Třetí bitva o Charkov

Třetí bitva o Charkovbyla jedna z bitevdruhé světové války. Po sovětskémvítězství u Stalingraduvúnoru1943byla německá armáda na jižním úseku fronty a v celémSovětském svazuotřesena a donucena ustoupit. Jednotky německých armád byly v oblastiDonuaKalačevystaveny silným útokůmRudé armády. Hrozilo závažné nebezpečí, že síly v sektorustepína západ od Stalingradu budou vzaty do ohromných kleští a bude vytvořen "superstalingrad". Bitva byla posledním velkým vítězstvím Němců na východní frontě.
Vrchnímvelitelemněmeckých armád v prostoru jižní fronty byl polní maršálErich von Manstein. Je považován za jednoho z nejbrilantnějších německých vojevůdců v průběhu druhé světové války.
V závěru roku1942byl jmenován velitelemSkupiny armád Don, posléze přejmenovanou naSkupiny armád Jih. Jeho prvním úkolem bylo zastavení ofenzivyRudé armádya vyproštění 6. armády, obklíčené v prostoruStalingradu. Toho však oslabená jižní část německé fronty nebyla schopná a dostala se jen do vzdálenosti 50 km od Stalingradu, ale čerstvé ruské síly je posléze definitivně vrhly zpět. Maršál Manstein řídil po porážce u Stalingradu ústupové boje německých armád. Sovětské velení doufalo, že má nad nepřítelem velkou převahu a zahájilo ofenzívu s cílem zničit německé jednotky v celé šíři jižní fronty.
Sovětské jednotky pod velením maršálůGolikovaaVatutinazahájily útok směrem přesCharkov(město bylo významné průmyslové a dopravní centrum)  s cílem definitivně porazit útvary německé Skupiny armád Jih. Německá obrana se zhroutila a v poledne 16. února bylo město pevně v rukou Rudé armády. Kromě Charkova byl osvobozen Bělgorod, Kursk a také Vorošilovgrad a Izjum.  Maršál Manstein po ústupu Wehrmachtu z Charkova využil toho, že sovětské velení postupovalo bez dostatečných zásob paliva a munice, bez letecké podpory a nechalo si nezajištěné zadní linie. Wehrmacht obklíčil a porazil obrněné formace Rudé armády jižně od Charkova. To umožnilo obnovit ofenzivu proti vlastnímu městu Charkov. Manstein těžil z masivní vzdušné podporyLuftflotte 4polního maršála Wolfram von Richthofena, jehož 1 214 letounů provedlo od 20. února do 15. března více než 1 000 bojových letů denně na podporu německé armády, což je úroveň vzdušné síly, jakou měla jen o rok dříve běhemOperace Blau.  Útok 2. tankového sboru SS začal 11. března 1943.
Na zastavení německého postupu v úseku sovětského Jihozápadního frontu byly nasazeny všechny dostupné jednotky včetně nově vytvořeného 1. československého samostatného polního praporu (nasazeného v rámci sovětské 25. střelecké divize). Československé jednotky vbitvě u Sokolovana čas zastavily německý postupna nejkratším směru na Charkov, ale podobně jako ostatní jednotky byly později nuceny ustoupit, aby se vyhnuly obklíčení. Německá armáda nejen zastavila sovětský postup, ale nakonec dobyla zpět města Bělgorod a Charkov. 15. března byl Charkov silami divizí SSLeibstandarte Adolf HitleraDas Reichobsazen, poté 18. března padl Bělgorod do německých rukou. Proto se také tato operace nazýváTřetí bitva o Charkov.
V průběhu bojů byly zničeny tři sovětské armády a jeden obrněný sbor, tj. 52 divizí, přes 86 tisíc vojáků, z nichž 45 219 bylo zabito a pohřešováno. Obnovení sil v tomto úseku trvalo Rudé armádě až do července 1943. Německé ztráty je obtížnější určit, ale například u úderných jednotek 2. tankového sboru SS činily přibližně 44%. Nejde však o přesné určení německých ztrát, protože jednotky SS, jakožto nejfanatičtější, byly nasazeny v částech, kde se očekávaly zvláště obtížné boje. Celková bilance německých ztrát se odhaduje na cca 10 tisíc až 12 tisíc vojáků.
Z taktického hlediska dosáhl Manstein stabilizace jižního úseku fronty až do léta1943, kdy byly německé armády znovu poraženy vbitvě u Kurska.
Mansteinova ofenzíva byla příkladem toho, jak lze úspěšně vést protiútok proti roztaženým silám protivníka. Stejně jako dříve Němci doplatili v roce1941na překročení vlastních možností zejména vlogisticepřiOperaci Tajfun, tak i  Rudá armáda se nechala vtáhnout hluboko na území východníUkrajiny, aniž by byla schopna úměrně tomu zajistit zabezpečení vlastních armád. Bylo to selhání sovětských vojsk a zároveň podcenění sil protivníka, v důsledku čehož musela Rudá armáda znovu opustit velká města osvobozená od Němců a ustoupit zpět o 100–150 km. Maršál Golikov byl odvelen z fronty k administrativní práci v Moskvě a nastoupil do funkce náměstka komisaře pro obranu pověřeného kádrovou prací. Pro kremelské stratégy znamenala  tato bitva pověstný "kýbl ledové vody". Hlavní stan vrchního velení přestal dávat Rudé armádě vysněné a nereálné úkoly a již neočekával, že úspěšná realizace jedné strategické operace přinese vítězné zakončení války, což byla myšlenka dvou zimních ofenziv 1941/42 a 1942/43. Podrobný rozbor charkovské porážky umožnil zlepšit strukturu Rudé armády. Vznikly jednotypové tankové armády, které již nepřipomínaly své předchůdce z roku 1942. Nebyla v nich míchána klasická pěchota a hipomobilní dělostřelectvo s rychlými jednotkami. Již během letního a podzimního tažení roku 1943 přinesly provedené změny vynikající výsledky.
Němci přes vítězství v bitvě nedokázali nahradit ztráty tak rychle jako Rusové a postupem času se výhoda v podobě vojáků a materiálu nakláněla stále více na sovětskou stranu. Po bitvě o Charkov mohli Němci počítat pouze s klidem na frontě, ale aby dosáhli něčeho více, potřebovali další rozhodné vítězství. Pokusv Kurském obloukuskončil porážkou německé armády a umožnil Rusům převzít iniciativu, které se nevzdali až do konce války.
Skupina armád Jih -Erich von Manstein