Čínská občanská válka

Čínská občanská válka(čínskyv českém přepisuČung-kuo nej-čan,pchin-jinemZhōngguó nèizhàn,znakyzjednodušené中国内战, tradiční中國內戰), v Číně známá jakoNacionalisticko-komunistická válka(čínskyv českém přepisuKuo-kung nej-čan,pchin-jinemGuógòng nèizhàn,znakyzjednodušené国共内战, tradiční國共內戰) bylaobčanská válkaprobíhající na území pevninskéČínymezi vládouČínské republiky, vedenéKuomintangem, aKomunistickou stranou Číny. Její hlavní fáze trvala s přestávkami od srpna1927do prosince1949. Před rokem 1927 obě strany společně tvořilyPrvní sjednocenou frontu, která měla za cíl ukončit období rozdrobení Číny mezi množství vzájemně soupeřících frakcí. Nicméně tato koalice se rozpadla běhemSeverního pochodu. Obecně se čínská občanská válka dělí na dvě fáze s přestávkou v letech1937–1945, kdy obě strany vytvořilyDruhou sjednocenou frontua společně bojovaly protiJaponsku. Na počátku války a v průběhu její první fáze měl navrch Kuomintang, který ovládal téměř celou Čínu, avšak po odraženíjaponské invazepřebrali iniciativu komunisté.
V roce 1949 komunisté kontrolovali celé územípevninské Číny, na kterém vyhlásiliČínskou lidovou republiku. Vláda Čínské republiky ustoupila naTchaj-wan.Napětí mezi oběma stranami na opačných březíchTchajwanského průlivustále trvá, přičemž jak Čínská lidová republika, takČínská republikase oficiálně prohlašují za legitimního reprezentanta celé Číny. Nebylo podepsáno žádnépříměříanimírová smlouva, debaty o přesném datu ukončení války tak dále trvají.
Po pádudynastie Čchingv důsledkuSinchajské revolucev roce 1911 byl prvním prezidentem Čínské republiky zvolen předsedaČínské alianceSunjatsen. Ten byl hned následující rok nahrazen bývalým generálem císařské armádyJüan Š’-kchajemvýměnou za jeho podporu republikánského zřízení a abdikace císařePchu Iho.Mezinárodně uznávaná vláda Čínské republiky, známá jako Pej-jangská vláda, sídlila vPekingu. V Pekingu byla také členy Sunjatsenovy Čínské aliance v srpnu 1912 založena strana neodmyslitelně spojená s moderními čínskými dějinami – Kuomintang.Poslanci Kuomintangu tvořili většinu v prvním Národním shromáždění a z jejich řad byl zvolen i první premiérSung Ťiao-žen. Jüan Š’-kchaj jako prezident vládl autoritářsky, ignoroval ústavu a nakonec se pokusilobnovit monarchiia prohlásil secísařem. Jeho nepopulární vláda vedla ke vzpourám v provinciích a vyhlašování jejich nezávislosti. Po pouhých třech měsících vlády v březnu 1916 abdikoval a v červnu téhož roku zemřel. Ačkoliv byly obnoveny republikánské instituce, moc vlády v Pekingu byla výrazně oslabena a nastalo období boje mezi různými frakcemi v bývaléPej-jangské armáděa vůdčími osobnostmi provincií –éra severních militaristů. MezitímKuomintangvedenýSunjatsenemvytvořil novou vládu vKantonus cílem zavést modelové reformy, ukončit chaos a postupně ovládnout Čínu.
Sunjatsen byl zklamán vlažným přístupem západních mocností a výstupyPařížskéaWashingtonské konference, které vnímal jako Číně nepřátelské (nebyla např. zrušenaexteritorialitakoncesícizích mocností). Naopak s jistým obdivem sledoval průběhrevoluce v Ruskua následné upevnění sovětské moci. Úspěch bolševiků v Sovětském svazu ho přivedl k přesvědčení, že v Kuomintangu je nutná stranická reforma podle sovětského vzoru.
Sověty ovládanáKominterna, založená s cílem šířit myšlenkykomunismupo světě všemi prostředky, sledovala situaci v Číně se zájmem. V roce1921založenáKomunistická strana Čínyse jevila dosud jako příliš slabá a rozdrobená pro provedení úspěšné revoluce v Číně, ovládané mnoha soupeřícími frakcemi. Jako frakce s největší šancí na úspěch byl v Moskvě vnímán Sunjatsenův Kuomintang. Bylo proto rozhodnuto o sovětské podpoře spojenectví čínských komunistů s Kuomintangem a podpora nově vzniklé aliance těchto stran. Konečným cílem Kominterny ovšem byla komunistická Čína, tedy posílení komunistů ve spojení s nejperspektivnější frakcí a její postupné ovládnutí zevnitř.Tím byly položeny základy pozdějšímu mocenskému boji mezi nacionalisty a komunisty.
V roce1923Sunjatsen spolu se sovětským zmocněncemAdolfem JoffemvŠanghajipo pětiměsíčním vyjednávání podepsali společné prohlášení skládající se ze čtyř částí. První tři části obsahovaly ujednání upravující čínsko-sovětské vztahy, jako pravidla užívání carským režimem vybudovanéČínské východní dráhyskrzMandžusko, zrušení čínsko-ruských nerovnoprávných smluv a ujištění o neexistenci sovětských imperiálních záměrů na územíMongolska. Nejdůležitější ovšem byla čtvrtá část prohlášení, kde Sovětský svaz uznal nemožnost zavedení komunismu v rozdrobené Číně a přislíbil pomoc Kuomintangu s jejím sjednocováním.
Praktickým důsledkem deklarace byla úzká spolupráce mezi Sověty ovládanou Kominternou, Kuomintangem a Komunistickou stranou Číny.Ten samý rok přicestoval do Číny agent KominternyMichail Borodin, který měl pomoci s reorganizací a konsolidací Kuomintangu podle vzoruKomunistické strany Sovětského svazu. Kuomintang také vytvořil alianci s Komunistickou stranou Číny za vznikuPrvní sjednocené fronty.Nedošlo k pohlcení Komunistické strany Kuomintangem, ale komunisté měli povoleno stávat se členy Kuomintangu jako jednotlivci. Jako nejvyšší stranický orgán byl zaveden Ústřední výkonný výbor o dvaceti čtyřech členech, z toho tři byli komunisté.Směřování strany měl určovat pravidelně konaný celonárodní sjezd. První celonárodní sjezd Kuomintangu se konal v lednu 1924 v Kantonu.
V roce 1923 Sunjatsen poslalČankajška, jednoho ze svých spolupracovníků z dobyodboje proti dynastii Čching, na několik měsíců doMoskvy, kde se měl vzdělávat v oblastiválečnictvíapolitiky.Po návratu se v roce1924Čankajšek stal velitelem nově založenéVojenské akademie ve Whampoaa vybudoval si pozici Sunjatsenova následníka v čele Kuomintangu.
Sověti poskytovali akademii výukový materiál, vybavení včetně munice a zajišťovali organizaci.Zároveň zajišťovali výuku moderních technik masové mobilizace. S touto pomocí byl Sunjatsen schopen vybudovatarmádu, která by byla schopná porazit militaristy na severu. Do chodu akademie byli zapojeni i komunisté, mnoho z nich se stalo instruktory, napříkladČou En-laj.
Komunistická strana Číny byla v té době stále nepočetná, v roce1922měla kolem 300 členů, v roce19251500 členů.Naproti tomu v roce 1923 měl Kuomintang 50 000 členů.Nicméně po Sunjatsenově smrti v roce 1925 se Kuomintang začal rozdělovat na pravé a levé křídlo. Členové pravého křídla se obávali, že Sověti využijí komunisty, aby rozložili stranu zevnitř. Komunisté totiž ovládali levé křídlo strany a hlásili se o svůj díl moci. V březnu 1927 proběhl druhý sjezd strany, kde se sovětskou pomocí prošly rezoluce protiSevernímu pochodua rezoluce omezující Čankajškovu moc. Zanedlouho byl Kuomintang viditelně rozštěpen.
V tomto období Sovětský svaz masivně podporoval Komunistickou stranu Číny. Posílal finanční prostředky i agenty pro podporu komunistického hnutí v zemi. Bez této podpory by komunistická strana pravděpodobně zanikla. Paralelně totiž existovaly v Číně i jiné komunistické strany s více členy, nicméně žádná z nich nebyla bez sovětské pomoci úspěšná.
Po Sunjatsenově smrti jej v čele Kuomintangu nahradil reprezentant jeho pravého křídla –Čankajšek, který začal podnikat kroky ke zmenšení vlivu komunistů ve straně.Komunistický vůdceMao Ce-tungpřesto souhlasil s jeho rozhodnutím svrhnout vládu vPekingupomocíNárodní revoluční armády, která v roce1926začala kampaň známou jakoSeverní pochod.V důsledku této kampaně nicméně povstali drobní rolníci a začali si přivlastňovat půdu, která patřila bohatým vlastníkům a ti byli v mnoha případech zabiti. Taková povstání rozlítila špičky Kuomintangu, kteří sami byli často vlastníci půdy, a obnažila rostoucí ideologický rozkol v alianci.
Počátkem roku 1927 vedla rivalita uvnitř aliance k rozdělení revolučních řad. Komunistická strana a levé křídlo Kuomintangu se rozhodly k přesunutí sídla vlády zKantonudoWu-chanu, kde měli komunisté vysokou podporu.V té době armády Čankajška aLi Cung-ženaporazily militaristuSun Čchuan-fangaa přesunuly se východně do provincieŤiang-si. Levicové křídlo strany odmítlo Čankajškovu žádost o odstranění komunistického vlivu, následně je Čankajšek obvinil ze zrady Sunjatsenova odkazu a přijímání rozkazů zeSovětského svazu. Podle Mao Ce-tunga Čankajškova tolerance k přítomnosti komunistů v alianci klesala spolu s tím, jak rostla jeho moc.
7. dubna 1927 proběhlo setkání Čankajška a dalších špiček Kuomintangu, kde se usnesly, že komunistické aktivity jsou společensky a ekonomicky rušivé a musí být zastaveny, aby mohla nacionalistická revoluce pokračovat. 12. dubna bylo vŠanghajina rozkaz generálaPaj Čchung-sihozatčeno a popravenomnoho komunistických členů Kuomintangu. Na tuto událost odkazujeKomunistická strana Čínyjako naŠanghajský masakrneboIncident 12. dubna.Tento incident prohloubil rozkol mezi Čankajškem aWang Ťing-wejem, představitelem levého křídla strany ve Wu-chanu.
Nakonec levicové křídlo Kuomintangu vyloučilo komunisty z vlády ve Wu-chanu, která byla ale přesto Čankajškem svržena. Kuomintang obnovil svojí kampaň proti militaristům a v červnu1928obsadil Peking.Brzy byla většinavýchodní Čínypod kontrolou centrální vlády vNankingu, která získala mezinárodní uznání jako jediná legitimní vláda Číny. Vláda Kuomintangu oznámila, v souladu se Sunjatsenovým odkazem, tři etapy revoluce – vojenskou jednotu, silné politické vedení a ústavní demokracii.
1. srpna 1927 propuklo vNan-čchangukomunistické povstáníproti nacionalistické vládě veWu-chanu. Tento konflikt vedl ke vznikuČínské dělnicko-rolnické rudé armády.4. srpna hlavní síly Rudé armády opustily město a obrátily se jižně k útoku na provinciiKuang-tung. Nacionalistické síly poté rychle obsadily Nan-čchang a členové komunistické strany se začali skrývat.Shromáždění komunistické strany, zasedající 7. srpna, se usneslo, že cílem strany je získat politickou moc silou, nicméně již druhý den byly aktivity komunistů ve Wu-chanu potlačeny vládouWang Ťing-weje.
Později proběhly pokusy komunistické strany o dobytí městČchang-ša,Šan-tchouaKanton. Rudé armádě, skládající se jednak z bývalých vojáků Národní revoluční armády, jednak z ozbrojených rolníků, se podařilo získat kontrolu nad několika oblastmi v jižní Číně.Síly Kuomintangu mezitím pokračovaly v potlačování rebelií.V září byl Wang Ťing-wej nucen opustit Wu-chan aČankajšekse stal jediným legitimním představitelem republiky. V září také proběhla série neúspěšných komunistických povstání na venkově známých jakoPovstání podzimní sklizně, ve kterých se významně angažovalMao Ce-tung.V říjnu opustil Čínu agentkominternyMichail Borodin a vrátil se přesMongolskodo Sovětského svazu. 11. prosince téhož roku pak proběhlo povstání v Kantonu známé jakoKantonská komuna. Komunisté v Kantonu ustanovili podle vzoru ruských komunistůsovět, nicméně už 13. prosince provedl nacionalistický generál Čang Fa-kchuej protiútok a dobyl město. Následovaly popravy a pronásledování komunistů podobně jako v dubnu v Šanghaji. Kuomintang označil za iniciátora povstáníSovětský svaza jehokonzulátv Kantonu obsadil. 16. prosince opustil Wang Ťing-wej Čínu a odjel doFrancie, když předtím přislíbil loajalitu Čankajškovi.
Těmito událostmi začal desetiletý boj o moc v pevninské Číně známý jakoDesetiletá občanská válka(十年内战), který skončilSianským incidentem, po kterém byl Čankajšek nucen vytvořitDruhou sjednocenou frontua postavit se japonské invazi. V nacionalistickém táboře probíhal boj o moc a v roce 1930 vypuklaVálka centrálních rovin, kde se proti Čankajškovi postavila aliance militaristůJen Si-šana,Feng Jü-siangaa navrátivšího se Wang Ťing-weje. Vláda v Nankingu nicméně svou pozici uhájila a mohla se věnovat ničení kapes komunistického odboje v rámci sérieobkličovacích kampaní.První ani druhá kampaň nebyla úspěšná a třetí musela být předčasně ukončena z důvodujaponské invaze do Mandžuskav roce 1931. Čtvrtá kampaň v letech 1932–1933 zpočátku probíhala pro Kuomintang příznivě, ale Čankajškova armáda utrpěla těžké ztráty při pokusu o probití se do centra MaovyČínské sovětské republikyv provinciiŤiang-si.Během těchto kampaní byly sice jednotky Kuomintangu schopny rychle se dostat do oblastí kontrolovaných komunisty, ale v rozlehlé a členité krajině si už nedokázaly vybudovat opěrné body.
Na konci roku 1934 byla spuštěna pátá obkličovací kampaň, při které nacionalistické jednotky systematicky obklíčily provincii Ťiang-si i za použitíopevnění.Na rozdíl od předchozích neúspěšných kampaní ČankajškovaNárodní revoluční armádanepronikla bezhlavě do nitra provincie, ale postupně obklíčení zužovala tak, aby oblasti kontrolované komunisty odřízla od zásobování.
V říjnu 1934 využili komunisté mezery v kruhu opevnění (tato opevnění byla obsluhována jednotkami Čankajškových militaristických spojenců) a probili se ven. Militaristické armády komunistické jednotky nepronásledovaly kvůli strachu ze ztráty vlastních mužů. Kromě toho byly hlavní síly nacionalistů zaneprázdněny bojem s armádouČang Kuo-tchaa, která byla podstatně větší než Maova První frontová armáda.Masivní vojenský ústup Maovy armády trval rok a stal se známý jakoDlouhý pochod. Komunisté urazili přes 9000 km jedním z nejtěžších terénů západní Číny směrem na západ a sever do provincieŠen-si.Pochod se skládal ze série menších pochodů a v jeho průběhu byla První frontová armáda, vedená nezkušenými vojenskými komisaři, téměř zničena Čankajškovými vojsky. V listopadu 1935, po ukončení pochodu, Mao Ce-tung oficiálně nahradilČou En-lajev čele Rudé armády. Dlouhý pochod významně posílil Maovu prestiž a upevnil jeho pozici v rámci komunistické strany.
Dlouhý pochod skončil, když komunistické jednotky dorazily do provincie Šen-si. Armáda, kterou vedl Čang Kuo-tchao, ustupovala jinou cestou přes severozápadní Čínu a byla do velké míry zničena Čankajškem a jehomuslimskými spojenci, klikou Ma. Po cestě komunistická armáda zabavovala majetek a zbraně místním militaristům a vlastníkům půdy, a zároveň přijímala do svých řad rolníky a jiné chudé, čímž její přitažlivost pro masy značně stoupala. Z 90 000–100 000 komunistů, kteří začali ustupovat z Čínské sovětské republiky, jich pochod dokončilo kolem 8000.Zbytky Čangovy armády se spojily se zbytkem komunistických sil v provincii Šen-si, nicméně Čang Kuo-tchao už bez své armády neměl sílu na to, aby zpochybnil Maovu autoritu.
Kuomintang využíval také tibetské jednotky zKhamu– dříve bandity, k boji proti komunistům, a také k podkopání autority místních militaristů, kteří často s komunisty odmítli bojovat, aby neztráceli vlastní muže. Vytvořil také "Smírovou komisi" disponující vlastními jednotkami, které zahrnovaly asi 300 khamských banditů.Komise operovala v provinciiS'-čchuana její operace byly součástí snahyvlády v Nankinguo destabilizaci moci lokálních militaristů, zejménaLiou Wen-chueje, který odmítl bojovat s komunisty, aby si zachoval vlastní armádu. Vláda chtěla mít plně pod kontrolou oblasti hraničící s územím militaristů. Jednotky komise byly také nasazeny v boji proti Rudé armádě, nicméně byly poraženy ve chvíli, kdy komunisté zajali jejich náboženského vůdce.
V roce 1936 se začalČang Süe-liang, militarista kontrolující severní Čínu a spojenec nacionalistů, sbližovat s Čou En-lajem, kdy dokonce zvažoval změnu stran. To bylo nicméně odmítnutoKominternouv SSSR. Později Čou En-laj přesvědčil Čanga aJang Chu-čchenga, dalšího militaristu, k provedeníSianského incidentu. V jeho průběhu byl Čankajšek uvržen do domácího vězení, byl donucen vytvořit Druhou sjednocenou frontu a místo útoků na Rudou armádu se soustředit na hrozbu z Japonska.
V průběhu japonské invaze a následnéokupace Mandžuskase Čankajšek odmítl spojit s komunisty ve společném boji protiJaponské císařské armádě, neboť viděl komunisty jako větší hrozbu. Chtěl nejprve sjednotit Čínu zničením komunistického odboje a militaristů. Považoval armádu Kuomintangu za příliš slabou, aby dokázala porazitJaponcevMandžuskua věřil, že pouze sjednocená Čína se jim může postavit. Ignoroval nespokojenost mezi Číňany kvůli jeho kompromisní politice vůči Japonsku a nařídil generálům Čang Süe-liangovi a Jang Chu-čchengovi provést úder proti komunistům v Šen-si. Ti nicméně utrpěli těžké ztráty.
12. prosince1936se oba generálové rozhodli unést Čankajška a donutit ho uzavřít příměří s komunisty za účelem boje proti Japoncům. Tento incident se stal známým jako Sianský incident a skončila s ním první fáze Čínské občanské války. Čankajšek byl nucen vytvořit s komunistyDruhou sjednocenou frontua napřít všechnu energii do boje proti japonské expanzi.7. července1937pakJaponské císařstvískutečně spustilo masivníinvazi do Čínya jeho dobře vycvičené a vyzbrojené jednotky porazily obránce Kuomintangu na pobřeží a v severní Číně.
Aliance Kuomintangu a komunistů byla spíše symbolická.Na rozdíl od nacionalistických jednotek se komunisté vyhýbali konvenčnímu boji a uchýlili se keguerillové válce. Úroveň skutečné kooperace mezi nacionalisty a komunisty v průběhu války byla na nutném minimu.Na pozadí formální aliance spolu jednotky Kuomintangu a komunistů stále soupeřily na území tzv. "svobodné Číny" – tedy oblastí, které neovládali Japonci ani žádný z jimi vytvořených loutkových států jakoMandžukuoneboReorganizovaná národní vláda.
Situace se vyhrotila na přelomu let1940a1941, kdy se začaly stupňovat potyčky mezi Kuomintangem a komunisty. V prosinci 1940 Čankajšek požadoval stažení komunistickéNové čtvrté armádyz provinciíAn-chuejaŤiang-suz důvodu provokací vůči nacionalistickým jednotkám v této oblasti. Pod silným tlakem nakonec velitelé komunistické armády vyhověli, nicméně kvůli zmatkům ve velení se nestihli začít evakuovat včas a byli tak napadeni nacionalisty, což vedlo k několika tisícům obětí.Zároveň tento incident ukončil formální alianci obou stran.
Jak se boje mezi Kuomintangem a komunisty stávaly intenzivnější, země jakoSpojené státyneboSovětský svazse začaly obávat další občanské války v Číně. Po incidentu s Novou čtvrtou armádou vyslal americký prezidentFranklin D. Rooseveltspeciálního vyslance Lauchlina Currieho, který měl přesvědčit Čankajška a ostatní špičky Kuomintangu o tom, že obnovené nepřátelství mezi oběma stranami by vyhovovalo pouze Japonsku. Sovětský svaz, spojenec komunistické strany, zaslal naléhavý telegram Mao Ce-tungovi, kde stálo to samé, a sice že občanská válka by pouze učinila situaci jednodušší pro Japonce. Mezinárodní naléhání splnilo svůj účel a došlo k uklidnění situace. Boje nicméně dále probíhaly nepřímo. V roce 1943 vydal Čankajšek propagandistickou knihuChina's Destiny, ve které útočí na komunisty. Komunisté na druhou stranu zpochybňovali Čankajškovo vedení a o jeho vládě mluvili jako o fašistické ve snaze vzbudit negativní společenský obraz. Začalo být jasné, že k trvalému míru nemůže situace dospět.
Obecně lze říci, že vývoj druhé čínsko-japonské války posílil komunisty. Jejich taktika guerillové války jim získala lidovou podporu v okupovaných oblastech. Kuomintang nicméně nesl hlavní tíhu japonské invaze jako mezinárodně uznávaná vláda, a to se ukázalo jako velmi nákladné. Japonsko zahájilo poslední velkou ofenzivu proti Kuomintangu,operaci Iči-Go, v roce 1944, a to mělo za následek významné oslabení nacionalistických sil.Komunisté také díky své guerillové taktice utrpěli podstatně menší ztráty. Na konci války mělaRudá armádavíc než 1,3 milionu členů a komunistické milice dalších 2,6 milionu. V oblastech ovládaných komunisty žilo přes sto milionů obyvatel.
Podle ustanovení japonské bezpodmínečné kapitulace, nadiktované Japonsku Spojenými státy, se měly japonské jednotky v Číně vzdávat pouze Kuomintangu, nikoliv komunistům, kteří ovládali některá území.Nicméně vMandžusku, kde Kuomintang neměl žádné jednotky, se Japonci vzdávali Sovětskému svazu. Čankajšek tak nařídil japonským jednotkám, aby vyčkaly příchodu Kuomintangu a neskládaly zbraně do rukou komunistů.
První poválečná mírová jednání, zahrnující Čankajška i Mao Ce-tunga, proběhla mezi 28. srpnem a 10. říjnem ve městěČchung-čching.Jednání skončilo podpisemDohody 10. října.Obě strany zdůraznily důležitost mírové obnovy, ale konference nepřinesla žádné konkrétní výsledky.Potyčky mezi oběma stranami pokračovaly i v průběhu vyjednávání, dokud nebylo dosaženo dohody v lednu 1946. Nicméně velké kampaně byly dočasně přerušeny.
V průběhu srpna 1945, posledního měsíce války ve východní Asii, spustil Sovětský svazmasivní ofenzivuproti japonskéKuantungské armáděv Mandžusku a podél mongolsko-čínské hranice.V průběhu tří týdnů byla Kuantungská armáda zničena a Mandžusko obsazené Sovětským svazem, čímž vzniklo z čínského pohledu mocenské vakuum. Zároveň se zde vzdalo na 700 000 japonských vojáků. Později toho roku si Čankajšek uvědomil, že mu chybí zdroje pro zabránění obsazení Mandžuska komunisty po plánovaném sovětském odchodu.Proto se Sověty vyjednal dohodu, že odloží své stažení, dokud do oblasti nedostane dostatek vycvičených vojáků a surovin.Nicméně Sovětský svaz nepovolil přesun nacionalistických jednotek po svém území. Jednotky Kuomintangu se tedy přesunuly do Mandžuska letecky za pomoci Spojených států, aby obsadily velká města v severní Číně, zatímco venkov už byl pod kontrolou komunistů. 15. listopadu 1945 začal Kuomintang podnikat kroky k zabránění posílení už tak silné komunistické základny v Mandžusku.Sověti využili čas navíc k tomu, aby objemný mandžuský průmysl přesunuli do Sovětského svazu.
V letech 1945–1946, během přítomnosti sovětských vojsk v Mandžusku, nařídil sovětský vůdceJosif StalinmaršáluRodionu Malinovskému, aby co nejvíce japonských zbraní předal Maovým komunistům.
Čankajškovy jednotky se mezitím dostaly až k městuŤin-čou, aniž narazily na významnější odpor. Následovala úspěšná komunistická ofenziva naŠantungském poloostrověa celý poloostrov, s výjimkou oblastí kontrolovaných Spojenými státy, padl do rukou komunistů.Příměří definitivně skončilo 26. června 1946, kdy se občanská válka mezi komunisty a Kuomintangem znovu rozběhla. Tato druhá fáze trvala tři roky a je jinak známá jakoČínská komunistická revoluce.
Na konci druhé čínsko-japonské války síla komunistů značně vzrostla. Komunistická armáda v té době čítala 1,2 milionu mužů amilicedalší 2 miliony. Jejich "Osvobozená zóna" v roce 1945 zahrnovala 19 různých oblastí, tedy čtvrtinu čínského území a třetinu jeho obyvatel, zahrnujíce mnoho významných měst. Navíc komunisté získali od Sovětského svazu zbraně a zásoby japonské Kuantungské armády a kontrolu nadseverovýchodní Čínou.
V březnu 1946, navzdory opakovaným Čankajškovým žádostem, sovětskáRudá armádapod velením maršála Malinovského prodlužovala stahování se z Mandžuska.Sovětský maršáltaké tajně sdělil čínským komunistickým jednotkám, aby se přesouvaly na uvolněný prostor, což vedlo k otevřené válce o ovládnutí severovýchodní Číny. Tyto události také přispěly ke změnám v komunistickém vedení, kdy radikální komunisté, kteří chtěli převzít celou Čínu silou, získali převahu nad zdrženlivějšími oportunisty.
AčkolivgenerálMarshalluvedl, že neví o žádných důkazech, které by potvrzovaly dodávky zbraní komunistům ze Sovětského svazu, komunistické jednotky byly přesto schopny získat velké množství japonských zbraní a to včetně tanků.Nicméně do doby, než se velké množství dobře vycvičených vojáků Kuomintangu začalo vzdávat komunistům a přecházet na jejich stranu, komunistická armáda nebyla schopna tyto zbraně efektivně využívat. Komunistický trumf nicméně nebyly moderní zbraně, ale příslib pozemkové reformy. Slibovali obrovskému počtu hladovějícíchrolníkůna venkově, že vstoupí-li do řad komunistické armády, dostanou vlastní půdu, na které budou moci hospodařit podle svého uvážení, jakmile bude válka vyhrána.Tato strategie umožnila komunistům i přes léta válečných kampaní přístup k téměř neomezeným lidským zdrojům pro boj i logistiku. Například jen během Chuaj-chajské kampaně byli komunisté schopni zmobilizovat na 5,4 milionu rolníků pro boj proti nacionalistům.
Poté co skončila válka s Japonskem, Čankajšek přesunul svoje jednotky do nově osvobozených oblastí, aby přijaly japonskou kapitulaci.Spojené státy letecky přesunuly mnoho nacionalistických jednotek ze střední Číny do Mandžuska. Americký prezidentHarry S. Trumanve svých pamětech napsal:
Pod záminkou "přijetí japonské kapitulace" nacionalistické jednotky obsazovalybanky, továrny a komerční budovy, které byly předtím zabavenyjaponskou armádou.Také začaly rychleji rekrutovat nové vojáky z řad civilního obyvatelstva a shromažďovat zásoby v přípravách na obnovený boj s komunisty. Tyto rychlé a intenzivní přípravy na válku způsobily značné nepříjemnosti obyvatelům měst, kde například vŠanghajidramaticky vzrostlanezaměstnanostna 37,5 %.
Spojené státy masivně podporovaly nacionalistickou vládu. Až 50 000 amerických vojáků bylo posláno hlídat strategické oblasti v provinciíchChu-pejaŠan-tungv rámcioperace Beleaguer. Spojené státy také vyzbrojily a vycvičily jednotky Kuomintangu a transportovaly do Číny zpět Japonce aKorejceaby pomohli okupovat osvobozené oblasti stejně tak jako potlačovat komunisty.PodleWilliama Blumaamerická pomoc obsahovala značné množství přebytečných zásob, zároveň byly Kuomintangu poskytovány půjčky.Za necelé dva roky po válce s Japonskem získala nacionalistická vláda od Spojených států 4,43 miliardydolarů– většinu z toho jako vojenskou pomoc.
Spolu s tím, jak selhávala poválečná vyjednávání mezi oběma stranami, obnovila se i občanská válka mezi nimi. Tato fáze války je označována vČínské lidové republicea v komunistickéhistoriografiijakoOsvobozenecká válka(čínsky: 解放战争;pchin-jin: Jiěfàng Zhànzhēng). 20. července 1946 spustil Čankajšek rozsáhlý útok na komunistické državy vseverní Číně. Jeho síla činila 248brigád, z toho 60 bylo vyzbrojenoAmeričany. Nacionalistická armáda byla 2,2krát početnější než komunistická, měla 4,8krát vícdělostřelectvaa 6,3krát víceletadel.V březnu 1947 dosáhli nacionalisté symbolického vítězství, když obsadili komunistickéhlavní městoJen-an.
Komunisté si uvědomovali svou nevýhodu v počtu mužů i nedostatku zdrojů a rozhodli se pro strategii pasivní obrany.Vyhýbali se nejsilnějším uskupením nacionalistické armády a byli připraveni opustit své území v zájmu zachování sil na pozdější střet. Jejich hlavním cílem bylo zničit nepřátelskou živou sílu, zároveň chtěli doplnit své vlastní muže a výzbroj válečnými zajatci a ukořistěnými zbraněmi. Mao Ce-tung prohlásil, že: "Zdroj lidského a vojenského materiálu naší armády je primárně na frontách". Již v letech 1946-47 se projevila nízká morálka vojáků Kuomintangu. Zajatí vládní vojáci se po ideologické "převýchově" mohli dostat do komunistické armády.Taková taktika slavila úspěch a po roce bojů byla situace pro komunisty mnohem příznivější. Nacionalisté přišli o 1,1 milionu mužů, zatímco síla komunistů vzrostla na 2 miliony.
Mandžusko bylo důležitým zázemím Rudé armády od července 1946. Se sovětskou pomocí a s využitím japonských zbraní zde byla vybudována nejvýznamnější síla komunistů –Lidová osvobozenecká armáda(LOA). Dlouhodobou přítomnost sovětských vojsk komunisté využili k vytvoření své mocenské základny a provedení ekonomických reforem. Byla provedena pozemková reforma, majetky bohatých vlastníků půdy byly vyvlastněny a přerozděleny mezi rolníky.Po desetiletí japonské nadvlády byla místní rolnická třída obzvlášť náchylná ke komunisticképropaganděo sociální nerovnosti.Kuomintang se dokázal usadit pouze ve městech a i zde spoléhal na prověřené straníky z jihu, odcizené zdejšímu obyvatelstvu.
Velitelem komunistických sil v Mandžusku byl odborník na pohyblivou válkuLin Piao. V roce 1947 zahájil řadu útoků přes řekuSungarina jih, kde obklíčil a postupně vytlačil nacionalisty.Kuomintang v Mandžusku uplatňoval stejnou strategii jako před ním Japonci, díky svojí početní i technické převaze se zmocnil velkých měst, důležitéinfrastrukturya bodů strategického významu.Nicméně většina obyvatelstva se proti nim nakonec obrátila, stejně jako dříve proti Japoncům. Po roce byly jednotky Kuomintangu nuceny přejít ke strategické obraně. Způsob velení Národní revoluční armády se také výrazně lišil od způsobu velení komunistů. Čankajškova strategie byla podrobně rozpracovaná, snažil se definovat úkoly až na nejnižší úroveň velení a často převzal kontrolu od nižších velitelů i v průběhu bitvy.Komunističtí velitelé měli naproti tomu volnou ruku při přípravě a provádění válečných operací.
Krátce po obsazení Jen-anu nacionalistickými vojsky zahájili komunisté protiútok. 30. června 1947 jejich vojska překročilaŽlutou řekua zamířila směrem do pohoříTa-pie-šan. Protiútoky vseverní,východníaseverovýchodní Číněnásledovaly.Komunistická strategie stále spočívala v ničení nepřátelské živé síly, než v obsazování dalšího území. Do konce roku 1947 počet komunistických vojáků dosáhl 2,5 milionu a získali početní výhodu nad nacionalisty.
V druhé polovině roku 1947 komunisté obsadili rozsáhlé oblasti veVelké čínské nížině, které počátkem 1948 sloučily do bloků.Několik velkých měst bylo nacionalisty opevněno, včetněŠen-jangu(Mukden), kde byla umístěna velká posádka dobře vycvičených nacionalistických vojáků. Čankajšek nicméně odmítl návrh amerických poradců na evakuaci města.Začátkem roku 1948 se nacionalistické jednotky rozdělily, aby chránily jednotlivé oblasti strategického významu. Pod tlakem Američanů získali velitelé těchto oblastí rozsáhlé pravomoci místo dřívějšího striktního centrálního velení.
V roce 1948 začali komunisté obléhat opevněná nacionalistická města –kampaň Liao-šen. Do konce roku padla města Šen-jang aČchang-čchunv Mandžusku.Nová první armáda, označovaná jako nejlepší vojenská jednotka nacionalistů, byla nucena kapitulovat po šestiměsíčnímobléháníměsta Čchang-čchun, které vedlo k hladovění až 150 000 civilistů.Díky porážce větších nacionalistických ozbrojených skupin získali komunistétanky, těžké dělostřelectvo a další vybavení potřebné k boji na jih odVelké čínské zdi. V dubnu 1948 padlo městoLuo-janga Kuomintang byl odříznut od Si-anu.Po tvrdých bojích 24. září obsadila komunistická vojska provinciiŠan-tunga její hlavní městoŤi-nan.
V obsazených městech komunisté reorganizovali a využívali válečný průmysl, který zde vybudovali nacionalisté. V polovině roku 1948 bylo jejich dělostřelectvo početnější než vládní a v druhé polovině roku vyráběli i více munice. Na podzim byla komunistická armáda přetvořena v moderní pravidelnou vojenskou sílu a rozdělena do pěti skupin pod vedením velitelůPcheng Te-chuaje,Liou Po-čchenga,Čchen I,Lin PiaaaNie Žung-čena.
V listopadu 1948 komunistické jednotky zahájily další velký útok na jih v oblasti městaSü-čou, známý jakoChuaj-chajská kampaň. Zde se 550 000 vojáků nacionalistické armády bránilo 600 000 komunistickým vojákům. Po více než dvou měsících bojů byly nacionalistické síly zničeny a vláda Čínské republiky tak ztratila kontrolu nad veškerým územím severně od řekyJang-c'-ťiang.
Běhemkampaně Pching-ťinv období 21. listopadu 1948 do 31. ledna 1949 získali komunisté pod svou kontrolu i severní Čínu.Nacionalisté dokázali držet městaČang-ťia-kchouaTchien-ťina posádku v pevnosti Taku pouze omezenou dobu a za cenu velkých ztrát.Komunisté přišli ze severovýchodu se silou 890 000 vojáků, aby se postavili nacionalistické armádě o počtu 600 000 vojáků.Ztráty na komunistické straně dosáhly 40 000 mrtvých, na straně nacionalistů bylo zabito, zraněno nebo zajato na 520 000 mužů.Velitel nacionalistické armády,Fu Cuo-ji, následně kapituloval a 31. ledna komunisté obsadiliPeking.
Po rozhodujících vítězstvích komunistů v kampaních Liao-šen, Pching-ťin a Chuaj-chaj nacionalistická armáda přišla o 144 pravidelných a 29 dočasných divizí, což zahrnovalo 1,5 milionu zkušených vojáků – to výrazně omezilo akceschopnost nacionalistů.Stalin si zpočátku přál koaliční vládu komunistů a nacionalistů a apeloval na Mao Ce-tunga, aby nepřekračoval s armádou řeku Jang-c'-ťiang.Mao nicméně žádosti nevyhověl a 21. dubna 1949 komunistická vojska řeku překročila. O dva dny později padl do rukou komunistů Nanking, hlavní město Čínské republiky.Nacionalistická vláda ustoupila do Kantonu, kde zůstala do 15. října a následně přes Čchung-čching (do 25. listopadu) aČcheng-tu(do 10. prosince) zamířila doTchaj-peje, největšího města ostrovaTchaj-wan. Do konce roku 1949 pak LOA tlačila zbytky nacionalistické armády směrem na jih, když prozatím minulaTibet.
1. října 1949 vyhlásil Mao Ce-tung Čínskou lidovou republiku (ČLR) s hlavním městem v Pekingu. Čankajšek se zhruba 2 miliony nacionalistických vojáků opustil pevninskou Čínu a odjel na ostrov Tchaj-wan poté, co Lidová osvobozenecká armáda postoupila do provincieS'-čchuan. Izolované kapsy nacionalistického odboje zůstávaly v oblasti, ale hlavní odpor skončil po pádu Čcheng-tu 10. prosince 1949. Poslední boje ještě pokračovaly na samém jihu pevninské Číny.
Pokus komunistů o získání ostrovaŤin-men, který kontrolovali nacionalisté, byl zmařen běhembitvy o Ku-ning-tchou, ve které byl zároveň zastaven postup komunistů na Tchaj-wan.V prosinci 1949 Čankajšek prohlásil Tchaj-pej za dočasné hlavní město Čínské republiky a dál považoval svou vládu za jedinou legitimní vládu Číny.
Další komunistické obojživelné operace už byly úspěšnější – v dubnu 1950 se součástí ČLR stal ostrovChaj-nan, v květnu ostrovČou-šana v srpnu ostrovyWan-šan.
V druhé fázi občanské války mezi lety 1945–1949 dosáhly ztráty komunistů počtu 1,3 milionu mužů, z toho 260 000 padlých, 190 000 nezvěstných a 850 000 zraněných, nepočítaje nepravidelné vojenské jednotky. Ztráty nacionalistů ve stejném období dosáhly podle oficiálních čísel ČLR 5 450 000 členů pravidelných jednotek a 2 260 000 členů nepravidelných jednotek.
Většina pozorovatelů předpokládala, že Čankajškova vláda padne po bezprostřední invazi komunistů na Tchaj-wan. Spojené státy se zpočátku zdráhaly nabídnout Čankajškovi podporu v jeho posledním boji. Americký prezident Harry S. Truman 5. ledna 1950 prohlásil, že Spojené státy se nebudou účastnit žádného sporu týkajícího seTchajwanské úžinya že nezasáhnou v případě komunistického útoku na Tchaj-wan.Situace se nicméně radikálně změnila s vypuknutímKorejské válkyv červnu 1950. To vedlo ke změně politického klimatu ve Spojených státech a prezident Truman nařídil sedmé flotileamerického námořnictvaodplout do Tchajwanské úžiny, aby zabránila případnému útoku.
Po ztrátě pevninské Číny se skupina asi 12 000 vojáků Kuomintangu stáhla doBarmya pokračovala v guerillových útocích na jihočínskou provinciiJün-nan.Jejich vůdce, generálLi Mi, byl placen vládou v Tchaj-peji. Zpočátku tyto povstalce podporovaly také Spojené státy a prostřednictvímCIAjim poskytovaly vojenskou pomoc. Po stížnostech barmské vlády vOSNroku 1953 začali Američané vyvíjet tlak na Čínskou republiku, aby odvolala své milice. Do konce roku 1954 opustilo Barmu téměř 6 000 vojáků a generál Li prohlásil svou armádu za rozpuštěnou. Nicméně tisíce mužů zůstaly v Barmě a Čínská republika je stále tajně zásobovala a udílela rozkazy, aby si udržela základnu blízko pevninské Číny.
Poté, co si Čínská republika stěžovala v OSN na Sovětský svaz pro porušování Smlouvy o čínsko-sovětském přátelství,Valné shromáždění OSNpřijalo 1. února 1952 rezoluci č. 505 odsuzující Sovětský svaz.
Ačkoliv Spojené státy viděly zbývající ostrovy v provinciiFu-ťienjako vojenskou přítěž, Čínská republika je považovala za životně důležité pro budoucí porážku komunistů a znovuzískání pevninské Číny.První krize v Tchajwanském průlivuzačala 3. září 1954, když LOA začala ostřelovat ostrov Ťin-men a vyhrožovat, že vojensky obsadíTachenské ostrovyv provinciiČe-ťiang.20. ledna 1955 komunistická armádaobsadila ostrov I-ťiang-šan, součást Tachenských ostrovů, přičemž celá nacionalistická posádka byla zabita nebo zraněna při obraně ostrova. 24. ledna téhož roku americkýKongresschválil rezoluci opravňujícíprezidenta Spojených státůbránit pobřežní ostrovy Čínské republiky.Krize skončila v březnu 1955, když LOA zastavila ostřelování – stalo se tak v průběhuBandungské konference.
Druhá krize v Tchajwanském průlivuzačala 23. srpna 1958, když námořní a vzdušná střetnutí mezi oběma státy vedly k masivnímu ostřelování ostrova Ťin-men (ostřelováno ČLR) aSia-men(ostřelováno Čínskou republikou). Krize skončila v listopadu téhož roku.V jejím průběhu hlídkové čluny LOA spustilyblokádupobřežních ostrovů Čínské republiky. Ačkoliv Spojené státy odmítly Čankajškův návrh na bombardování dělostřeleckých baterií na pevnině, rychle spustily dodávkystíhacích letadela protileteckých raket na Tchaj-wan. 7. září Američané doprovázeli konvoj zásobovacích lodí a ČLR zastavila ostřelování.
Třetí krize v Tchajwanském průlivuv letech 1995–1996 zvýšila napětí mezi oběma stranami poté, co ČLR testovala sériiraketnedaleko od tchajwanských břehů. Na druhou stranu je pravděpodobné, že se Peking pokusil ovlivnit prezidentské volby na Tchaj-wanu v roce 1996 ve prospěch Kuomintangu, který čelil opozičníDemokratické pokrokové straněnesouhlasící spolitikou jedné Čínya kterou sdílí jak ČLR, tak Kuomintang.
25. října 1971 Valné shromáždění OSN uznalo ČLR a vyloučilo Čínskou republiku, která byla jedním ze zakládajících členů OSN a stálým členemRady bezpečnosti.Čankajškovi zástupci odmítli uznat akreditace vyslanců ČLR jako akreditace reprezentantů Číny a opustili shromáždění. Brzy poté začaly uznávat ČLR i ostatní členské země OSN, včetně Spojených států.
V 80. letech 20. století se napjaté vztahy obou zemí začaly postupně uvolňovat ku prospěchu vzájemného obchodu a investic. Na Tchaj-wanu byl oficiálně ukončen válečný stav v roce 1991.Nicméně i přes ukončení otevřeného nepřátelství nebyla podepsána dohoda o příměří ani mírová smlouva. Za vlády prezidentaLi Teng-chuejebyla na Tchaj-wanu zrušena"Dočasná ustanovení proti komunistické rebelii", což pro Kuomintang znamenalo ztrátu možnosti znovudobýt pevninu.
V roce 2000 zvítězil v prezidentských volbách na Tchaj-wanu kandidátDemokratické pokrokové stranyČchen Šuej-piena poprvé se stal prezidentem člen jiné strany než Kuomintangu. Nový prezident nesdílel společnou ideologii nacionalistů a komunistů o "jedné Číně", což vedlo ke zvýšení napětí. Nicméně obchodní a jiné vztahy dále nabývaly na intenzitě – v roce 2005 navštívila delegace tchajwansképanmodré koalicepevninskou Čínu.
S vítězstvím Kuomintangu v prezidentských volbách 2008 došlo k dalšímu oteplení vztahů, což bylo charakterizováno množstvím setkání a summitů mezi oběma stranami. Na konci roku 2008 byla spuštěna první pravidelná letecká linka.
Po roce 2016 a vítězství kandidátky DPPCchaj Jing-wen, se vztahy obou zemí staly znovu napjatými. Nová prezidentka se řadí k odpůrcům sbližování ČLR a Tchaj-wanu. V roce 2020 prohlásila, že Tchaj-wan je v současnosti nezávislým státem a Peking si musí přiznat realitu.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůChinese Civil Warna anglické Wikipedii aKínai polgárháborúna maďarské Wikipedii.