Autoimunitní hepatitida

Autoimunitní hepatitidaje vzácné akutní nebochronickézánětlivéautoimunitníonemocnění jater. Vlastníimunitní systémnapadájaterní buňky, čímž dochází kzánětu jater(hepatitidě). V případě autoimunitní hepatitidy ztrácí játra svou imunitní toleranci.
VEvropěaSeverní Americeje diagnostikováno za rok kolem 0,2–1,2 nových onemocnění na 100.000 obyvatel. Autoimunitní hepatitida je zodpovědná asi za 10–20 % chronických onemocnění jater.Onemocnění se vyskytuje u žen asi čtyřikrát častěji než u mužů. Asi polovina nových případů postihne člověka před dosažením 30. roku života.
Je pravděpodobné, že autoimunitní hepatitida je vyvolána jinými onemocněními. Jako spouštěč se diskutujítoxinyvživotním prostředí, bakteriální antigeny (např.Salmonela) aviry, jako např. viry hepatitidy A, B, C a D nebo také viryspalničekaherpesviry, které sice přichází v úvahu jako spouštěče onemocnění, ale v průběhu autoimunitní hepatitidy je nelze prokázat.
V důsledku ztráty imunitní tolerance napadajíT-lymfocytyantigeny membrán jaterních buněk. Dochází také k protilátkově zprostředkované reakci proti jaterním buňkám. Přesnáetiopatogenezestále není vyjasněna.
Autoimunitní hepatitida se projevuje většinou závažnými symptomy onemocnění. Mezi ně patříúnava,nauzea, ztráta chuti k jídlu,horečka, bolesti kloubů a typickyikterus, jakmile je funkce jater nedostatečná, aby játra odstranila produkovanýbilirubin. Krom toho dochází často k autoimunitnímu zánětuštítné žlázy,cév,tlustého střeva,pleurynebokůže. Také se často objevují autoimunitně podmíněnéanémie. U starších pacientů se onemocnění rozvíjí častěji pozvolna, tíže symptomů je pak menší.
Laboratorně se projevuje onemocnění typicky zvýšenímtransamináza vzestupem hladinyimunoglobulínů, především imunoglobulinu IgG. U každého třetího pacienta dojde ke zvýšeníbilirubinu. Charakteristický je však výskyt protilátek, jako jsou protilátky proti buněčnému jádru (ANA), hladkésvalovině(SMA), mikrosomům jaterních a ledvinných buněk (LKM) nebo rozpustný jaterní protein (Soluble Liver Antigen SLA, přesně řečeno anti-Soluble Liver Antigen, zkráceně ASLA, jako synonymum Liver-Pancreas-Antigen LP). Tyto protilátky nacházíme asi jen u 80 % nemocných, příležitostně je lze prokázat i u jiných onemocnění. Zapatogenezichronické autoimunitní hepatitidy nejsou zodpovědny, představují ale v diagnostice rozhodující serologický marker onemocnění. Na základě různého zastoupení protilátek rozlišujeme dnes tři typy autoimunitní hepatitidy, mezi kterými se však vyskytují přechody. Léčba onemocnění se v závislosti na jeho typu neliší. Rozhodující pro odhad progrese onemocnění je jaterníhistologie.
Mikroskopickévyšetření jater může určit rozsah zánětu a jeho důsledků. V případě lehkého průběhu zánětu je invazelymfocytůomezena na portální pole jaterního lalůčku. V případě těžkých zánětlivých změn přestupují zánětlivé buňky na vlastní jaterní lalůček. Přitom dochází knekrózejak jednotlivých buněk a tak i k nekrózám hraničních regionů lalůčku. V pokročilém stádiu dochází k fibrotické přestavbě jater a nakonec kjaterní cirhóze.
Základem terapie je kortikosteroid prednison. Měl by se použít v kombinaci s purinovým analogen azathioprinem, aby se dávka prednisonu dala udržovat co nejnižší, neboť prednison stejně jako všechny kortikoidy může vyvolat, v závislosti na dávce,Cushingův syndromjako vedlejší efekt léčby. Léčba by měla pokračovat 2 – 4 roky, poté následuje pokus o její vysazení. V 80 % případů musí léčba pokračovat celoživotně. Nad to by měla být ještě prováděna medikamentózníprofylaxeosteoporózy, aby se mírnilo působení prednisonu nařídnutí kostí. Variantou k prednisonu je syntetický glukokortikoid budesonid, jeho výhodou jsou především méně vyjádřenévedlejší účinky, také budesonid se kombinuje s azathioprinem.
V případě selhání terapie jsou k dispozici pouze data malých klinických souborů. V některých případech bylo dosaženo dobrých výsledků s cyclophosphamidem. U pacientů s tzv. lupoidní variantou onemocněním (typ I) bylo dosaženo uspokojivých výsledků také stacrolimusem, mycophenolatmofetilem amethotrexátem. Užití Cyclosporinu A je sporné. Pokud jsou vyčerpány všechny varianty pro medikamentózní léčbu, je možné přistoupit ktransplantacijater. Autoimunitní hepatitida však může postihnout i transplantovaný orgán. K recidívám dochází v 7–10 % případů do jednoho roku, v průběhu pěti let pak stoupá toto číslo na 60–70 %. U pacientů s HLA typem DR3 nebyly dosud popsány žádné recidivy.
Bez léčby je vývoj onemocnění smrtelný. Při adekvátní léčbě má 90 % pacientů, kteří odpovídají na léčbu, pouze nepatrně sníženou délku života. To se však týká pouze pacientů, u kterých ještě nedošlo k rozvojijaterní cirhózy. Asi 10 % pacientů neodpovídá na kombinovanou terapii s prednisonem a azathioprinem. U této skupiny lze uvažovat o léčebných postupech, které nejsou oficiálně doporučené nebo může být provedena transplantace jater.