Amélie z Montmartru

Amélie z Montmartru(Le Fabuleux Destin d'Amélie Poulain) jefrancouzskáromantická komedierežírovanáJean-Pierre Jeunetemz roku2001, v níž ztvárnila hlavní roliAudrey Tautou.
Amélie svou úspěšnou pouť po světových festivalech započala vKarlových Varech, kde zvítězila a dostalaKřišťálový glóbus. Poté získala cenu za nejlepší film na Evropském udílení filmových cen. Získala 4 cenyCésar(včetně ceny za nejlepší film a nejlepší režii), dvě cenyBAFTA(včetně nejlepšího scénáře) a byla nominovaná na 5Oscarů. Je nejlépe hodnoceným francouzským filmem v databáziIMDbTop 250.
Amélie z Montmartru je příběh Amélie Poulainové, dívky, jež vyrostla izolována od ostatních dětí se svým zamlklým otcem, který jí v dětství chybně diagnostikoval srdeční vadu. Chybná diagóza byla způsobena tím, že veškerý její kontakt s otcem spočíval v každoměsíčním vyšetření, které Amélii tak rozrušilo, že jí velmi silně bušilo srdce. Její matka (stejně neurotická jako otec) zemřela, když byla Amélie malá, následkem sebevraždy jistéQuebečanky, která se rozhodla ukončit svůj život skokem zkatedrály Notre Dame.Pádem tak zabila Améliinu matku. To způsobilo, že se její otec ještě více uzavřel a malá Amélie byla nucena žít ve svém vlastním světě, bez ostatních dětí. Amélie si tak vytvořila velmi neobvyklé představy.
Když Amélie vyrostla, stala se servírkou v malékavárně u Dvou mlýnů, kterou vlastní bývalá cirkusová krasojezdkyně. Osazenstvo kavárny je velmi excentrické, a to jak personál, tak hosté. Život Amélie je v jejích 22 letech velmi jednoduchý. Několikrát se pokoušela o vztah, ovšem neúspěšně. Přesto má Amélie několik věcí, které jí působí radost. Mezi ně patří například rozbíjení krustycrème brûléešpičkou čajové lžíce, procházení se po prosluněnéPaříži, zasunutí ruky do pytle s luštěninami a házení žabek dokanálu Sv. Martina, hádání, kolik lidí má v Paříži zrovnaorgasmus.
Celý její život se změní v okamžiku, kdy zemřeprincezna Diana. Šokována touto informací upustí skleněný uzávěr od nádobky, který se zakutálí ke zdi její koupelny, kde odhalí tajnou skrýš, v níž Amélie najde kovovou schránku, kterou si zde před lety ukryl malý chlapec. Fascinována nálezem se rozhodne, že vypátrá, komu tento poklad patří, a rozhodne se, že pokud bude mít dotyčný radost, bude takto pomáhat i jiným lidem, v opačném případě nebude.
Seznámí se samotářským sousedem Raymondem Dufayelem,malířem, který pravidelně každý rok znovu maluje tentýž obraz (Le Déjeuner des canotiers) odAugusta Renoira. Lidé ho znají jako „skleněného muže“, díky jeho křehkým kostem. S jeho pomocí se jí podaří nalézt majitele kovové schránky. Tu umístí do telefonní budky, kolem níž pan Bretodeau chodí, a když prochází kolem ní, zavolá do budky z blízkého baru. Poté, co muž otevře schránku, se mu vybaví jeho dávné dětství. Tato událost ho přivede do baru, odkud volala Amélie. Poté, co vidí, že její počin měl pozitivní efekt, rozhodne se, že bude lidem ovlivňovat život a konat dobro. Toto rozhodnutí z Amélie vytvořístrážného andělajiných. Svého otce přesvědčí, aby si splnil svůj sen a cestoval kolem světa (s pomocí jeho zahradního trpaslíka a své kamarádky letušky), dá dohromady svoji kolegyni s hostem kavárny, pomůže domovnici a Lucienovi, kterého šikanuje majitel stánku se zeleninou, kde pracuje.
Ale zatímco se Amélie stará o ostatní, nikdo se nestará o ni. Zatímco pomáhá přinést jiným lidem štěstí, je nucena zrevidovat svůj osamělý život – to je patrné zejména v původně platonickém vztahu k podivnému Ninu Quincampoixovi, zvláštnímu mladému muži, který sbírá nepovedené a roztrhané fotky lidí, kteří se nechají vyfotit v automatu. Sblíží se s ním díky albu, které jednou ztratí. Amélie však nemá odvahu ke konfrontaci, a tak zvažuje, jak by mohla album předat. Nakonec k tomu dojde nepřímo a vlastní setkání těchto dvou lidí proběhne až na samý závěr filmu jakohappyend. Tímto faktem přichází skutečné štěstí Amelie Poulainové.