mezi ARBiH a HVO ve městěProzorv severníHercegoviněa vyústila ve vítězství HVO.
29. říjnaVRSdobyla Jajce. Město bylo bráněno jakHVO, takARBiH, ale nedostatek spolupráce, stejně jako výhoda ve velikosti jednotek a palebné síle pro VRS, vedly k pádu města.Chorvatští uprchlíci z Jajce uprchli do Hercegoviny a Chorvatska, zatímco asi 20 000 bosenských uprchlíků se usadilo v Travniku, Novém Travniku,Vitezu, Busovače a vesnicích poblížZenice.Navzdory říjnovým konfrontacím a tomu, že obě strany obviňovaly druhou z pádu Jajce, nedošlo k žádným velkým střetům a stále platila všeobecná vojenská aliance.Tuđman a Izetbegović se setkali v Záhřebu 1. listopadu 1992 a dohodli se na vytvoření společného velení HVO a ARBiH.
7. ledna1993, na pravoslavnéVánoce, zaútočila 8. operační jednotka Srebrenica, jednotkaARBiHpod velenímNasera Oriće, navesnici KravicauBratunacu. Při útoku zemřelo 46 Srbů: 35 vojáků a 11 civilistů.Během války zahynulo v Bratunacu 119 srbských civilistů a 424 srbských vojáků.Republika Srbská tvrdila, že síly ARBiH zapalovaly srbské domy a masakrovaly civilisty. Nebylo to však možné nezávisle ověřit během procesůICTY, které dospěly k závěru, že mnoho domů bylo již dříve zničeno a že obléhání Srebrenice způsobilo hlad, což Bosňáky přimělo zaútočit na nedaleké srbské vesnice, aby získali jídlo a zbraně, aby přežili. V roce 2006 byl Orić shledán vinným Mezinárodním trestním tribunálem pro bývalou Jugoslávii (ICTY) na základě obvinění, že nezabránil vraždě Srbů, ale následně byl po odvolání zproštěn všech obvinění.
8. ledna 1993 zabily srbské síly místopředsedu vlády RBiHHakiju Turajlićepoté, co zastavily konvoj OSN přepravující ho z letiště.
16. ledna 1993 zaútočili vojáci ARBiH na bosenskosrbskouvesnici Skelaninedaleko Srebrenice.69 lidí bylo zabito, 185 bylo zraněno.Mezi oběťmi bylo 6 dětí.
OSN, Spojené státy a Evropské společenství (ES) navrhly řadu mírových plánů, ale na válku měly malý dopad. Mezi ně patřilVance-Owenův mírový plán, představený v lednu 1993.Plán představili zvláštní vyslanec OSNCyrus Vancea zástupce EKDavid Owen. Představoval Bosnu a Hercegovinu jako decentralizovaný stát s deseti autonomními provinciemi.
22. února 1993 přijala Rada bezpečnosti OSN rezoluci 808, která rozhodla, „že bude zřízen mezinárodní tribunál pro stíhání osob odpovědných za vážná porušení mezinárodního humanitárního práva“.Ve dnech 15.–16. května byl Vance-Owenův mírový plán v referendu zamítnut.
Mírový plán byl některými považován za jeden z faktorů vedoucích k eskalaci chorvatsko-bosňáckého konfliktu ve střední Bosně.
25. května 1993 byl rezolucí Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 827 formálně zřízenMezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugoslávii(ICTY).31. března 1993 vydala Rada bezpečnosti OSN rezoluci 816, vyzývající členské státy, aby prosadily bezletovou zónu nad Bosnou a Hercegovinou.12. dubna 1993 zahájilo NATO k posílení této bezletové zóny operaci Deny Flight.
Koncem července vstoupili zástupci tří bojujících stran v Bosně do nového kola jednání. 20. srpna ukázali mediátoři OSNThorvald Stoltenberga David Owen mapu, která by připravila půdu pro rozdělení Bosny na tři etnické státy. Bosenští Srbové by dostali 52 procent území Bosny, muslimové 30 procent a bosenští Chorvati 18 procent. Alija Izetbegović 29. srpna plán odmítl.
Většinu roku 1993 ovládalachorvatsko-bosňácká válka.Začátkem ledna se HVO a ARBiH střetly vGornjim Vakufuve střední Bosně. Po několika dnech bojů bylo zprostředkováním UNPROFOR dosaženo dočasného příměří.Válka se v druhé polovině ledna rozšířila z Gornjiho Vakufu do oblastiBusovača.Busovača byla hlavní křižovatkoukomunikačních liniív údolíLašvy. Do 26. ledna se ARBiH zmocnila kontroly nad několika vesnicemi v oblasti, včetně Kaćuni a Bilalovace na silnici Busovača–Kiseljak, čímž seKiseljakizoloval od Busovači. V oblasti Kiseljaku ARBiH zajistila vesnice severovýchodně od města Kiseljak, ale většina obce a samotného města zůstaly pod kontrolou HVO.26. ledna bylo ARBiH zabito šest válečných zajatců a jeden srbský civilista ve vesnici Dusina severně od Busovači.Boje v Busovači také vedly k řadě bosňáckých civilních obětí.
30. ledna se ve Vitezu sešli představitelé ARBiH a HVO spolu se zástupci UNPROFOR a dalšími zahraničními pozorovateli a podepsali příměří v oblasti střední Bosny, které vstoupilo v platnost následující den.Situace byla stále napjatá, takžeEnver Hadžihasanović, velitel 3. sboru ARBiH, aTihomir Blaškić, velitel Operační zóny HVO Střední Bosna, měli 13. února schůzku, kde byla vytvořena společná komise ARBiH-HVO k řešení incidentů.Lednové příměří ve střední Bosně vydrželo během následujících dvou měsíců a v prvních týdnech dubna, navzdory četným menším incidentům.Chorvati připisovali eskalaci konfliktu zvýšené islámské politice Bosňáků, zatímco Bosňáci obvinili chorvatskou stranu ze separatismu.
Začátek dubna byl ve střední Bosně poznamenán řadou menších incidentů mezi bosňáckými a chorvatskými civilisty a vojáky, včetně přepadení, vražd a ozbrojených střetů.Nejzávažnějšími incidenty byly únosy čtyř členů HVO u Nového Travniku a velitele HVO Živka Totiće u Zenicemudžahedíny. Zástupci ARBiH popřeli jakoukoli účast na těchto incidentech a byla vytvořena společná komise ARBiH-HVO, která je prošetří. Personál HVO byl následně v květnu vyměněn za válečné zajatce, kteří byli zatčeni HVO.Dubnové incidenty přerostly 15. dubna v ozbrojený konflikt v oblasti Vitezu, Busovače, Kiseljaku a Zenice. Přesila HVO v opčině Zenica byla rychle poražena a následoval velký exodus chorvatských civilistů.
V opčině Busovača ARBiH získala určitou pozici a způsobila HVO těžké ztráty, ale HVO držela město Busovača a křižovatku Kaonik mezi Busovačou a Vitezem.ARBiH nedokázala rozdělit enklávu Kiseljak drženou HVO na několik menších částí a izolovat městoFojnicaod Kiseljaku.Mnoho bosenských civilistů bylo zadrženo nebo donuceno opustitKiseljak.
V oblasti Vitezu použil Blaškić své omezené síly k provádění kazících útoků proti ARBiH, čímž zabránil ARBiH přeříznout silnici Travnik–Busovača a zmocnit se továrny na výbušniny SPS ve Vitezu.16. dubna zahájila HVO kazící útok na vesnici Ahmići, východně od Vitezu. Poté, co útočící jednotky prolomily linie ARBiH a vstoupily do vesnice, šly skupiny nepravidelných jednotek HVO od domu k domu, zapalovaly je a zabíjely civilisty. Když chorvatské síly dorazily do Ahmići, nechaly všechny Chorvaty na pokojia poté ve vesnici zmasakrovaly muslimy, kteří nemohli včas uprchnout.Masakr v Ahmićiměl za následek více než 100 zabitých bosenských civilistů.Masakr byl objeven mírovými jednotkami Organizace spojených národů z 1. praporu, Cheshire Regiment,britské armády, pod velením plukovníka Boba Stewarta.Bosenská vláda vytvořila pomník věnovaný všem 116 obětem.Jinde v oblasti HVO zablokovala síly ARBiH ve čtvrti Stari Vitez ve Vitezu a zabránila postupu ARBiH na jih od města.24. dubna zaútočily síly mudžahedínů na vesnici Miletići severovýchodně od Travniku a zabily čtyři chorvatské civilisty.Zbytek zajatých civilistů byl odvezen do tábora Poljanice.Konflikt se však nerozšířil do Travniku a Nového Travniku, ačkoli jak HVO, tak ARBiH přivedly z této oblasti posily.25. dubna Izetbegović a Boban podepsali dohodu o příměří.Náčelník štábu ARBiHSefer Halilovića náčelník štábu HVOMilivoj Petkovićse scházeli každý týden, aby řešili přetrvávající problémy a zavedli příměří.Příměří však nebylo na zemi dodržováno a síly HVO a ARBiH byly až do 30. dubna stále angažovány v oblasti Busovača.
Chorvatsko-bosňácká válka se 14. dubna rozšířila ze střední Bosny do severníHercegovinyútokem ARBiH na vesnici mimo Konjic ovládanou HVO. HVO odpovědělo obsazením tří vesnic severovýchodně odJablanice.16. dubna bylo ARBiH zabito 15 chorvatských civilistů a 7 válečných zajatců ve vesnici Trusina severně od Jablanice.Bitvy u Konjice a Jablanice trvaly až do května, přičemž ARBiH převzala plnou kontrolu nad oběma městy a menšími okolními vesnicemi.
V polovině dubna se Mostar stal rozděleným městem s většinovou chorvatskou západní částí ovládanou HVO a většinovou bosenskou východní částí ovládanou ARBiH. Bitva o Mostar začala 9. května, kdy se východní i západní část města dostala pod dělostřeleckou palbu.Následovaly urputné pouliční boje, které navzdory příměří podepsanému 13. květnaMilivojem PetkovićemaSeferem Halilovićempokračovaly až do 21. května.HVO zřídilo zajatecké tábory v Dretelji uČapljinya naHeliodromu,zatímco ARBiH vytvořila zajatecké tábory v Potoči a ve škole ve východním Mostaru.Bitva se opět rozhořela 30. června. ARBiH zajistila severní přístupy k Mostaru a východní části města, ale jejich postup na jih byl odražen HVO.
V prvním červnovém týdnu zaútočila ARBiH na velitelství HVO ve městěTravnika jednotky HVO umístěné v předních liniích protiVRS. Po třech dnech pouličních bojů byly přečíslené síly HVO poraženy, přičemž tisíce chorvatských civilistů a vojáků prchaly na nedaleké území ovládané Srby, protože byli odříznuti od pozic držených HVO. Ofenzíva ARBiH pokračovala východně od Travniku, aby zajistila cestu doZenice, což se podařilo do 14. června.8. června zabili mudžahedíni poblíž vesnice Bikoši 24 chorvatských civilistů a válečných zajatců.
Podobný vývoj se odehrál v Novém Travniku. 9. června zaútočila ARBiH na jednotky HVO umístěné východně od města, tváří v tvář VRS v Donjim Vakufu, a následující den následovaly v Novém Travniku těžké boje.Do 15. června ARBiH zajistila oblast severozápadně od města, zatímco HVO si ponechala severovýchodní část obce a město Novi Travnik. Bitva pokračovala do července jen s malými změnami na frontových liniích.
HVO ve městě Kakanj bylo přemožena v polovině června a kolem 13–15 000 chorvatských uprchlíků uprchlo doKiseljakuaVareše.V enklávě Kiseljak HVO odrazila útok naKreševo, ale 3. července ztratilaFojnicu.24. června začala bitva u Žepče, která skončila porážkou ARBiH 30. června.Koncem července ARBiH ovládlaBugojno,což vedlo k odchodu 15 000 Chorvatů.Na městském fotbalovém stadionu byl zřízen zajatecký tábor, kam bylo posláno kolem 800 Chorvatů.
Na začátku září zahájila ARBiH akci známou jakooperace Neretva 93proti HVO v Hercegovině a střední Bosně na 200 km dlouhé frontě. Byla to jedna z jejich největších ofenzív v roce 1993. ARBiH rozšířila své území západně odJablanicea zajistila cestu do východního Mostaru, zatímco HVO si ponechala oblastProzorua zajistila své síly v týlu v západním Mostaru.Během noci z 8. na 9. září bylo ARBiH při masakru v Grabovici zabito nejméně 13 chorvatských civilistů. Při masakru v Uzdolu 14. září bylo zabito 29 chorvatských civilistů a jeden válečný zajatec.
23. října bylo HVO zabito 37 Bosňáků při masakru ve Stupni Do.Masakr byl použit jako záminka pro útok ARBiH na enklávu Vareš ovládanou HVO na začátku listopadu. Chorvatští civilisté a vojáci opustili Vareš 3. listopadu a uprchli do Kiseljaku. ARBiH vstoupila následujícího dne do Vareše, který byl po dobytí vypleněn.
Ve snaze chránit civilisty byla roleUNPROFORv květnu 1993 dále rozšířena na ochranu „bezpečných útočišť“, kteráRada bezpečnosti OSNvyhlásila kolemSarajeva,Goražde,Srebrenice,Tuzly,ŽepyaBihaćev rezoluci 824 ze dne 6. května 1993.4. června 1993 přijala Rada bezpečnosti OSN rezoluci 836 povolující použití síly ze strany UNPROFOR při ochraně bezpečných zón.15. června 1993 začalaoperace Sharp Guard, námořní blokáda vJaderském mořize stranyNATOaZápadoevropské unie, která pokračovala až do jejího zrušení 18. června 1996 po ukončení zbrojního embarga OSN.
HVO a ARBiH pokračovaly v boji bok po boku proti VRS v některých oblastech Bosny a Hercegoviny, včetněbihaćskékapsy, bosenskéhoposávía oblastiTešanj. Navzdory určité nevraživosti bojovala v Sarajevu spolu s ARBiH také brigáda HVO čítající asi 1500 vojáků.V jiných oblastech, kde se aliance zhroutila,VRSpříležitostně spolupracovaly jak sHVO, tak sARBiH, prosazovaly místní politiku vyvažování a spojily se se slabší stranou.
Nucené deportace Bosňáků z území ovládaných Srby a výsledná uprchlická krize se nadále stupňovaly. Každý měsíc byly z Bosny odváženy tisíce lidí, kteří byli ohroženi z náboženských důvodů. V důsledku toho bylo v Chorvatsku 500 000 uprchlíků a v polovině roku 1994 chorvatské úřady zakázaly vstup skupině 462 uprchlíků prchajících ze severní Bosny a donutilyUNPROFOR, aby jim improvizoval úkryt.Mezi 30. březnem a 23. dubnem 1994 zahájili Srbové další velkou ofenzívu proti městu s primárním cílem dobýtGoražde. 9. dubna 1994 pohrozil generální tajemník OSN s odvoláním na bezpečnostní rezoluci 836 nálety na srbské síly, které útočily na enklávu Goražde. Následující dva dny prováděly letouny NATO letecké údery proti srbským tankům a stanovištím.Tyto útoky však drtivou bosenskosrbskou armádu příliš nezastavily.Bosenskosrbská armáda obklíčila 150 vojáků UNPROFOR a v Goražde je vzala jako rukojmí.NATO vědělo, že pokud nedojde k zahraniční intervenci, Goražde padne, a vydalo Srbům ultimátum, kterému byli nuceni vyhovět. Podle podmínek ultimáta museli Srbové do 23. dubna 1994 stáhnout všechny milice do 3 km od města a do 26. dubna 1994 všechno své dělostřelectvo a obrněná vozidla 20 km (12 mil) od města. VRS vyhověla.
5. února 1994 utrpělo Sarajevo nejsmrtelnější útok z celého obležení – první masakr v Markale, kdy do středu přeplněného tržiště dopadl 120milimetrový minometný granát, který zabil 68 lidí a zranil dalších 144. 6. února tajemník OSN- GenerálButrus Butrus-Ghálíformálně požádal NATO, aby potvrdilo, že budoucí žádosti o letecké útoky budou provedeny okamžitě.
9. února 1994 NATO zmocnilo velitele spojeneckých sil v jižní Evropě (CINCSOUTH), amerického admirála Jeremyho Boordu, aby na žádost OSN zahájil letecké útoky proti dělostřeleckým a minometným pozicím v Sarajevu nebo v jeho okolí, které UNPROFOR určil odpovědné za útoky proti civilním cílům.Pouze Řecko nedokázalo letecké údery podpořit, ale návrh nevetovalo.
NATO také vydalo ultimátum bosenským Srbům požadující odstranění těžkých zbraní v okolí Sarajeva do půlnoci z 20. na 21. února, jinak budou čelit náletům. 12. února si Sarajevo užilo svůj první den bez obětí od dubna 1992.Rozsáhlé odstraňování bosenskosrbských těžkých zbraní začalo 17. února 1994.
Chorvatsko-bosňácká válkaskončila podpisem dohody o příměří mezi náčelníkem štábu HVO generálemAnte Rosema náčelníkem generálního štábu ARBiH generálemRasimem Delićem23. února 1994 v Záhřebu. Dohoda vstoupila v platnost 25. února.Mírovou dohodu známou jakoWashingtonská dohoda, zprostředkovanou USA, uzavřeli 2. března zástupciRepubliky Bosna a Hercegovina,ChorvatskaaHerceg-Bosny. Dohoda byla podepsána 18. března 1994 veWashingtonu. Podle této dohody bylo spojené území v držení HVO a ARBiH rozděleno na autonomní kantony v rámciFederace Bosny a Hercegoviny. Tuđman a Izetbegović také podepsali předběžnou dohodu o konfederaci mezi Chorvatskem a Federací Bosny a Hercegoviny.Chorvatsko-bosňácká aliance byla obnovena, ačkoli problémy, které je rozdělovaly, vyřešeny nebyly.
Prvním vojenským úsilím koordinovaným meziHVOaARBiHpo Washingtonské dohodě bylpostup na Kupres, který byl 3. listopadu 1994 dobyt na VRS.29. listopadu zahájily HV a HVO v jihozápadní Bosněoperaci Zima 94. Po měsíci bojů chorvatské síly zabraly asi 200 čtverečních kilometrů (77 čtverečních mil) území ovládaného VRS a přímo ohrožovaly hlavní zásobovací trasu mezi Republikou srbskou aKninem, hlavním městemRepubliky Srbská Krajina. Hlavního cíle zmírnit tlak na Bihaćskou kapsu nebylo dosaženo, ačkoli ARBiH odrazila útoky VRS na enklávu.
NATO se aktivně zapojilo, když jeho letouny sestřelily 28. února 1994 čtyři srbská letadla nad centrální Bosnou za narušení bezletové zóny OSN.12. března 1994 podaly Ochranné síly OSN (UNPROFOR) svou první žádost o leteckou podporu NATO, ale těsná vzdušná podpora nebyla nasazena kvůli řadě zpoždění spojených se schvalovacím procesem.20. března dorazil pomocný konvoj se zdravotnickým materiálem a lékaři doMaglaje, města se 100 000 obyvateli, které bylo v obležení od května 1993 a přežívalo ze zásob potravin svržených americkými letadly. Druhý konvoj byl 23. března unesen a vydrancován.
Ve dnech 10.–11. dubna 1994 svolal UNPROFOR letecké údery na ochranu bezpečné oblastiGoražde, což vedlo k bombardování velitelské základny srbské armády u Goražde dvěma americkými letounyF-16.Bylo to poprvé v historii NATO, kdy provedlo letecké útoky.Jako odvetu vzali Srbové 14. dubna jako rukojmí 150 členů personálu OSN.15. dubna byly prolomeny bosenské vládní linie v okolí Goraždea 16. dubna byl nad Goražde srbskými silami sestřelen britskýSea Harrier.
Okolo 29. dubna 1994 byl dánský mírový kontingent (Nordbat 2) v Bosně, jako součást severského praporu UNPROFOR v Tuzle, přepaden, když se pokoušel uvolnit švédské pozorovací stanoviště (Tango 2), které bylo pod silnou dělostřeleckou palbou bosenskosrbské brigády Šekovići u vesniceKalesija.Přepadení bylo odraženo, když síly OSN provedly silnou odvetnou palbu, která vešla ve známost jakooperace Bøllebank.
12. května přijal americký Senátčlánek 2042představený senátoremBobem Dolem, k jednostrannému zrušení zbrojního embarga proti Bosňanům, ale prezidentClintonjej zamítl.5. října 1994 prezident podepsal věřejný zákon103–337a uvedl, že pokud bosenští Srbové nepřijmou návrh kontaktní skupiny do 15. října, měl by prezident předložit návrh Rady bezpečnosti OSN na ukončení zbrojního embarga a že pokud nebude schváleno do 15. listopadu, mohly by být k vynucení embarga použity pouze prostředky požadované všemi členy OSN podle rezoluce 713, což by embargo fakticky ukončilo.Ve dnech 12.–13. listopadu USA jednostranně zrušily zbrojní embargo proti vládě Bosny.
5. srpna na žádost UNPROFOR zaútočila letadla NATO na cíl v uzavřené zóně Sarajeva poté, co bosenští Srbové zabavili zbraně ze sběrny zbraní poblíž Sarajeva. 22. září 1994 provedla letadla NATO na žádost UNPROFOR letecký útok proti bosenskosrbskému tanku.Operace Amandabyla mise UNPROFOR vedená dánskými mírovými jednotkami, jejímž cílem bylo 25. října 1994 obnovit pozorovací stanoviště u Gradačace v Bosně a Hercegovině.
19. listopadu 1994 Severoatlantická rada schválila rozšíření blízké palebné podpory na Chorvatsko za účelem ochrany sil OSN v této zemi.Letadla NATO zaútočila 21. listopadu na letištěUdbinav Chorvatsku ovládaném Srby v reakci na útoky zahájené z tohoto letiště proti cílům v oblastiBihaćev Bosně a Hercegovině. 23. listopadu, po útocích na dvě letadla NATO ze stanoviště raket země-vzduch jižně od Otoky (severozápad Bosny a Hercegoviny), byly v této oblasti vedeny letecké údery proti radarům protivzdušné obrany.
25. května1995NATO bombardovalo poziceVRSvPalekvůli jejich neschopnosti vrátit těžké zbraně. VRS poté ostřelovala všechny bezpečné oblasti, včetněTuzly. Přibližně 70 civilistů bylo zabito a 150 bylo zraněno.Během dubna a června provedly chorvatské síly dvě ofenzívy známé jakoSkok 1aSkok 2. Těmito ofenzívami zajistily zbytek údolíLivnaa ohrožovaly městoBosansko Grahovoovládané VRS.
27. května 1995 došlo ke střetu na mostě Vrbanja. Během bitvy zaútočily prvky bosenskosrbské armády na francouzská pozorovací stanoviště UNPROFOR a zajaly 10 francouzských vojáků. Francouzská armáda, vedená Françoisem Lecointrem, vyslala na most asi 100 mírových jednotek OSN, obsadila místo a brzy poté se VRS stáhla.
11. července 1995 obsadily sílyArmády Republiky srbské(VRS) pod velením generálaRatka Mladiće„bezpečnou zónu“ OSN ve Srebrenici ve východní Bosně, kterou obléhali od léta 1992. Z města bylo evakuováno na 25 000 lidí, většinou dooblasti Tuzly. Nejasný zůstal osud asi patnácti tisíc bosňáckých mužů, kteří byli při obsazování města zajati. Část z nich se probila do Tuzly, ostatní byli pobiti. Přimasakru ve Srebrenicizabito více než 8 000 mužů (většina žen byla vyhnána na území ovládané Bosnou).Ochranné síly OSN (UNPROFOR), zastoupené na místě 400členným kontingentem nizozemských mírových sil,Dutchbat, nedokázaly zabránit dobytí města VRS a následnému masakru.ICTY označil tuto událost za genocidu v případěKrstić. 25. července 1995 zahájili Srbové „Operaci Stupčanica 95“ s cílem obsadit druhou „bezpečnou oblast OSN“, Žepu.UNPROFOR vyslal do Žepy pouze 79 členů ukrajinských mírových sil.
V souladu se Splitskou dohodou podepsanou meziTuđmanemaIzetbegovićemdne 22. července proběhla v západní Bosně společná vojenská ofenzíva HV a HVO s kódovým označenímOperace Léto 95. Síly HV-HVO získaly kontrolu nadGlamočía městemBosansko Grahovoa izolovalyKninodRepubliky srbské.4. srpna zahájila HVoperaci Bouře, která fakticky rozpustilaRepubliku srbská Krajina.Bosňácko-chorvatská aliance tak získala ve válce iniciativu a v několika operacích v září a říjnu vzala VRS velkou část západní Bosny. VNovém graduzahájily chorvatské sílyoperaci Una, která začala 18. září 1995, kdy HV překročila řekuUnaa vstoupila do Bosny. V roce 2006 začaly chorvatské úřady vyšetřovat obvinění z válečných zločinů spáchaných během této operace, konkrétně zabití 40 civilistů v oblastiBosanska Dubicajednotkami 1. praporu 2. gardové brigády.
HV-HVO během operace Mistral 2 zajistila přes 2 500 čtverečních kilometrů (970 čtverečních mil) území, včetně městJajce,ŠipovoaDrvar. Ve stejnou dobuARBiHzaútočila na VRS dále na sever běhemoperace Sanaa dobyla několik měst, včetněBosanska Krupa,Bosanski Petrovac,KljučaSanski Most.Protiofenzíva VRS proti ARBiH v západní Bosně byla zahájena 23. a 24. září. Během dvou týdnů byla VRS v blízkosti města Ključ. ARBiH požádala chorvatskou stranu o pomoc a 8. října zahájilo HV-HVOoperaci Jižní přesunpod celkovým velením generálmajora HVAnte Gotoviny. VRS ztratila městoMrkonjić Grad, zatímco jednotky HVO se dostaly do 25 kilometrů (16 mil) jižně odBanja Luky.
Na základěDaytonské dohodybyly v Bosně a Hercegovině rozmístěny Implementační síly pod vedením NATO (IFOR). Tato jednotka o síle 80 000 mužů byla nasazena za účelem prosazení míru a dalších úkolů, jako je poskytování podpory humanitární a politické pomoci, rekonstrukce, poskytování podpory vysídleným civilistům při návratu do jejich domovů, shromažďování zbraní, min anevybuchlé municepři vyklízení postižených oblastí.