Dějiny Jugoslávie

Jugoslávie(srbochorvatskyЈугославија, Jugoslavija) byla země vjihovýchodní Evropě, která existovala v různých podobách, zpočátku jakomonarchiev letech 1918 až 1941 a později jakosocialistickýafederativnístát v letech 1945 až 1992. Dějiny tohoto mnohonárodnostního státu výrazně utvářely konflikty národů žijících na jeho území. Krozpadu jugoslávského státuna jednotlivésvazové republikyvýznamně přispěly i národní konflikty.
Po rozpaduRakousko-Uherskavznikl v jeho jižní části, v oblasti obývané JihoslovanyStát Slovinců, Chorvatů a Srbů(Stát SHS, srbochorvatsky (Država Slovenaca, Hrvata i Srba, slovinskyDržava Slovencev, Hrvatov in Srbov), který vyhlásila29. října1918Národní rada Slovinců, Chorvatů a Srbů se sídlem vZáhřebu. Tento stát zabíralKraňsko, částŠtýrska,Chorvatsko,Slavonii,DalmáciiaBosnu a Hercegovinu. ČástiVojvodiny–Bačka,BanátaBaranja– se však24. listopadu1918 připojily kSrbsku.26. listopadu1918 se poté na základě usneseníPodgorické skupštinysloučila seSrbskem(k němuž již dříve patřila i oblastKosovaaMakedonie), i předtím samostatnáČerná Hora.1. prosince1918 pak došlo ke sjednoceníStátu SHSse Srbským královstvím a vyhlášeníKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovincůjako společného státu všech Jihoslovanů; hlavním městem nového státu se stalBělehrad. Sloučení všech území v jeden stát bylo velmi důležité. Umožnilo to jednak koordinovat jednotnou politiku všech Jihoslovanů, jednak si to žádaly i západní země, které nechtěly uznat více států na tomto území s odůvodněním, že by to mohlo zvýšit již tak problematickou nestabilitu v oblasti Balkánu.
Tomuto vývoji předcházelo podepsání několika dohod mezi představiteli rakousko-uherských Jihoslovanů (v emigraci sdružených kolemJihoslovanského výborua v Chorvatsku kolemNárodní rady) a Srbského království, z nichž nejdůležitější bylaKorfská deklaracez20. července1917a Ženevská dohoda z 6.–9. listopadu 1918.
Jednotlivé národy a národnosti nového státu se však nacházely ve zcela odlišných stádiích svého vývoje, a to jak v oblasti kulturní, tak také ekonomické a sociální. Zatímco sever, který byl do roku1918součástíRakouska-Uherska, byl hospodářsky vyspělejší, jih byl vzhledem ke svému dlouhodobému vývoji zaostalý; jedinými rozvinutými oblastmi byly víceméně národnostní ostrovy (hlavně německých) menšin. Dalším problémem společného státu byla existence tří kulturně-civilizačních okruhů – západního, východního a orientálního, potažmo tří náboženství -katolickéhoapravoslavnéhokřesťanstvíaislámu. To produkovalo mnohé problémy a hlavně nepochopení. Vysoká byla také míranegramotnosti; zatímco v roce1921činila 50,5 %, o deset let později klesla jen na 44,6 %.
Prvním panovníkem Království SHS se stal srbský králPetr I. Karadjordjević(1844–1921), který vládl až do své smrti v roce1921. Na sklonku jeho vlády roku1920došlo k podpisu obranné smlouvy sČeskoslovenskem, která byla později rozšířena oRumunskoa dostala názevMalá dohoda. Jejím cílem bylo zamezit revizionistickým snahámMaďarska,BulharskaaItáliepoprvní světové válce. Nástupcem Petra I. se stal nejstarší syn Alexandr, po korunovaci nazývaný jakoAlexandr I. Karadjordjević(1883–1934).
Značné regionální odlišnosti jednotlivých oblastí v království vyvolávaly nestabilní situaci, která vyústila na počátku 20. let v rozsáhlé zmatky ve státní správě a politice (časté střídání vlád) a několik protestních akcí vLublani,Záhřebu,PodgoriciiBělehradě. Panovaly obavy z komunistického převratu (místní komunistická strana byla činná a silně zaměřena proti královskému dvoru), či intervence ze zahraničí.
Neutěšená situace vyvrcholila v létě1928, kdy došlo v parlamentu k zastřelení dvou chorvatských poslanců. Následně v lednu1929se za pomoci vojenských kruhů král Alexandr I. chopil moci a nastolil diktaturu. Okamžitě zakázal všechny politické strany založené na národnostním, náboženském nebo teritoriálním základě. V té době také začala nekompromisní perzekuce členůKomunistické strany Jugoslávie. V roce1929se název země změnil naKrálovství Jugoslávie- o tom se sice již delší dobu hovořilo, nicméně hlavněSrbovése svojí identity nechtěli vzdát. Teprve až s novými podmínkami bylo možné změnu názvu prosadit. Úpravy v duchu jihoslovanské jednoty postihly i správní členění státu. Původní poměrně malé oblasti byly nahrazeny devítibánovinami, popírajícími historické hranice jednotlivých zemí. V šesti z nich mělo většinu srbské obyvatelstvo, v dvou chorvatské a v jednom slovinské.
Třicátá léta 20. století byla svědkem růstu nacionalistických ambicí jednotlivých národů Jugoslávie, které vyústily v úspěšný atentát na Alexandra I. vMarseille, spáchaný probulharským Makedoncem Veličkem Kerinem. Novým králem se stal nezletilýPetr II. Karadjordjević(1923–1970), kterému v roce 1934 bylo pouhých jedenáct let. Do nabytí plnoletosti měl být zastupován svým strýcemPavlem Karadjordjevićem, avšak politická situace v Evropě to neumožnila.
Ihned ponapadení Polska Německemv září1939se silně zradikalizovaly chorvatsko-srbské vztahy, které vyústily v podepsání dohody Maček–Cvetković. Došlo k vytvořeníChorvatské bánoviny, oblasti pod samosprávou chorvatských orgánů, která zahrnovala i značnou část Bosny a Hercegoviny. Ohrožení ze stranymocností Osyvedlo tehdejšího regenta prince Pavla k podpisu paktu o spolupráci s Osou25. března1941, jeho rozhodnutí však vedlo k masovým demonstracím, převratu a uchopením moci tehdy sedmnáctiletým králem Petrem II. Krátce na tovtrhla vojska Osy do Jugoslávie a obsadila ji. Během několika dní se podařilo okupačním silám obsadit všechna hlavní města v zemi. Nákladně budovaná armáda království se ukázala jako zcela neschopná síla.
Dne17. dubna1941 se Jugoslávie rozpadla na několik celků.Chorvatštíustašovciv čele sAntem Pavelićem, kteří byli již delší dobu podporovaní z Itálie, vytvořili na území dnešníhoChorvatskaaBosny a HercegovinyNezávislý stát Chorvatsko(NDH;Nezavisna država Hrvatska).Slovinskobylo rozděleno na tři části, o největší dvě se poděliloNěmecko,Itálie,Maďarskupřipadla malá oblastPrekmurjena východě Slovinska.
Srbskobylo obsazeno několika státy:Vojvodina(severní část Srbska) byla rozdělena meziMaďarsko(severozápadní část -Bačka),Nezávislý stát Chorvatsko(jihozápadní část -Srem) aNacistické Německo(východní část Vojvodiny -Banát). Území dnešníhoKosova, spolu se západní částí dnešníSeverní Makedoniea částíČerné Hory, bylo připojeno kVelké Albánii- loutkovému státu pod kontrolouItálie, zbytekMakedoniea část východního Srbska zabraloBulharsko. Ve zbytkuSrbskabyla k moci dosazena proněmecká fašistická vláda vedenágenerálemMilanem Nedićem. VČerné Hořebyl k moci dosazen proitalský kníže, italské snahy na návrat dynastie Petrovićů-Njegošů, která zde vládla před rokem 1918, ztroskotaly.
Okupační síly se pokoušely zajistit si válečnou výrobu v obsazených zemích. Budovaly proto nové továrny a upravovaly staré. Většina obyvatel však tehdy ještě pracovala vzemědělství, byl jim ale zabavován dobytek. Hospodářství, které bylo slabé již před válkou, dostalo další zásah. Infrastrukturu začaly velmi brzy napadat protiokupační ozbrojené síly.
Petr II. uprchl doLondýna, odpor na jugoslávském území však dále vedl komunistický vůdceJosip Broz Tito, který29. listopadu1942na 2. zasedáníAVNOJvyhlásilDemokratickou federativní Jugoslávii. Vedle toho proti Němcům také bojovaly skupinyČetniků, ozbrojených srbských vzbouřenců. Ti měli zpočátku velké sympatie západních zemí, avšak poté, co Titovi partyzáni slavili úspěch a Četnické síly se pokoušely vyjednat s Němci alespoň příměří, podpořila Evropa v čele s Británií hlavně Tita. Západní spojenci se sice snažili o sloučení vedení domácího i zahraničního odboje a obnovení království, exilová vláda se však propadala do stále závažnějších problémů.
Tito se sice chopil moci, fakticky ale ještě porážku monarchie přiznat nemohl, neboť situace v zahraničí byla zatím nejistá. Trval tak na referendu, ve které se změnily první poválečné volby. V nich dostala kandidátka tehdejší Národní Fronty pod vedením KSJ v některých oblastech až 96 % hlasů.29. listopadu1945byla vyhlášenaFederativní lidová republika Jugoslávie. Začalo budování socialismu podle sovětského vzoru. Byly vytyčeny nové hranice jednotlivých svazových republik, tentokrát již s ohledem na místní obyvatelstvo - mnohdy se jednalo o práci velmi složitou, neboť rozsáhlé oblasti země byly silně etnicky promíchané.
V zemi začaly rozsáhlé procesy, ne nepodobné těmsovětskýmz 30. let, nebo takéčeskoslovenskýmz let padesátých. Novélidově demokratickézřízení se snažilo vypořádat se se svými odpůrci a ukázkově potrestat zločince zdruhé světové války. Likvidováni byli také církevní představitelé, kterým komunistický režim nedůvěřoval, a to i přesto, žepartyzánského bojese řada z nich aktivně účastnila.
V oblasti kultury a zpravodajství zavládla tvrdá cenzura, autoři byli kontrolováni a nevhodná díla či zprávy byly zakázané. V zahraniční politice však docházelo k rozkolu mezi Bělehradem a Moskvou. Tyto neshody se začaly stále prohlubovat, až vyústily v ideologický odklon Jugoslávie od SSSR aVýchodního bloku. Poměry se liberalizovaly,předchozí obdobíbylo podrobeno kritice. Toho samozřejmě využily západní státy, které viděly v Jugoslávii cestu, jak čelit stále rostoucímu vlivukomunismuv Evropě. Stát proto hospodářsky podporovaly, přestože jeho představitelé se příliš pozitivně na adresu Západu nevyjadřovali. Počínaje padesátými léty zahájila země rozsáhlou hospodářskou přestavbu v duchu hesla "továrny dělníkům" a vypracovánímzákona o sdružené práci. V roce1953byl také přijat zákon o nové pozici náboženských společností a byla ukončena nepřátelská kampaň vůči církevním představitelům a náboženským komunitám obecně. Jedním z důvodů, proč se tak stalo, byla hlavně potřeba zlepšení vztahů se Západní Evropou, když se Jugoslávie našla najednou v nelibosti SSSR.
V hospodářství se začalo se sovětskou praxípětiletých plánů.První pětiletkasice příliš úspěchu nesklidila, ovšem vnásledující dekáděse již podařilo zefektivnit řízení natolik, že idealistické cíle komunistů byly alespoň částečně splněny. Mezitím se vztahy s Moskvou určitým způsobem stabilizovaly a země dokázala spolupracovat i se západní Evropou a Spojenými státy. Velkorysá byla také politika vůči rozvojovým zemím, hlavně vAfricea na Blízkém východě.
7. dubnaroku1963byla po dlouhých odkladech vyhlášenanová ústava, která změnila název na Socialistická Federativní Republika Jugoslávie. Politicky se stát Jihoslovanů i nadále pohyboval mezi západními a východními zeměmi. Toto období byla doba relativní stability a ekonomického růstu mezinárodyzemě. Byly prováděny rozsáhlé investice do infrastruktury ve všech republikách. Poměr těchto projektů však vycházel příznivěji hlavně pro oblasti na jihu, které byly chudší a které neustále potřebovaly pomoc. K tomu sloužil tzv.Fond pro nerozvinuté republiky, do kterého se přispívalo poměrně vzhledem k síle hospodářství jednotlivých republik. To však znepokojovalo hlavně sever státu, odkud byl kapitál hlavně odsáván.
PoBrionském plénuse začalo opět diskutovat o demokratizaci (především ve Svazu komunistů Jugoslávie)a úloze jednotlivých republik. Spory mezi republikovými metropolemi s Bělehradem postupně přerostly v nacionalistické tendence, které se projevovaly na přelomu 60. a 70. let hlavně vChorvatsku. Tam byla otevřena jakdeviznítak ijazykováotázka. Začaly se proto množit obavy o případnou existenci státu, který by mohl být těmito snahami rozvrácen; komunisté se rozhodli toto rázně zarazit. Na začátku 70. let odsoudili liberalizaci z prvních poválečných let a opět začali mluvit o diktatuře proletariátu a demokratickém centralismu.Druhým důvodem pro likvidaci příliš liberálního kurzu byla obava z intervence ze strany Sovětského svazu, který sledoval zavádění tržních mechanismů v jugoslávském hospodářství s velkou nevolí. V souvislosti s tím také došlo k rozsáhlým čistkám. Politicky bylo obměněno chorvatské vedení, zlikvidováni byli srbští (obviněni zanarcholiberalismu) i slovinští liberálové. Naopak se zlepšily vztahy Jugoslávie seSovětským svazem. Lidé, kteří však v komunistické straně (a jejích republikových a oblastních organizacích) zůstali, však byli buď pamětníci ještěpartyzánského boje, či nový konzervativní, ale hlavně xenofobní proud.
Aby byly zavedeny rovné podmínky mezi jednotlivýmirepublikamistátu v duchu Titovy myšlenky zastoupení všech národů státu, bylo již za jeho života na návrh liberálních kruhů zřízenopředsednictvojako kolektivní hlava státu. Funkce předsedy Předsednictva federace, která se po r. 1980 stala formálně nejvyšší státním postem, se střídala mezipolitikyz jednotlivých členských republik po jednom roce. Kromě Slovinců, Srbů nebo Makedonců tak nastoupil do nejvyšší funkce v zemi také i kosovský AlbánecSinan Hasani.
K dlouho očekávanému úmrtí doživotního prezidenta Tita došlo v květnu 1980. Moc tak formálně přešla na kolektivnípředsednictvoa jeho předsedu. Přesto se vztahy mezi jednotlivýminárodnostmiv Jugoslávii nadále horšily. Ozvěny neklidu z přelomu 60. a 70. let trvaly i nadále. Ekonomická situace se rovněž nelepšila a v polovině 80. let vypukla skutečná krize- jugoslávské výrobky byly nekonkurenceschopné, dluhy velmi vysoké, dělníci stávkovalia začaly bouřlivé diskuze o tom, jak pokračovat dál. Celá řada ekonomických reforem a restrukturalizací se ukázala jako neúspěšná a neefektivní.V roce1985dosáhla míra nezaměstnanosti v zemi 1,05 milionu práceschopného obyvatelstva.Vysoká mírainflacesnižovala mzdy. Zatímco v roce1979průměrný obyvatel Jugoslávie pracoval na automobilZastava 1012853 hodin, v roce1984to bylo už 3119 hodin.
Některé republiky začaly požadovat záruku práva na odtržení.
Již neklidná situace vKosovuse opět zostřila a v roce1981dosáhlarozměru skutečného povstání. Nasazena proto musela být živá síla. Srbské menšinové obyvatelstvo z této oblasti pokračovalo i nadále v odchodu z této nejzalidněnější oblasti v celé federaci a nechávali ji tak napospas stále chudšímu albánskému obyvatelstvu. Zatímco se tak v řadě dalších republik zvyšoval podíl národnostně heterogenního obyvatelstva, v samotném Kosovu se naopak upevňoval albánský prvek. Na světlo se dostávaly kauzy, ve kterých byly rozkryty zvláštní vztahy mezi různými výrobci, politiky a ostatními dalšími stranami (například Agrokomerc). Na nebezpečí sílícího nacionalismu političtí představitelé a bezpečnostní složky reagovali agitačními hesly a tvrdými postihy. Mnozí intelektuálové a profesoři skončili ve vězení. Protože však Jugoslávie patřila k zemím, které víceméně oponovaly Sovětskému svazu, tak se o porušovánílidských právpříliš nemluvilo. V této oblasti byly nicméně některé mezinárodní lidskoprávní organizace poměrně aktivní (např.Amnesty International,Helsinki Watch, apod.) Ty kritizovaly poměry v Jugoslávii a vyzývaly místní politickou reprezentaci aby důrazně dodržovalasvobodu projevu. Jugoslávští komunisté sice potlačovali hlasy kritické k socialistickému zřízení, velmi tvrdě však postihovali všechny nacionalisty a pohrobky četniků a ustašovců, kteří působili především v zahraničí.Svazová výkonná radanicméně neustále opakovala, že v jugoslávském prostředí, kde jsou hrůzydruhé světové válkyještě v dobré paměti, by otevřený přístup vůči všem emigrantským (a především nacionalistickým) organizacím mohl znamenat katastrofu, nárůst nacionalismu a občanskou válku.
Spolu s klesající ekonomickou výkonností celé země probíhaly i proměny společenské - v severních republikách se inicializovala demokratická, ekologická, liberální a pacifistická hnutí, kdežto na jihu na významu získaly hlavně tendence nacionalistické. Slovinci protestovali proti militarismu, v Bělehradě se konaly slavné vojenské přehlídky. Objevovaly se velmi kritické časopisy, a to jak k jugoslávským dějinám, tak i k nyní zesnulému prezidentovi Titovi. K moci se začali dostávat politici, kteří později stanuli v čele válčících států a mezi kterými již politická dohoda nebyla možná.
Od roku 1987 nebyla Jugoslávie schopná platit stále rostoucí zahraniční dluhy a inflace v zemi dosahovala dvoj- až trojciferného procentuálního růstu – v roce1988to bylo 160 %
Neshody mezi jednotlivými politiky a napětí v zemi vedly k odstavení regionálních svazů komunistů od moci v Chorvatsku a Slovinsku, kde se začal rozvíjet politický pluralismus. Ten byl sice zcela v rozporu s tehdejší ústavou z roku 1974, k jejímu porušování však díky zhoršující se situaci docházelo ve velkém množství případů. Krize v Kosovu, která již přerostla v ozbrojený konflikt, vyvolala sympatie severních členů federace sAlbánci, což vedlo k další eskalaci nacionalismu u Srbů a růstu popularitySlobodana Miloševiće. Složitá situace vyžadovala řešení; díky drastickým opatřením se sice v roce 1990 podařilo zkrotit enormní inflaci, na politické úrovni však stát fungoval jen stěží. Na podzim roku 1990 zablokovalySlovinskoVojvodinaaSrbskoplatby federální vládě. O několik týdnů později se připojila k tomuto kroku iBosna a Hercegovina, což vedlo k tomu, že federální vládě chybělo 15 % příjmů a musela narychlo poslat na nucenou dovolenou 2700 zaměstnanců federálních úřadů.Slovinskonavíc snížilo na pětinu svůj příspěvekfederální armádě, což vedlo k její insolvenci, a potravinářské firmy začaly odmítat posílat jídlo jugoslávským vojákům.V roce1991se sice v první polovině roku podařilo federální fiskální strukturu sice obnovit, ale škody byly značné.
Po svobodných volbách v severozápadních republikách následovalo vyhlášenínezávislostiSlovinskav roce1991. Ostatní republiky v této době již také připravovaly převzetí veškeré moci do svých rukou a odtržení se od Bělehradu. Další na řadě byloChorvatsko,Republika MakedonieaBosna a Hercegovina.Jugoslávská lidová armáda, hlavní obranná složka země, s touto situací ostře nesouhlasila. Svazový sekretář pro obranuVeljko Kadijevićv té době do médií prohlásil, že "Jugoslávie neskončí jakoLibanon".
Po odchodu nesrbských vojenských sil ale zcela spadala pod politický vliv srbských nacionalisticky laděných politiků, kteří odmítali nezávislost hlavně Chorvatska s velkou menšinou Srbů. Některé části země se tak okamžitě octly veválečném stavu. Proti celosvazové národní armádě se postavilyTOjednotlivých republik. Západní státy podpořily nově vznikající země diplomatickým uznáním, eskalaci násilí ale odsoudily velmi rychle.Srbskévedení vojsk nebylo schopné dobýt pozice v nově vzniklých národních státech. Ve svazku Jugoslávie zůstalo jenSrbsko a Černá Hora.