Arménská genocida

Arménskágenocidaje souhrnné označení pro zabití přibližně 1,5 milionuArménůTurkyběhem let1915a1918. Začátek genocidy je každoročně připomínán24. dubna. Podobné genocidy prováděli Turci v tomto období v Řecku a v Íránu na místním obyvatelstvu.
Turecká vláda sice připouští, že v dramatickém období rozpaduOsmanské říšezahynulo i mnoho Arménů, dlouhodobě však popírá, že by šlo o plánovitou genocidu; označení těchto událostí za genocidu může být v Turecku dokonce postihováno jako trestný čin „urážky tureckého národa“.
Berlínskou smlouvouz roku1878se stalaArméniesoučástí evropských zájmů a záminkou pro humanitární intervenci.TureckýsultánAbdülhamid II.se z obavy ze ztráty vlivu nad tímto územím, protože tureckáOsmanská říšeztrácela postupně během celého 19. stol. evropská území, to jest Srbsko, Moldávii, Rumunsko, Řecko, rozhodl ze svého sídla v evropskéAnatoliipohrozit evropským mocnostem aArménůmtím, že jich v letech1895/96cca 80 000 až 300 000 nechal vyvraždit (tzv. „arménské řeže“).Tím v podstatě začala série genocid. Arménská odbojová hnutí tak začala sílit, ale nenávistOsmanskýchTurků rovněž. V roce 1909 se odehrál další masakr vKilikii. Zabito bylo 30 000 Arménů. Iniciátorem byla turecká stranaJednota a pokrok(tzv. mladoturci).
V roce 1912 vypuklaprvní balkánská válka, která skončila porážkouOsmanské říše, při níž přišla o 85 % evropského území. Mnozí z obyvatel říše viděli porážku jako „Alláhův trest společnosti, která neuměla držet pospolu.“ Turecké národní hnutí postupně začalo spatřovat vAnatoliisvé poslední útočiště.
Významným důsledkem balkánských válek bylo masové vyhnánímuslimůz Balkánu. Ve skutečnosti byli již od poloviny 19. století v důsledkurusko-tureckých váleka balkánských konfliktů vyhoštěni nebo jinak přinuceni k odchodu zKavkazua Balkánu stovky tisíc muslimů, včetně Turků,ČerkesůaČečenců.Muslimská společnost v říši byla tímto přílivem uprchlíků rozlícena. Jeden zkonstantinopolskýchdeníků vyjádřil náladu té doby: „Toto ať je varováním… Nedělejte si pohodlí! Nenechte svou krev vychladnout, dokud se nepomstíte.“ Až 850 000 z těchto uprchlíků se usadilo v oblastech, kam již v letech 1878–1904 přišli a usadili se Arméni. Uprchlíci (tureckymuhacirler) nelibě nesli status jejich poměrně dobře zajištěných sousedů a, jak poznamenal historikTaner Akçami další, tito uprchlíci později sehráli při vraždění Arménů a zabírání jejich majetku během genocidy klíčovou roli.
2. listopadu1914seOsmanská říšezapojila doprvní světové války(na straně centrálních mocností). Krátce na to v lednu 1915 se turecká III. armáda střetla s ruskými vojsky na arménském území a byla vbitvě u Šarikamišeporažena. Arméni byli neoprávněně obviněni z toho, že byli příčinou turecké porážky. Vládní strana Jednota a pokrok („mladoturci“) začala připravovat genocidu, jakou Arménie, ani jiné okolní země nepamatovaly. Z bývalých kriminálníků byly vytvořeny vojenské oddíly, tzv.čete. Tato komanda od května 1915deportovalaArmény z východních provincií směrem ke koncentračnímu táboru vAleppu. Většina z nich tento transport, při drastických podmínkách, které panovaly (hlad, žízeň, nemoci), nepřežila. Ti, kteří měli větší předpoklady k přežití (mladí muži), byli odvedeni opodál a popraveni. Významní lidé byli popraveni ještě před vydáním příkazu k deportaci. Ti, kteří přežili přesun do Aleppa, byli v další etapě posláni přesSyrskou poušťdo táboraDajr az-ZaurvMezopotámiia pokud i to přežili, vyhnali je do pouště, kde neměli nejmenší šanci, nebo je zaživa upálili. V Dajr az-Zaur byl na památku obětem genocidy vystavěn křesťanský památník. V září 2014 byl tento památník poničen radikálními muslimskými stoupenciIslámského státu.
Pouze malé části se podařilo vyhlazování uniknout. Byli to hlavně obyvateléprovincie Vana ti, kteří uprchli během transportu doIstanbulu. Své útočiště našli vEgyptě,Sýriinebo naKypru. 
Už v době organizace vyvražďování se mnoho významných veřejných činitelů, diplomatů (americký velvyslanec v Turecku Henry Morgenthau)a duchovních (německý knězJohannes Lepsius)pokusilo poukázat na události, které se v té době v Osmanské říši děly, ale bez výsledku.
Nemožnost dovolat se spravedlnosti na mezinárodní úrovni pro viníky masakrů arménského a potažmo křesťanského obyvatelstva zapříčinila vznik různých skupin volajících po spravedlnosti v rámci arménských možností. Na základě těchto okolností tedy vznikl po ukončení první světové války arménský plán provést odvetnou akci, která získala krycí název „Nemesis“. V rámcioperace Nemesisbyli hlavní strůjci genocidy za svůj podíl postupně zlikvidováni prostřednictvím série atentátů.
Turecko, islámské země aArméniemají na události zásadně odlišný pohled. Představitelé Arménie trvají na tom, že se jednalo o genocidu, odhadují počet zabitých na 1 až 2 miliony a žádají po Turecku odškodnění a poučení se z události do budoucna. Představitelé Turecka vnímají údajnou genocidu jako smrt několika set tisíc lidí obou národností v důsledku zmatků způsobených nutností rychle řešit problém kolaborace Arménů. Oba národy si většinově stojí za názory svých státních představitelů. Genocida je mezinárodně uznána vArménii,Rusku,Kanadě,Francii,Švédsku,Litvě,Polsku,Německu,Rakousku,Lucembursku,Švýcarsku,Belgii,Nizozemsku,Itálii,Vatikánu,Řecku,Bulharsku,Kypru,Libanonu,Argentině,Brazílii,Chile,Paraguayi,Uruguayi,Venezuele,Bolívii,SlovenskuaČesku. První zemí, která uznala Arménskou genocidu byl Uruguay. Na Slovensku je popírání genocidy Arménů trestný čin s odnětím svobody až na 5 let.
V roce 2015 bylo přijato usnesení zahraničního výboru Sněmovny České republiky, které označilo hromadné vyvražďování Arménů za genocidu,Při státní návštěvě Arménie v roce 2016 se prezidentMiloš Zemanvyslovil pro uznání genocidy Arménů českým parlamentem.Oficiálně Česko uznalo genocidu Arménů v dubnu 2017, kdy parlament přijal příslušné usnesení.
V některých státech, předevšímUSA, se o její uznání vedou tradiční spory. Vlády USA aVelké Británieodmítají uznat masakry Arménů za genocidu, především s ohledem na Turecko jako významného členaNATOa regionálního spojence.Žádná z ústředních islámských zemí, ani Izrael genocidu Arménů neuznávají.
V sedmdesátých letech dvacátého století vznikla teroristická organizaceASALA, jejímž hlavním cílem bylo přinutit Turecko k uznání viny za Arménskou genocidu.
Spolkový sněm SRN přijal 2. června 2016 rezoluci, kterou byly události v Osmanské říši označeny za genocidu.
V říjnu 2019 také Sněmovna reprezentantů USA přijala rezoluci uznávající turecký masakr Arménů za genocidu.
Turecká vláda dlouhodobě odmítá, že by „události roku 1915“ (1915 Olayları), jak se v oficiálním tureckém diskursu tento fenomén označuje, bylygenocidouve smyslumezinárodního práva. Obvinění z genocidy odmítaly všechny dosavadní turecké vlády a v současné době je odmítají všechny turecké parlamentní strany s výjimkou levicové až ultralevicovéLidově demokratické strany.Obvinění z genocidy odmítá také většina tureckých občanů – podle průzkumu z roku2015považuje tyto události za genocidu pouze 9,1 % Turků.Uznání arménské genocidy může být v Turecku trestáno jako trestný čin „urážky tureckého národa“ až dvěma lety vězení.Podle tohoto zákona byl za veřejné uznání masakrů Arménů aKurdůobžalován také prozaikOrhan Pamuk, jediný turecký laureátNobelovy ceny za literaturu; v roce2011byl odsouzen k peněžitému trestu.Evropský soud pro lidská právav roce 2012 konstatoval, že existencí tohoto zákona Turecko porušuje právo na svobodu slova.
Oficiální turecký pohled, jak jej reprezentují dokumenty a studie publikované a odkazované v příslušném oddílu webových stránek tureckého ministerstva zahraničí, připouští, že při válkách a násilnostech doprovázejících rozpadOsmanské říšezahynulo mnoho příslušníků různých národností včetně Arménů, a vnímá to jako tragédii. Obvykle uváděný počet zemřelých Arménů však považuje za nerealisticky vysoký a odporujícídemografickýmúdajům uváděným v dobové literatuře, nadto odmítá, že by arménské etnikum bylo těmito násilnostmi zasaženo více než Turci či jiné národy v regionu nebo že by usmrcování Arménů probíhalo systematicky z iniciativy turecké vlády. Zdůrazňuje dále, že k násilnostem v tomto bouřlivém období docházelo rovněž ze strany Arménů vůči Turkům a že Arméni masově kolaborovali s carským Ruskem. Oficiální turecký pohled připouští i to, že turecká vláda nařídila (tzv. zákonem o deportacích,tureckyTehcir KanununeboSevk ve İskân Kanunuz27. května1915) a prováděla masovédeportaceArménů do odlehlých oblastí, které byly údajně vynuceny válečnými důvody, trvá však na tom, že Arméni při nich nejenže nebyli usmrcováni, ale že je eskorta naopak měla chránit předlynčovánímze strany civilního obyvatelstva. Obvinění z genocidy chápe turecká vláda jako falšování historie na základě nespolehlivých zdrojů za účelem posílení postavení Arménie a snahu obhájit teroristické akce (Operace Nemesis, činnostArménské tajné armády pro osvobození Arménieapod.).
24. dubna se každoročně připomíná začátek arménské genocidy z roku 1915, kdy bylo odvezeno do zadržovacího tábora okolo 250 arménských intelektuálů. Ministerstvo vnitra tehdy nařídilo zatknout všechny arménské politické a regionální vůdce podezřelé z protistátní, nebo nacionalistické činnosti. Jen v Istanbulu bylo během příštích pár týdnů zadrženo a popraveno 2 345 Arménů. Velká část z nich nebyli nacionalisté, ani nebyli nijak spojeni s politikou, nikdo z nich nebyl souzen z válečných ani jiných zločinů a naprostá většina nepřežila.
VArméniije tento den státním svátkem. První připomínku organizovala skupina přeživších genocidy a konala se vIstanbuluv roce 1919 v místním arménském kostele sv. Trojice. VJerevanunavštěvují k připomínce 24. dubna desetitisíce lidí věčný plamen u památníku genocidy, na vrcholu arménské hory Tsitsernakaberd. Tato událost byla popsána historiky jako dekapitace, která měla zbavit arménské obyvatelstvo vedení a šance na odpor.
Češi měli svědectví o genocidě Arménů z první ruky už krátce po vzniku samostatného Československa. Oblastí se pohybovalKarel Hansa, jehož knihaHrůzy Východuvyšla v roce 1923 v Berouně.Stihl v ní shromáždit očitá svědectví a popsat dozvuky masakrů.
Jeden český inženýr zaměstnaný v Osmanské říši na železnici, podal Hansovi svědectví:
25. dubna 2017 uznal Parlament České republiky masakr Arménů v Osmanské říší za genocidu, také český prezidentMiloš Zemanmasakr opakovaně označil za genocidu.
O arménské genocidě pojednává rozsáhlý historický román rakousko-židovského spisovateleFranze WerfelaČtyřicet dnů(v origináleDie vierzig Tage des Musa Dagh) z roku1933(do češtiny přeložil poprvé už v roce1934Pavel Eisner). Čtyřicet dnů je doba, po kterou trval zoufalý a beznadějný boj Arménů z okolí hory Musa Dagh s Turky.
Dále vytvořil plastický obraz života arménské komunity a jejích tradic v této pohnuté době německý ŽidEdgar Hilsenrath, a to svým románemDas Märchen vom letzten Gedanken, českyPohádka o poslední myšlenceAutor zde přibližuje tehdejší události prostřednictvím pohádky vyprávěné v nekonečném dialogu doplněném pro autora charakteristickým černým humorem.Téma arménské genocidy se ocitlo i v tvorbě hudební skupinySystem of a Down, jejíž členové spolupracovali na dokumentuScreamers(2006) a také mají arménské předky.Téma genocidy Arménů bylo zpracováno i v mnoha filmech jako např. ve filmu režisérů Paola a Vittoria TavianiSkřivánčí dvůr(2007). O genocidě se zmiňuje ve své knizePtáci bez křídelbritský spisovatelLouis de Bernières.