Genocida původních obyvatel

Genocida původních obyvatelje označení pro masové zničení komunit původních obyvatel. Za původní obyvatele jsou v tomto kontextu považováni lidé, jejichž historické a soudobé území je okupovánokoloniální mocí.
Ačkolivgenocidajako taková byla popsána až v polovině 20. stoletíRaphaelem Lemkinem, v praxi se děla již dříve. Známými případy jsou genocidy původních obyvatel vAmerikách,AfriceaAsiiběhemkoloniální expanzeEvropanů. Podle Lemkina má v sobě kolonialismus genocidu vnitřně zakořeněnou. Genocida má dle něj dvě fáze. V první vnější moc zničí tradiční způsob života původních obyvatel a ve druhé jim vnutí svůj vlastní. BritskýantropologDavid Maybury-Lewispopsal dvě varianty koloniální genocidy původních obyvatel. První je vyčištění území od původních obyvatel s cílem získat tamnípřírodní zdroje, druhou jezotročenípůvodních obyvatel pronucenou práci.
V debatách akademiků se také zmiňujekulturní genocida(někdy nazývanáetnocida). V tomto případě nemusí docházet k fyzické likvidaci původních obyvatel, jako spíše ke zničení jejich identity a vlastní kultury. Příkladem tohoto typu genocidy může být zacházení sTibeťanyaUjgurypod nadvládouČínynebo nucenáasimilacepůvodních obyvatel Amerik, zejména vUSAaKanadě.
Koncept genocidy představilRaphael Lemkinv roce 1944, přičemž genocidou mínil masové zničení národa nebo etnika. Pojem je složen z řeckého výrazugenos(rasa, kmen) a latinskéhotide(zabíjení). Genocida ovšem nutně neznamená masové vyvraždění, označuje také dlouhodobější praxi potlačování skupiny obyvatel s cílem jejího postupného vyhlazení, a to jak vymýcením jejich kultury, tradic, náboženství, tak rovněž jejich podrobením a zbavením jepolitickýchalidských práv. Podruhé světové válce, v roce 1948, byl koncept genocidy přijatOSN. Definice OSN genocidu považuje zazločin proti lidskostivymezenýmezinárodním trestním právemjako „úmyslné a systematické zničení, celé nebo části,etnické,rasové,náboženskénebonárodnostnískupiny“.
Označení historické události za genocidu je vždy předmětem rozsáhlých debat akademiků. Příkladem složitosti vymezení je kolonizace Amerik, během které za první století kolonizace zemřelo 90 % původních obyvatel. Stále se debatuje, zda šlo o genocidu dle definice, jelikož panuje shoda, že za většinu úmrtí původních obyvatel Amerik mohouepidemieevropských a afrických nemocí, které byly na americký kontinent zavlečeny – alespoň částečně –  neúmyslně. Někteří akademici však namítají, že šíření smrtelných nemocí je také forma genocidy. Zde je pouze nutné rozlišovat úmyslné a neúmyslné nakažení. Akademici Tai S Edwards a Paul Kelton ve své studii z roku 2020 popsali, jak byly nemoci využity v dobývání Amerik a že je nelze využívat jako výmluvu pro omlouvání genocidy na původních obyvatelích.
Odhaduje se, že během původníšpanělské kolonizace Amerikdošlo k zabití až osmi milionů původních obyvatel (zejména v důsledku epidemií nemocíEurafrasie). Jde o první masovou genocidu v moderních dějinách. Brutalitu a systematické vyvražďováníTaínůvKaribikupopsal již v roce 1542Bartolomé de las Casasve zprávěO zemích indijských pustošení a vylidňováníurčené španělskému králiKarlovi V.Tato zpráva vedla k rychlému přijetí tzv. nových zákonů, které měly zajistit lepší zacházení s původním obyvatelstvem Amerik ve španělských koloniích. Las Casas například popsal, jak došlo během několika prvních desetiletí kolonizace k poklesu počtu původních obyvatel vHispanioleze 400 000 na pouhých 200. Jeho líčení chování Španělů v novém světě bylo jedním z hlavních zdrojů vznikuČerné legendy. Přestože jeho popis byl emotivní a lehce zmanipulovaný, aby podpořil své argumenty, i dnešní akademici potvrzují, že ačkoliv nemoci hrály hlavní roli, jejich šíření bylo ovlivněno zotročením původních obyvatel a jejich nuznými životními podmínkami v zajetí. Lidský faktor Španělů tedy bezesporu rovněž hrál svou roli.
V roce 1503 zavedli Španělé na území kolonií tzv.encomiendu. V teorii deklamovali, že jejich cílem je civilizovat původní obyvatele, asimilovat je do své kultury a přivést je kekřesťanství, ovšem v praxi je spíše zotročovali na nucenou práci. Jednání Španělů vedlo například k vyvražděníAravaků, kteří umírali zejména v dolech na zlato, ve kterých každých šest měsíců zemřela třetina pracujících. Španělé s původními obyvateli tedy jednali jako se zdánlivě nevyčerpatelnými zdroji pracovní síly. HistorikDavid Stannardoznačil systém enconmiendy za genocidu, která stála životy miliony lidí.
Britové začali nový svět kolonizovat od začátku 17. století, kdy založili svou první stáloukoloniiJamestown. V době jejich připlutí žilo v tamní oblasti 30 000 původních obyvatel. Ti s kolonisty často válčili a kolonii tak bylo těžké udržovat. V roce 1622 proto převzala správu kolonie britská vláda od krachující London Company. Následně nastal populační i územní rozvoj. Během 150 let správy v rukou Britů do Ameriky připluly tisíce lidí různých vyznání. Britská vláda tam rovněž vyvezla kolem 100 000 vězňů. V letech 1775 až 1783 došlo kamerické válce za nezávislosta vyhlášení nezávislostiSpojených států amerických. Po prohrané válce desetitisíce britskýchloyalistůodešlo na území dnešníKanady. Během celého období kolonizace území Brity a později Američany docházelo k násilným střetům s původními obyvateli, které zahrnuje pojemIndiánské války.
GenocidaKaribůbyl masakr 2 000 příslušníků ostrovních původních obyvatel, kterou spáchali angličtí a francouzští kolonisté v roce 1626 na ostrověSvatý Kryštof. Příčinou masakru byly potyčky Karibů se stále se rozrůstajícími evropskými kolonisty. Náčelník Karibů Tegremond se proto rozhodl na Evropany zaútočit s pomocí dalších ostrovních původních obyvatel. Jeho plán byl ovšem vyzrazen a Evropané proto přichystali past. Pozvali přední Kariby na oslavu, na které je otrávili. Téže noci jich 120 povraždili ve spánku. Druhého dne zahnali zbylých 2 000 až 4 000 Karibů do oblasti Bloody Point, kde jich 2 000 na místě zmasakrovali. Zbylí Karibové z ostrova uprchli, ovšem předpokládá se, že většina byla v následujících desetiletích podrobena a zotročena jinými kolonisty.
Pequotská válkabyl ozbrojený konflikt meziPequotya spojenými kolonisty zPlymouthské kolonieaSaybrookské kolonieza přispění pomoci jiných indiánských kmenů z let 1636 až 1638. Válka vedla v drtivou porážku Pequotů. Kolonisté vypsali odměnu za hlavu (a později jen zaskalp) zabitých Pequotů. Výsledkem bylo zabití 700 osob. Zbylí příslušníci kmene byli prodáni do otroctví doZápadní Indienebo se stali zajatci jiných kmenů. Koloniální správa je později označila za vymřelé. Ovšem Pequotům se podařilo přežít a i dnes jsou uznáni federální vládou USA.
Masakr Narragansettů se udál zaválky krále Filipav prosinci 1675 vNové Anglii. Masakr reagoval na vypálení usedlosti osadníků kmenem Narragansettů, během čehož zemřelo minimálně 15 lidí. Krátce poté se Evropané z kolonií Plymouth, Connecticut a Massachusetts Bay vydali na trestnou výpravu. Když dorazili do hlavního osídlení Narragansettů naRhode Islanduvypálili ho do základu a obyvatele zavraždili nebo vyhnali. Během jejich řádění zemřelo zhruba 100 narragansettských válečníků a stovky civilistů. Ovšem i Narragansettům se podařilo přežít do dnešních dnů.
V průběhumezikoloniálních válekvelitel britských jednotek baronJeffery Amherstschválil použití „biologických zbraní“ v boji proti příslušníkům kmene Ottawa. V červnu 1755 guvernérMassachusettesWilliam Shirley oficiálně začal nabízet odměnu 40 liber za skalp muže a 20 liber za skalp žen a dětí. Tato praxe se pak během válek s indiány dále šířila, což vedlo k značnému nárůstu zabíjení původních obyvatel.
V roce 1709 guvernérNové FrancieJacques Raudotvydal nařízení umožňující zotročení původních obyvatel. Nařízení ovšem jen legitimizovalo a zrychlilo již delší dobu fungující praxi.
Situace v koloniích Francie na území dnešní Kanady byla nejdříve vcelku přívětivá (zejména oproti násilnému přístupu Britů v koloniích Ameriky).První národyaMétisovéhráli významnou roli v ukotvení prvních kolonií Francouzů, kdy fungovali i jako průvodci při průzkumu území. Nicméně v roce 1829 byl kmenBeothukůzNewfoundlanduoznačen za vymřelý (důvodem byly epidemie nemocí, ale také odříznutí od zdrojů obživy, které převzali kolonisté). Někteří akademici se domnívají, že šlo o úmyslné jednání Evropanů, čímž by šlo o genocidu. Jiní ovšem mají své pochyby.
V dnešní době více převládá pojetí spáchání kulturní genocidy. K ní docházelo v 19. a 20. století například systémem povinných převýchovnýchinternátních škol pro původní obyvatele. Kulturní genocida spáchaná vládou Kanady byla potvrzena zprávouKomise pro pravdu a usmířeníz roku 2015. Systémem škol prošlo kolem 150 000 dětí původních obyvatel, které byly násilně odejmuty svým rodinám a převychovány, aby převzaly nově vznikající kulturu Kanaďanů a konvertovaly kekřesťanství. Docházelo také k nucenésterilizacižen.
V roce 1835 byla státemSonoravyhlášena odměna zaApače, která se postupně vyvinula na oficiální státní poplatek 100 pesos za skalp muže. Roku 1837 začal obdobnou odměnu vyplácet také státChihuahua(ovšem i za ženy a děti).
Půl století trvající válka (1847–1901) oYucatánzahájena povstánímMayůproti Španělům stála život 200 000 osob (dohromady na obou stranách konfliktu).
Odbojný lidJakiůse vláda (zejména pod prezidentstvímPorfiria Díaze) rozhodla potlačit systematickým zotročením a masakry. Jen za vlády Díaze se počet příslušníků kmene Jakiů snížil z 30 000 na 7 000. Prezident dnešníhoMexikaAndrés Manuel López Obradorv roce 2019 za tento státní zločin nabídl svou omluvu.
I po vyhlášení nezávislosti USA docházelo k násilným střetům s původními obyvateli, které lze souhrnně popsat pojmemIndiánské války. V roce 1830 byl v USA přijat zákon o odsunu původních obyvatel z východního pobřeží na západ za řekuMississippi. Takto bylo odsunuto kolem 60 000 osob (příslušníci kmenůČerokíů,Seminolůa dalších). Odhady udávají, že během transportu, kterému se dnes říkáCesta slz, zemřelo nejméně 4 000 osob. Další akademici se domnívají, že vojáci vedli například Čerokíe úmyslně přes území zasažená epidemiemi. V tomto důsledku následně zemřelo 8 000 Čerokíů, tj. tehdy zhruba polovina.
Postupné dobývání území Američany vedlo k výraznému poklesu počtu původních obyvatel a jejich uzavření do tzv.indiánských rezervací.
USA začalo kolonizovat území dnešní Kalifornie v roce 1845mexicko-americkou válkou. Dohoda z roku 1848 přiřkla USA přes 500 000 čtverečních mil nového území. Přísun nových kolonistů posílilazlatá horečka. Ta ovšem také v důsledku vedla k více konfliktům Američanů s původními obyvateli a jejich vraždění. Série konfliktů vedla ke genocidě a téměř vyvražděníJukiůžijících na území dnešní Kalifornie. Ze 3 500 příslušníků kmene přežilo jen 100. Podle odhadů antropologa Russella Thorntona mohla být populace předkolumbovské Kalifornie zhruba 300 000 osob. Do roku 1849 se jejich počet zejména kvůli epidemiím snížil zhruba na polovinu (150 000). Ovšem do roku 1890 klesl na 20 000, zejména kvůli vraždění a zotročení. V roce 2019 se guvernér KalifornieGavin Newsomza tuto genocidu ve jménu státu omluvil.
V regionuJižní Ameriky, v tzv.Cono sur, se ve druhé polovině 19. století stali původní obyvatelé oběťmi expanze státůArgentinyaChile. Při podrobování si regionuAraucaníachilská armáda vyvlastnila území kmeneMoluče. Argentina si obdobně vedla při tzv. dobývání pouště na jihuPatagonie. Armády Argentiny i Chile obsadily území patřící původním obyvatelům a prováděly na nich genocidu. V oblastiOhňové zemědošlo do konce 19. století ze strany Chile k téměř úplnému vyhlazení kmeneSelknamů. Počet jeho příslušníků se snížil ze 4 000 na 500. Přeživší byli násilně deportováni do internačního tábora na sousedním ostrověDawson. Expanze Argentiny má zase na svědomí životy původních obyvatel regionuChaco.
BěhemParaguayské války(1864–1870) se alianceBrazílie,ArgentinyaUruguayerozhodla zničitParaguaya rozdělit si tamní území. Za pět let války došlo k zásadnímu snížení populace Paraguaye, a to zejména dospělých mužů (údajně až o 99 %). Ze 420 000 obyvatel válku přežilo jen 14 000 mužů a 180 000 žen. AutorSteven Pinkerve své knize uvedl, že Paraguayská válka stála život 400 000 lidí, včetně 60 % populace Paraguaye, a tím byla jedním z nejničivějších konfliktů své doby.
Mezi lety 1900 a 1957 vymizelo kolem 80 kmenů původních obyvatel dnešníBrazílie. Celkově šlo o přibližně milion lidí, kteří z 80 % byli vyvražděni nebo podlehli epidemiím.
Během francouzského vpádu doAlžírskaa následných 70 let bojů s místními obyvateli (mezi lety 1837 a 1903) došlo zejména do roku 1871 k značným demografickým katastrofám. Jen mezi lety 1861 a 1871 ubylo v zemi 600 000 Alžířanů (z 2,7 milionu na 2,1 milionu obyvatel). Příčinami byly ničivá válka a doprovodné jevy, jakopodvýživa, nemoci a takéemigrace. Ovšem do roku 1890 následně počet obyvatel Alžírska vzrostl ke třem milionům. HistorikBen Kiernanve své knizeBlood and Soil: A World History of Genocide and Extermination from Sparta to Darfurnapsal, že francouzské dobývání Alžírska, které de facto skončilo rokem 1875, stálo život 825 000 původních obyvatel Alžírska.
V roce 1885 dostal belgický králLeopold II.do svého osobního vlastnictví africké teritorium, které získalo názevSvobodný stát Kongo. V něm zavedl ukrutný režim, který vedl ke smrti až 60 % tamní populace. Režim byl tak brutální, že ho v roce 1904 začala vyšetřovat mezinárodní komise. Ta potvrdila nelidské zacházení s domorodci a pod tlakem veřejného mínění byl Leopold II. donucen přenechat území belgickému státu. Leopoldův režim se soustředil na tamní produkcislonovinyalatexu. Pokud domorodci nedodrželi vysoké kvóty produkce, byli trestáni smrtí, což se koloniální správě dokazovalo doručením useknutých rukou. Druhou variantou bylo vyvážit nedodržení kvót opět useknutýma rukama. Pokud se někdo z původních obyvatel vzepřel následovaly masakry celých vesnic. Za relativně krátkou dobu Leopoldovy vlády nad Kongem se tamní populace snížila zhruba o polovinu, tj. odhadem o deset milionů lidí. Příčinami byly: brutální zacházení ze strany kolonialistů, hladovění, podvýživa a s ní spojená vysoká úmrtnost novorozeňat a ve značné míře také epidemie (zejménaspavé nemoci).
Zvěrstva proti původním obyvatelům byla od začátku průvodním jevemněmeckého kolonialismu. Nejvýraznější z nich byla genocida vNěmecké jihozápadní Africe, jejíž přeživší byli deportováni do pracovních táborů.Hererovése stali hlavními oběťmi německého kolonialismu a jejich vyvražďování je označováno za první genocidu 20. století. Příčinami byl nárůst povstání kmenůHererů,NamůaDamarůproti koloniální nadvládě. GenerálLothar von Trotha, velitel koloniálních vojsk jmenovaný císařemVilémem II., vydal v roce 1904 rozkaz, aby německé vojsko rozdrtilo povstání, na potkání zabilo každého povstalce a zbytek vzbouřenců zatlačilo do pouštěKalahari, kde měli být ponecháni svému osudu. Celkem v konfliktu zemřelo mezi 25 000 až 100 000 Hererů, více než 10 000 Namů a 1 749 Němců. Oficiální státní německá omluva za genocidu přišla v roce 2004.
Další humanitární katastrofa se udála vNěmecké východní Africe, kdy po potlačenípovstání Maji Majiz roku 1905 na dva roky zavládly brutální represe guvernéraGustava Adolfa von Götzen. Ten proti vzbouřencům praktikovaltaktiku spálené země. Ta v důsledku vedla ke zničení obživy statisíců obyvatel a během vlnyhladomorustála život 200 000 lidí.
Ruské dobytí Sibiřebylo spojeno s masakry původních obyvatel provedených zejména ruskýmikozáky. Pod vedením osob, jako byliVasilij Danilovič Pojarkov(1645) neboJerofej Pavlovič Chabarov(1650), byla během ruské expanze řada původních etnik a národů zmasakrována (napříkladDaurovénaKamčatce, jejichž počet se po řádění kozáků snížil z 20 000 na 8 000).
Ve čtyřicátých letech 17. století se oběťmi kozáckých masakrů staliJakuti. Do konce století podobný osud potkal i další kmeny, jako napříkladČukče. Pokud podrobené kmeny původních obyvatel nedokázaly platit na ně uvalenou naturální daň (tzv.jasak) byli trestáni zabitím. Dle odhadů historiků se 70 % Jakutů nedožilo 40 let věku. Na denním pořádku bývalo i znásilňování a zotročování tamních obyvatel.
V první polovině 18. století Rusové na Kamčatce odrazili a potrestali tři povstáníItelmenů. Ve stejné době válčili také sČukčii, kteří zaznamenali několik vítězných střetů. Ty ovšem jen vedly k větší brutalitě Rusů. Dalším z odbojných etnik byliJukagirové. Tato povstání, která kulminovala v roce 1746, v důsledku vedla ke značným poklesům populací domorodých etnik. V současné době tvoří původní obyvatelé Kamčatky pouze 2,5 % tamní populace. Jejich počet se za staletí snížil ze 150 000 na 10 000. V 18. a 19. století Rusové vyvraždili také řaduuralských etnik(např.Mansijce, jejichž počet se snížil o 90 %). Rusové se v těchto oblastech hnali za zisky z prodejekožešin, čímž způsobili také vybití několika druhůživočichůa tím narušení tamníhoekosystému. Dalším etnikem, na kterém Rusové spáchali genocidu byliAleuti, jejichž muži byli zabíjeni na potkání a ženy a děti zotročovány.
Ainuovéjsou původními obyvateli ostrovaHokkaidó(původním názvem ostrov Ezo). V roce 1869, krátce po začátkuobdobí Meidži, byl japonskou vládou ostrov Ezo přejmenován na Hokkaidó a připojen coby nedílná součást Japonského císařství. Pro lid Ainuů bylo vyhrazeno společenské místo pod etnickými Japonci (etnikum Jamato), kterým měli sloužit. Současně Japonci zakázali používání jazyka Ainuů a omezili jim možnosti obživy (lov a rybaření). Japonci se je tímto snažili vymýtit nebo asimilovat, podle toho, co nastane dříve, protože je nerespektovali jako samostatné etnikum. Ainuové se přitom sami identifikovali jako původní obyvateléKurilských ostrovůaJaponceiRusypovažovali za okupanty. V roce 2004 napsala komunita Ainuů žijících na Kamčatce prezidentovi RuskaVladimiru Putinovi, aby oficiálně označil historické jednání Japonska proti Ainuům za genocidu, ten tak ale neučinil.
Okinawané (lid Rjúkjú) jsou původními obyvateli souostrovíRjúkjú, kteří v této oblasti žijí minimálně 30 000 let a od 15. do 19. století měli vlastní státní útvarkrálovství Rjúkjú. Japonsko se souostroví pokusilo dobýt poprvé na konci 16. století. Aby udrželo svou nezávislost uvrhli se pod ochranučínskédynastie Ming(se kterou je spojoval obchod), přesto však bylo výsledkem, že se stali kolonií Japonska s jistou mírou samosprávy. V roce 1879 se lid Rjúkjú pokusil o povstání proti nadvládě Japonska, ale prohrál. Japonsko reagovalo oficiálním připojením souostroví pod Japonské císařství a jejich přejmenování na Okinawa. Ihned poté bylo, podobně jako v případě Ainuů, zakázáno používatOkinawštinua začala tvrdá asimilace (museli například přijmout japonská jména a japonskou víru).
Během druhé světové války byli Okinawané centrální vládou Japonska přinuceni vstoupit do armády, přičemž byli v rámci propagandy vystrašeni, že pokud padnou do zajetí, budou zavražděni nebo mučeni. Každé domácnosti byl předán granát, který měli použít v případě, že se Američané zmocní ostrovů. Tehdy se měla domácnost sejít, odjistit granát a spáchat tak hromadnou sebevraždu. Japonská armáda také vystěhovala z domovů každého, kdo odmítl vstoupit do armády. Tyto rodiny přesídlila na nechráněná prostranství (např. na pláže a do jeskyní). Okinawa byla prvním místem, na které Američané při dobývání Japonska zaútočili. V důsledku 120 000 lidí (čtvrtina až třetina z tamního obyvatelstva) zemřela (vojáci i civilisté). Američané vcelku rychle ostrov dobyli a po válce se stal jejich kolonií. Japonský císař ji Američanům udělil na 25 až 50 let výměnou za to, že se stáhnou z ostatních částí Japonska. Ti si z Okinawy udělali oblastní základnu, přičemž si od místních obyvatel přivlastnili nejúrodnější půdu. Japonsku ostrov vrátili až v roce 1972, ale vojenskou základnu na něm mají dodnes. Okinawština spolu s přidruženou kulturou byly v roce 2008 označeny organizacíUNESCOza ohrožené. OSN deklarovala, aby se Okinawština povinně vyučovala na tamních školách, ale Japonsko v této věci nic neučinilo.
Běhemdruhé čínsko-japonské války(1937–1945) Japonci prováděli „bakteriální experimenty“ na liduOročů, kterým také nuceně podávaliopium, což vedlo k poklesu jejich populace pod 1 000 na konci války. Japonci je izolovali od jiných lidí a poručili jim, aby pro ně lovili, za což na oplátku dostávali nedostatečné příděly jídla a nepadnoucí oblečení. Takovéto zacházení vedlo v důsledku k fyzické likvidaci. Japonci Oroče také povinně verbovali do armády, aby za ně bojovali ve válce.
Dalším etnikem téměř vymýceným krutostí Japonců byliNanajci, jejichž populace se snížila o 90 %. Konce druhé světové války se dožilo jen 300 Nanajců (přičemž v roce 1930 jich bylo kolem 1 200).
Někteří akademici odhadují, že během dobýváníDžungarského chanátumandžuskouříší Čchingdošlo v letech 1755 až 1757 ke smrti 80 %Džúngarů(tj. nejméně 600 000 lidí), a to kombinací válek a nemocí. Konflikt označil za genocidu například historikMark Levene.
Místa jako dnešníSpojené státy americké,Kanada,AustrálieneboNový Zélandbyla pro Brity neobsazeným územím (tzv.Terra nullius) vhodným pro vznik kolonií. Tím pádem Britové neuznávali nároky tamních původních obyvatel na vlastnictví a suverenitu. Takováto osídlení poté doprovázel masový úbytek počtu původních obyvatel kombinací násilných smrtí, masakrů nebo nových nemocí; a dále také nucená asimilace. Naopak počet kolonistů rychle rostl a ve svých koloniích postupně vytvořili zcela novou společnost, ve které se původní obyvatelé stali potlačovanou menšinou. V některých případech mohly konflikty mezi kolonisty a původními obyvateli trvat celá staletí, jako například války meziAustrálcia Brity nebo americkéIndiánské války.
Masové vymírání původních obyvatel způsobily zejména epidemie nových nemocí, které s sebou přinesli kolonisté. Během britské kolonizace zemřelo kolem 80 %Austrálců, 57 %Maorůa 75 %Prvních národů. Přeživší byli vystaveni rasové diskriminaci, omezení politických práv a nucené asimiliaci a převýchově dětí. Odhady stanovují celkový počet obětí čtyři století trvajícího britského kolonialismu na 150 milionů lidí.
Britové od 16. století kolonizovali Irsko a ve snaze získat tamní úrodné oblasti zavedli systém plantáží pod britskou správou. Největší takto spravovanou oblastí byla provincieUlster. Tato nucená správa nad Irskem vedla v roce 1641 k povstání, které bylo Brity následně potlačeno. Během válek tří království meziAnglií,SkotskemaIrskemv letech 1639 až 1653 byla vojskyOlivera Cromwellaspáchána řada masakrů na irském lidu. Spolu se zničením úrod a tím vzniku hladomorů stály tyto konflikty život statisíců Irů, přičemž dalších 50 000 Irů bylo prodáno cobysmluvní služebníci. Britům je také dáván za vinu rozsah obětívelkého irského hladomoruz poloviny 19. století, kdy Britové neposkytli Irům dostatečnou pomoc. Velký irský hladomor byl osudný pro milion lidí a další milion opustil zemi (zejména doSpojených států amerických).
VymíráníTasmáncůje akademiky bráno jako klasický příklad genocidy. Mezi lety 1824 a 1920 osadníci a jednotky složené zAustrálcůpod velením Britů zabili na 10 000 Tasmánců, které považovali za havěť a někdy je dokonce lovili pro sport.
PopulaceAustrálcůčítala v odhadu k roku 1788 půl milionu osob, roku 1900 se ale dožilo jen 50 000. Většina zemřela v důsledku epidemií nových nemocí, ale nejméně 20 000 Austrálců zemřelo během válečných konfliktů s Brity. Zejména v první polovině 20. století Britové aplikovali principy nucené asimilace, kdy odebírali děti Austrálců a zavírali je do převýchovných škol. Tento osud potkal kolem 100 000 dětí, kterým se později začalo říkatukradená generace. Za tuto kulturní genocidu se řada států Austrálie, včetněQueenslandu, omluvila v devadesátých letech 20. století. Britové také prováděli na ženách Austrálcůsterilizaci.
V roce 2000 představil historikMike Davissvou knihuLate Victorian Holocausts: El Niño Famines and the Making of the Third World. V ní ukázal vazby mezi důsledky Brity zavedeného politického a ekonomického systému v Britské Indii a klimatickými podmínkami (zejména tzv.El Niño – Jižní oscilace). Davis studoval, jaký podíl na hladomorech vBritské Indiiměl kolonialismus a jaký klimatické podmínky. Přičemž prokazuje, že miliony životů jdou na vrub britskému koloniálnímu systému spíše než přírodě. Zmínit lzeBengálský hladomor 1770, během kterého zemřelo 2 až 10 milionů lidí. Vedle klimatické příčiny – extrémního sucha – je za příčinu rozsahu obětí označován přístup britské správy (resp.Britské Východoindické společnosti), který zakazoval zdejším obyvatelům vytvářet zásoby, stanovoval vysoké zemědělské daně a nutil zemědělce pole osívat exportními plodinami (opium,indigo) spíše než potravinami. Ještě během 18. století následovaly další hladomory (tzv. Chalisa a Doji Bara, které dohromady stály životy až 20 milionů lidí). Další hladomory přišly v 19. století a opět měly milionové oběti. Někteří historikové, jako napříkladNiall Ferguson, ovšem zpochybňují Davisův výzkum co do míry role britské správy na těchto tragédiích. Poslední velký hladomor pod britskou správou se odehrál vBengálsku v roce 1943. Ten je obvykle přičítán lidskému vlivu. Během druhé světové války došlo v Bengálsku k vysokéinflaci, během které prudce vzrostly ceny, přičemž v důsledku války se snížila produkce základních potravin. Vedle toho ve snížených životních podmínkách ještě propukla epidemiemalárie. Navíc humanitární pomoc začala chodit až několik měsíců po vypuknutí hladomoru. Ten si tak vybral daň v podobě 2 až 3 milionů zemřelých.
V letech 1879 až 1912 raketově stoupla poptávka pokaučuku. V tomto důsledku výrazně stoupla cenalatexua tím se jeho produkce stala nesmírně výnosnou. V té době se latex dovážel zejména z pralesů vAmazoniia vestřední Africe. Jeho produkce si vyžadovala nasazení značného počtu lidí, což mělo negativní vliv na původní obyvatele Brazílie, Peru, Ekvádoru, Kolumbie a Konga. Zatímco majitelé plantáží nesmírně bohatli, dělníci dostávali jen velmi malou mzdu. V celé řadě případů dokonce nedostávali žádný plat a pracovali jako otroci. Tvrdé podmínky práce v pralesích a špatné zacházení ze strany kolonistů vedly ke snížení populací některých domorodých kmenů až o 90 %. Na jedné zdokumentované plantáži pracovalo kolem 50 000 původních obyvatel, přičemž 42 000 z nich zde při práci zemřelo.
Od konce padesátých let do roku 1968 se brazilská vláda pokoušela nuceně asimilovat původní obyvatele země. V roce 1967 dokončil státní zástupce Jader de Figueiredo Correia svou zprávu o zločinech proti původním obyvatelům Brazílie a předal ji ministrovi vnitra. Zpráva popisovala systematickou represi původních obyvatel zahrnující zotročování, znásilňování, mučení, zneužívání nebo zabavování půdy. Zpráva o sedmi tisících stranách byla zveřejněna až v roce 2012. Dokument studovala také novodobá vládní Národní komise pro pravdu, která měla za úkol vyšetřit státní podíl na porušování lidských práv v Brazílii v letech 1946 až 1988 (zejména v období vojenské diktatury z let 1964 až 1985). Zpráva komise zveřejněná v prosinci 2014 potvrdila státní zapojení do represí (podařilo se jí spojit přes 300 státních agentů s mučením či zabíjením lidí a zneužíváním moci). Podle zveřejněných statistik stát způsobil smrt 434 Brazilců a přes 8 000 původních obyvatel, přičemž autoři materiálu uvedli, že počty zabitých nebo zmizelých domorodců mohou být závratně vyšší. Ve zprávě je zmíněno i několik případů, kdy vlastníci půdy nebo státní zaměstnanci záměrně vystavily domorodé kmenypravým neštovicím. Komise nakonec obvinila 134 osob, nikdo z nich ale nestanul před soudem. Důvodem je zákon o amnestii, který byl přijat po konci vojenské diktatury a jenž zakazuje trestat zločiny té doby.
Pokračujícíperzekucečínské vládyprotiUjgurůmvUjgurské autonomní oblasti Sin-ťiangje také označována za genocidu. Od roku 2014, pod vládou generálního tajemníkaSi Ťin-pchinga, byl více než jeden milionmuslimů(převážně Ujgurů)internovándo táborů (tzv.reedukační střediska). Podle zpráv humanitárních organizací dochází v táborech ketnocidě. Ujgurúm je zakázáno praktikovat vlastní náboženství, dochází k jejich převýchově a politickéindoktrinaci. Zprávy hovoří také o nucené sterilizaci,interrupcícha špatném zacházení ze strany táborových stráží. Čína potvrdila, že k roku 2018 došlo v regionu k poklesu porodnosti téměř o třetinu, ale odmítla tvrzení o nucené sterilizaci a etnocidě.
K nucené asimilaci dochází také od padesátých let 20. století vTibetu. Odhady hovoří až o milionu (pětina populaceTibeťanů) mrtvých v důsledku čínské okupace.
Kmeny domorodých obyvatel Kolumbie jsou dlouhodobým terčem militantních skupin v zemi, armády i drogových kartelů. Zatímco Národní organizace původních obyvatel Kolumbie označuje tuto skutečnost za v podstatě genocidu, jiní se domnívají, že chybí úmysl likvidace etnika jako takového, a proto nejde o genocidu dle definice.
V Kongu probíhá již celá desetiletí genocidapygmejskýchkmenů Mbuti, Lese a Ituri. Běhemdruhé války v Kongu(1998–2003) byli Pygmejové loveni a někdy také pojídáni jedinci z obou stran konfliktu, kteří věřili, že jim toto jednání dodá magické síly. Na východě země byla během války vyhlášena operace s názvemEffacer le tableau, která měla za cíl masové vyvraždění pygmejů v tamní oblasti. Během této operace zemřelo mezi 60 000 a 70 000 Pygmeji.
V roce 1975IndonésienapadlaVýchodní Timor, který byl v té doběkolonií Portugalska. Následně se tamní obyvatelé dočkali nové vlny represí, nucené asimilace a náporu státem podporovanéimigraceobyvatel Indonésie. Tamní vojenská správa stála v letech 1975 až 1993 životy 120 000 až 200 000 lidí. Do mezinárodního hledáčku se praktiky indonéské armády ve Východním Timoru dostaly v roce 1991 v důsledku masakru na hřbitově Santa Cruz v hlavním městěDili, kde armáda během demonstrace za nezávislost zabila 250 lidí. Důsledkem mezinárodního zájmu bylo také uděleníNobelovy ceny za mírroku 1996 katolickému kněziCarlosovi Belovia exilovému politikoviJosému Ramos-Hortoviza přispění k mírovému řešení východotimorského konfliktu. Ani mezinárodní tlak, ale nepřispěl k utišení situace. Indonéská vláda naopak posílila imigraci. V roce 1999 proto byla do Východního Timoru vyslána mezinárodní miseINTERFET, která vedla kreferendu, ve kterém se většina obyvatel přiklonila k nezávislosti. I poté pokračovalo několikparamilitantníchskupin v masakrech. Celý konflikt stál životy 100 000 až 200 000 lidí a populace původních obyvatel Východního Timoru se tím snížila nejméně o třetinu oproti roku 1975. Většina z nich zemřela v důsledku hladomoru a nemocí.
Během vlekléguatemalské občanské války(1960–1996) se státní složky dopustily zločinů protiMayům. Stát podezříval Maye ze spolupráce s komunistickými rebely, což byla v některých případech pravda. Praktikoval přitom ovšem princip kolektivní viny, který otiskl do tří tažení proti Mayům. Prvním bylo tažení, během kterého stát použiltaktiku spálené zemědoprovázenou masakry Mayů a nucenými odvody jejich chlapců do státní armády. Při druhém byli loveni ti, kteří utekli před odvodem do armády. Při třetím byli přeživší zavíráni do převýchovných táborů. Doprovodným jevem bylo také hromadné znásilňování žen, které bylo oficiální demoralizační taktikou. Děti byly ubity nebo zaživa vhozeny do masových hrobů, kde byly udušeny váhou mrtvých těl. Odhaduje se, že během guatemalské občanské války zmizelo kolem 200 000 lidí, převážně Mayů. V roce 2013 byl bývalý prezident Guatemaly a generál armády v době válkyEfraín Ríos Monttodsouzen zazločiny proti lidskostik 80 letům vězení, týden poté byl ovšem rozsudek Ústavním soudem Guatemaly zvrácen.
Jezídovéjsou nábožensko-etnickou skupinou žijící naBlízkém Východě, která se opakovaně stává terčem islámských radikálů (zejména vIráku). Násilí na Jezídech trvá již celá staletí. Z novějších lze zmínitMasakr v Sindžáruz roku 2014, při kterémIslámský státzabil až 5 000 Jezídů (mužů), přičemž jejich ženy se staly oběťmi sexuálního otroctví aobchodu s lidmi.
Od vyhlášení nezávislosti na konci druhé světové války až do konce šedesátých let 20. stoletíIndonésieusilovala o ziskzápadní části Nové Guineje, která tehdy zůstala v mociNizozemska. V šedesátých letech se jí konečně podařilo získat západní část ostrova, aby se ovšem ihned o něj začala přetahovat s osvobozeneckým hnutím regionuPapua(se snahou o připojení k východní části ostrova –Papua Nová Guinea). Konflikt vedl k vlně masakrů, znásilňování a represí původních obyvatel. Ztráty na životech se odhadují mezi 100 000 a 300 000 osobami. ProtestyPapuáncůproti nadvládě Indonésie pokračují dodnes.
Občanská válka vMyanmaru(Barmě) mezivojenskou juntoua povstalci vedla k perzekuciKarenů. Kolem půl milionu Karenů bylo armádou násilně vysídleno z domovů a opakovaně vystaveno útokům a represím. Vojáci Kareny zneužívají na nucenou práci (včetně dětí, které také odvádí do armády cobydětské vojáky) a dochází rovněž k hromadným znásilněním. Dalším etnikem vystaveným genocidě v Myanmaru jsouRohingové. Armáda vypaluje jejich vesnice a nutí je k opuštění země. Do roku 2017 emigrovalo přes 700 000 Rohingů doBangladéše.
V paraguayské provinciiChacožije 17 kmenů původních obyvatel. K roku 2002 jejich populace čítala již jen 86 000 lidí. V období let 1954 až 1989, kdyParaguayovládal vojenský režimAlfreda Stroessnera, docházelo k masovému státnímu zabavování půdy a represím původních obyvatel. Na přelomu šedesátých a sedmdesátých let došlo ke genocidě etnikaAché. V této době bylo zabito 85 % jejich populace, přičemž byli často rozsekáni mačetami. Cílem armády bylo zlikvidovat původní obyvatele, aby se na tamních územích mohlo rozšířit těžařství a farmářství. Původně žili v teritoriu o rozloze 20 000 kilometrů čtverečních, po řádění armády byli přeživší uzavřeni do rezervací o celkové rozloze 50 kilometrů čtverečních.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuGenocide of indigenous peoplesna anglické Wikipedii.