Černá Hora

Černá Hora(černohorskyЦрна Гора/Crna Gora,albánskyMali i Zi) je stát vjihovýchodní Evropě.Převážně hornatá země leží naBalkáně, na severu sousedí sBosnou a Hercegovinou, na severovýchodě seSrbskem, na východě sKosovem, na jihovýchodě sAlbánií, a na severozápadě sChorvatskem.S rozlohou 13 812 km² je devátým nejmenším suverénním státem v Evropě, žije v něm  600 000 obyvatel, což z něj činí jednu z nejméně zalidněných zemí v Evropě. Hlavní anejvětší městojePodgorica, kde bydlí asi 25 % obyvatel země, následujíNikšićaHerceg Novi. Bývalé královské hlavní město jeCetinje.Černohorcitvoří 45 % obyvatel, dále tu žijíSrbové(29 %),Bosňáci(9 %),Albánci(5 %).
V obdobíraného středověkuse na území dnešní Černé Hory nacházela tři knížectví:Duklja, které zhruba odpovídá jižní polovině,Travuniana západě a vlastníRasciana severu.Ve 14. a 15. století vznikloknížectví Zeta. Od konce 14. století do konce 18. století byly velké části jižní Černé Hory pod vládouBenátské republikya byly začleněny doBenátské Albánie.Název Černá Hora byl poprvé použit pro označení země na konci 15. století. Po pádu pod nadvláduOsmanské říšezískala Černá Hora v roce 1696 pod vládoudynastie Petrovićů-Njegošůčástečnou autonomii, nejprve jakoteokraciea později jako světskéknížectví. Nezávislost Černé Hory byla uznánavelmoceminaBerlínském kongresuv roce 1878. V roce 1910 se země stalakrálovstvím. Po první světové válce se království stalo součástíJugoslávie. Porozpadu Jugosláviev 90. letech 20. století vyhlásily republiky Srbsko a Černá Hora společnoufederaci. V červnu 2006 vyhlásila Černá Hora na základěreferenda o nezávislostinezávislost na Srbsku a Černé Hoře, čímž vznikly Černá Hora aSrbskov dnešní podobě.Černá Hora je tak jedním z nejnovějších mezinárodně uznaných států na světě.
Černá Hora máekonomiku s vyššími středními příjmya vindexu lidského rozvojese umístila na 49. místě.Je členemOrganizace spojených národů,Severoatlantické aliance,Světové obchodní organizace,Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě,Rady EvropyaStředoevropské zóny volného obchodu.Černá Hora je také zakládajícím členemUnie pro Středomořía od roku 2012 je  v procesu vstupu doEvropské unie.
Místní názevCrna Gora, který česky znamená "černá hora", byl poprvé zmíněn v listině vydané Stefanem Milutinema v 15. století začal označovat většinu současné Černé Hory.
Dnešní Černá Hora byla pod tímto názvem stále více známá v historickém období po páduSrbského despotátu,původně se jím označoval jen malý pruh země pod vládou kmene Paštrovićů, ale po převzetí moci v Horní Zetě šlechtickým rodem Crnojevićů se název nakonec začal používat pro širší hornatý region.Zmíněný region se do 19. století začal nazývatStara Crna Gora"Stará Černá Hora", aby se odlišil nezávislý region od sousedního, Osmanskou říší okupovaného černohorského územíBrda"(Vysočina)". Do 20. století se rozloha Černé Hory několikrát zvětšila v důsledku válek proti Osmanské říši, kdy došlo k anexiStaré Hercegovinya částíMetochiea jižní Rašky. Od té doby se její hranice změnily jen málo, ač ztratila Metochii ale naopak získalaBoku Kotorskou.
Po druhém zasedáníAntifašistické rady národního osvobození Jugoslávieběhemdruhé světové válkyv Jugoslávii byl 15. listopadu 1943 v rámci jugoslávské federaceZemaljsko antifašističko vijeće narodnog oslobođenja Crne Gore i Boke,ZAVNOCGB založen současný moderní stát Černá Hora jakoSvazový stát Černá Hora(černohorsky: Савезна држава Црне Горе /Savezna država Crne Gore). Po válce se Černá Hora stala republikou pod názvemLidová republika Černá Hora(černohorsky Народна Република Црна Гора / Narodna Republika Crna Gora) 29. listopadu 1945. V roce 1963 byla přejmenována na Socialistickou republiku Černá Hora (černohorsky: Социјалистичка Република Црна Гора /Socijalistička Republika Crna Gora). V souvislosti srozpadem Jugosláviebyla socialistická republika 27. dubna 1992 v rámciSvazové republiky Jugosláviepřejmenována naRepubliku Černá Hora(černohorskyРепублика Црна Гора/Republika Crna Gora), a to vypuštěním přídavného jména "socialistická" z názvu republiky. Od 22. října 2007, rok po vyhlášení nezávislosti, se název země začal používat jednoduše jako Černá Hora.
V obdobíraného středověkuse na území dnešní Černé Hory nacházela tři knížectví:Duklja, které zhruba odpovídá jižní polovině,Travuniana západě a vlastníRasciana severu.Ve 14. a 15. století vznikloknížectví Zeta. Od konce 14. století do konce 18. století byly velké části jižní Černé Hory pod vládouBenátské republikya byly začleněny do Benátské Albánie.Název Černá Hora byl poprvé použit pro označení země na konci 15. století. Poté, co se dostala pod nadvláduOsmanské říše, získala Černá Hora v roce 1696 pod vládoudynastie Petrovićů-Njegošůpolosamostatnost, nejprve jakoteokraciea později jako světské knížectví. Nezávislost Černé Hory byla uznánavelmoceminaBerlínském kongresuv roce 1878. V roce 1910 se země stalakrálovstvím. Po první světové válce se království stalo součástíJugoslávie. Porozpadu Jugoslávievyhlásily republiky Srbsko a Černá Hora společněfederaci. Poreferendu o nezávislosti, které se konalo v květnu 2006, vyhlásila Černá Hora v červnu 2006 nezávislost a konfederace zanikla.
Řeckékolonie byly na území dnešní Černé Hory založeny již v7. století př. n. l.V6. století př. n. l.bylo území osídlenoIlyry.Žili u břehuSkadarského jezera(tedy na jihu dnešního státu) jakožto nejjižnější ilyrský kmen, jež na jihu sousedil s nejsevernějšími kmeny řeckými. Ve4. století př. n. l.se na tomto území usadili iKeltové(např. naleziště Lisjevo Polje). Ilyrové byli ale etnikem dominantním a ve3. století př. n. l.ustavili a upevnili konečně stát:Ilyrské království. Zahrnoval nejen oblast Skadarského jezera, ale široký pobřežní pás na sever i na jih od něj. Jádro bylo ale stále kolem jezera, hlavním městem bylo Scutari (dnešníSkadar, jež leží na pobřeží jezera, ovšem již na jeho albánské, nikoli černohorské straně). Hlavními ilyrskými centry v Černé Hoře bylyDoclea(blízko dnešníPodgorici), Buthoe (dnešníBudva), Meteon (Medun),Perast, Rhizon (Risan), Ulkinion (Ulcinj) nebo Acruvium (Kotor), kde se soustřeďovali ilyrštípiráti.
Ilyrové byli poraženi v letech 229–168 př. n. l.Římemv sérii válek (z velké části se snažili pacifikovat pirátství) a posléze zahrnuti dořímské provincieIllyricum, později do provincieDalmatia.Po rozdělení Říma naZápadořímskouaVýchodořímskou říširoztínala hranice mezi těmito dvěma světy území dnešní Černé Hory vedví, většina ale přece jen přináležela k západu. Perifernost území ho předurčovala k tomu, aby v něm hledaly útočiště skupiny, které se snažily uniknoutromanizaci. Jak západořímská moc upadala, trpěla oblast stále více nájezdy různých kočovníků a polokočovníků, zejménaGótůna konci 5. století aAvarůběhem 6. století. Tyto kmeny byly v 7. století vytlačenySlovany, kteří se zde usadili trvale. Zbývající Ilyrové byli Slovany vytlačeni na jih, do dnešníAlbánie.
Za první černohorský stát dnes Černohorci označují královstvíDuklja, jež vzniklo v9. století.Stalo sevazalemByzantské říše, ale v roce 1040 za vládyŠtěpána Vojislavase stalo nezávislým. Za vládyMichala Vojislava(1050–1081) a jeho synaKonstantina Bodina(1081–1101) dosáhla Duklja svého vrcholu. Pak ji ovládli Srbové.
Dalším státním útvarem zhruba v hranicích dnešní Černé Hory byloKnížectví Zeta.To zprvu také podléhaloSrbské říši, ale roku 1356 získalo samostatnostpod vládou dynastie Balšićů. Hlavním městem byloScutari. Od roku 1431 do roku 1498vládla zemi dynastie Crnojevićů. Za jejich vlády byl prvně užit pojem Černá Hora pro označení země. V roce 1498 Zetu vyvrátilipostupující Turci.V letech 1392–1797 některé strategické oblasti v Černé Hoře ovládalaBenátská republika, příkladem je městoBudvači zálivBoka Kotorska. Benátské panství na Jadranu je někdy nazývánoBenátská Albánie(Albania vèneta).
Turecké vítězství roku 1498 znamenalo jistou míru nadvlády Osmanské říše. Část obyvatel Zety se s tím ale nesmířila a uprchla do nepřístupných horských oblastí, kde založila nezávislý stát nazvanýČerná Hora. Izolace od okolního světa tak státeček sice ochránila před dobytím, na druhou stranu však brzdila jakýkoliv společenský a technický pokrok. Společnost byla rozdělená naklany. Klanové shromáždění (Zbor) se scházelo jednou ročně v Cetinje. Černohorci museli často odrážet útoky osmanských Turků, kteří ovšem Černou Horu nikdy zcela neovládli. Díky tomu také na rozdíl od okolí (Albánie, Bosna a Hercegovina) nepodlehliislamizaci.
Roku 1516 vznikloČernohorské knížecí biskupství, to když světský knížeDurad V. Crnojevićodstoupil ve prospěch arcibiskupa Vavila, který přeorganizoval Černou Horu vteokratickýstát pod nadvládou volenéhoknížete-biskupa(vladyky) zCetinje.
V 17. století vydal osmanský sultán listinu, v níž – podruskýmtlakem – potvrdilsuverenituČerné Hory. Následně černohorský sněm zvolilvladykouDanila Ščepčevičez roduPetrovičů-Njegoš.Tato dynastie pak vládla v Černé Hoře až do roku 1918, její postavení ovšem bylo až do poloviny 19. století vratké a těžiště moci nadále spočívalo v rukoupravoslavnýchmetropolitůvCetinji.Někteří vladykové jakoPetr I. Petrovičnebo jeho nástupcePetr II. Petrovičsi však dokázali určitý vliv vybojovat a druhý z nich například začal vybírat daně.
Teprve roku 1852 se země formálně stala světským knížectvím pod vládou dynastie Petrović-Njegoš. Prvním knížetemČernohorského knížectvíse stalDanilo II.
Pokrymské válce(1853–1856) oslabila poziceRuskaa kníže Danilo II. byl nucen se znovu více podřídit Osmanům. To zároveň přiměloFranciizačít se na Balkáně angažovat. Na jaře 1858 poslali Osmané do Černé Hory trestnou vojenskou výpravu za to, že Černohorci masivně podpořili povstání vHercegovině. Černohorci však turecká vojska porazili vbitvě u Grahovce, i díky francouzské a ruské podpoře, a navzdory britské arakousképomoci Turkům.
Po smrti Danila II. (1860) nastoupil na trůnNikola Petrovič, který se pokusil dohodnout protiosmanskou koalici se srbským knížetemMichalem Obrenovićem, který rovněž právě nastoupil na trůn. Osmané reagovali vojenskou výpravou, která pronikla až do blízkosti Cetinje, a Nikola musel požádat Rusy a Francouze o zprostředkování míru. Další krize nastala roku 1875, kdy vypuklo dalšípovstání v Hercegovině. Kníže Nikola toho využil a zaslal do Istanbulu požadavek na uznání nezávislosti Černé Hory. Odpovědí byla jen další turecká vojenská výprava proti Černé Hoře (a též proti Srbsku), která ale skončila dalším černohorským vítězstvím,u Vučji Doroku 1876.I Rusové se tentokrát rozhodli vstoupit s Osmany dootevřené války, a ruská armáda pronikla roku 1878 až doSan Stefana, jež leží jen kousek od Istanbulu. Tehdy Osmané zvolili raději potupný mír (tzv.Sanstefanský), jehož radikální podmínky nicméně záhy korigovalBerlínský kongres. Bylo ale jasné, že Turky čekají už jen ústupky. Ty také přišly a patřilo k nim i uznání plné nezávislosti Černé Hory. Zároveň Černá Hora rozšířila díky závěrům kongresu své území o okolní oblasti a získala i přístavBar, tedy důležitý přístup k moři. 13. červenec, tedy den, kdy Berlínský kongres uznal černou Horu jako nezávislou zemi, je dnes černohorským státním svátkem, Dnem státnosti (Dan državnosti).
Knížectví bylo roku1910povýšeno nakrálovství, králem se stal dosavadní knížeNikola I., za jehož panování došlo v zemi k určité modernizaci. Běhembalkánských válekse Černá Hora rozrostla o další území na východě (velká částSandžakuaMetochie), přístavUlcinja nakrátko ovládla iSkadar, který byl pak ale dán nově vznikléAlbánii. Účastnila se rovněž iprvní světové válkyspolu seSrbskemna straněDohody. Nejprve dosáhla významných vítězství, zejména porážka pětkrát početně silnějších Rakušanů vbitvě u Mojkovcev lednu 1916 patří ke slavným černohorským vojenským kouskům.Avšak v lednu1916byla obsazenarakousko-uherskouarmádou a černohorská vláda a král byli přinuceni uprchnout do exilu, do francouzskéhoBordeaux.
Jelikož černohorské obyvatelstvo bylo etnicky v podstatěsrbské, usilovali představitelé Srbska o vtělení Černé Hory do jejich plánovanéjihoslovanské říšepod vedením srbského krále (Korfská deklaracez roku 1917).  Srbskem ustavenáPodgorická skupštinapak26. listopadu1918vydala kontroverzní usnesení, jímž vyhlásila připojení Černé Hory kSrbsku, s nímž se poté stala součástíKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovinců, byť nadále existovala jako samostatná správní jednotka.Černá Hora se tak stala jedinou zemí na vítězné straně první světové války, která v důsledku přišla o nezávislost.Pokus zachránit ji tzv.vánočním povstánímpod vedenímKrsto Zrnova Popovićev roce 1919 ztroskotal.
Od roku1922byla většina území původníhoČernohorského královstvíspojena sBokou Kotorskoudo nově zřízené Zetské oblasti, zatímco menší severní část bývalého království (přibližně území moderních městPljevljaaBijelo Polje) byl začleněn do nově zřízené Užické oblasti. Radikální administrativní reformou roku1929přestaly hranice původního království zcela existovat a celé území moderní Černé Hory bylo spolu s územím někdejšíRepubliky Dubrovník,Hercegovinou, jihozápadem dnešního Srbska a severem dnešníhoKosovazačleněno doZetské bánoviny, zatímco cíp původního Černohorského království, v okolí dnes kosovského městaPeć, byl začleněn doVardarské bánoviny. Tento stav vydržel až do roku1941, kdy bylaJugoslávie obsazenajednotkaminacistického NěmeckaaMussolinihoItáliea fakticky přestala existovat.
V letech1941–1944byloČernohorské královstvíobnoveno jakoloutkový státMussoliniho Itálie. Součástí státu se stala většina území moderní Černé Hory včetně okrajového území jihozápadního Srbska (PrijepoljeaSjenica), naopak k němu nenáleželaBoka Kotorska(připojená k Itálii a později kUstašovskému Chorvatsku) a okrajové jihovýchodní oblasti, připojené kVelké Albánii(rovněž ovládané Itálií).
Formální vláda byla nabídnuta princiMichalovi, tehdejší hlavě sesazené černohorské dynastie a synovci italského králeViktora Emanuela III., ale odmítl, i za cenu toho, že byl následně uvězněn.
Černohorci brzy zorganizovali protifašistický odboj a jejich povstání z července 1941 je někdy nazýváno prvním povstáním v nacisty okupované Evropě.Odbojáři nasadili do boje 32 000 mužů, povstání pak potlačilo 67 000 italských vojáků povolaných z Albánie. Odboj se následně rozpadl na dvě skupiny, jedna se připojila kTitovýmkomunistickým partyzánům(k takovým patřiliArso Jovanović,Sava Kovačević,Svetozar Vukmanović,Milovan Djilas,Peko DapčevićneboVeljko Vlahović). Druhá část odboje, monarchistická, se připojila kčetnikůma bojovala nakonec hlavně proti komunistům, a to i po boku Italů. Po kapitulaci Itálie v roce 1943 titovští partyzáni na chvíli Černou Horu ovládli, ale byli vytlačeni Němci. Nakonec Černou Horu rudí partyzáni definitivně osvobodili v prosinci 1944. Silná antifašistická černohorská tradice ovlivnila i politický vývoj po roce 1992 a ovlivňuje černohorskou politiku dodnes.
Podruhé světové válcese Černá Hora jakoLidová republika Černá Hora(od roku1963Socialistická republika Černá Hora) stala jednou z republikSocialistické federativní republiky Jugoslávie(SFRJ). Součástí černohorské republiky se stalo téměř celé území původního Černohorského království, existujícího před sloučením se Srbským královstvím, a Boka Kotorska, která součástí původního království nikdy nebyla. Části původního království se však v rámci Jugoslávie staly součástí obnoveného Srbska: jedná se například o městoBrodarevoaAlbánciosídlené širší okolí města Peć (městaPejë/Peć,Gjakovë/Đakovica,Deçan/Dečani,Burim/Istok), které se stalo v rámci Srbska součástí Kosova.
Došlo také k přesunuhlavního městaz historického horského městečkaCetinjedo větší a dopravně výhodněji položenéPodgorice, která byla na počest jugoslávskéhopartyzánskéhohrdiny a vůdceTitapřejmenována na Titograd (toto jménometropolivydrželo až do roku1992). Zároveň došlo k velkolepé přestavbě města v duchusocialismu. Poústavní reformě z roku 1974získala Černá Hora v rámci federace značnou autonomii.Ve stejném roce byla založenaUniverzita Černohorská. Roku 1976 byla zkompletovánaželezniční trať Bělehrad–Bar, nová páteřní jugoslávská trať vedoucí ze srbského vnitrozemí nejkratší cestou k moři. Pro Černou Horu se dodnes jedná o klíčovou železnici, propojující severovýchod země (oblastBijelo Polje) přes metropoli Podgoricu s jaderským přístavem Bar.
Roku 1979 zasáhlo Černou Horu dosudnejvětší zemětřesení v její historii.Těžce bylo poničeno historické městoBudva, kde z celkem čtyř set historických domů zůstalo otřesy nenarušených pouze osm. Téměř celé staré město vUlcinjibylo srovnáno se zemí. Z okolo 450 vesnic a vesniček v okolí jižní části pobřeží nezůstalo vůbec nic. Celkem bylo poškozeno na 52 tisíc domů a přes tisíc kulturních památek, uměleckých sbírek a děl. Zahynulo okolo 100 lidí, 100 tisíc jich zůstalo bez přístřeší. Škoda byla vyčíslena na 57 miliarddinárů, jugoslávský stát kvůli tomu zavedl speciální daň 1 % z příjmu každého občana. Ta byla vybírána až do roku 1989. Zdrojem zemětřesení byl podmořský zlom, který se táhne od ústí Boky Kotorské až po ústí řekyBojanydo Jaderského moře.
Jako chudší ze zemí jugoslávské federace dostávala Černá Hora mnohoinvestičníchprostředků od bohatších členů; to však skončilo s koncem 80. let a rozpademSFRJv roce 1992, jejíž zbytek se přejmenoval naSvazovou republiku Jugoslávie. Černá Hora se však od Jugoslávie (resp. Srbska) na rozdíl od ostatních neodtrhla a zůstala jí věrná. Černohorci odtržení odmítli jasnou většinou v referendu roku 1992, byť mnozí aktivisté kritizovali nedemokratické podmínky, které ho provázely. Černá Hora se ani nezapletla ve větší míře dojugoslávské války. Pro svou státní jednotu sMiloševićovýmSrbskemale musela nést jeho břímě, jako napříkladembargo,bombardování silami NATOa ekonomickou krizi, což ještě více snížilo již tak nízkou životní úroveň a dále zvyšovalo nespokojenost Černohorců s unií se Srby.
V reakci na nestabilitujugoslávského dináruse Černá Hora rozhodla už roku 1999 zavést jako alternativníplatidloněmeckou marku, a roku 2000 od používání dináru upustila zcela. V roce 2002, kdy byla marka zcela nahrazenaeurem, se tak euro stalo faktickou měnou i v Černé Hoře, přestože ta oficiálně není členemEvropské měnové uniea používá euro jednostranně jakosubstituční měnu(stejně jako sousedníKosovo).
Roku2003získala Černá Hora ještě vyššíautonomiitransformací Svazové republiky Jugoslávie ve státní společenstvíSrbsko a Černá Hora. Dne21. května2006pak v zemi proběhloreferendum o dalším setrvání v uniiseSrbskem, ve kterém se 55,4 % voličů vyslovilo pro samostatnost země.
Dne3. června2006ve 20.34 hod. parlament Černé Hory na svém mimořádném zasedání ratifikoval výsledky referenda a přijalUsnesení o vyhlášení nezávislosti Republiky Černá HoraaDeklaraci nezávislé Republiky Černá Hora.Jednalo se tak o formální vyhlášení nezávislosti podle mezinárodního práva.
Dne28. června2006 se Černá Hora stala 192. členemOrganizace spojených národů. Od roku 2007 je Černá Hora součástíStředoevropské zóny volného obchodu.
PremiérMilo Đukanović15. prosince2008během návštěvyPařížeoznámil, že země formálně požádala o přijetí doEvropské unie.17. prosince 2010Rada Evropské unieoficiálně udělila Černé Hoře statuskandidátské země.Přístupové rozhovory probíhají od roku 2012.
Již od získání samostatnosti se Černá Hora účastnila programuSeveroatlantické aliance(NATO)Partnerství pro míra postupně pracovala na sbližování se s aliancí. V roce 2014 vyjádřil premiér přání stát se členem NATO, což podpořili i představiteléSlovinskaaChorvatska. Formální pozvánku ke vstupu vydala aliance 2. prosince 2015.Členem NATO se Černá Hora stala 5. června2017.
Roku 2016 byl odhalen a zmařen chystaný proruský puč, který měl zabránit zejména vstupu do NATO.Puč byl řízen zBělehradu, ale jistou roli v něm hrála i ruská firma sídlící vPraze.
Státní symboly Černé Hory byly ustanoveny po uznání nezávislosti dne3. června2006. V rámciJugosláviea soustátíSrbska a Černé Horyměla Černá Hora jiné symboly.
Černohorská vlajka je tvořena červeným listem o poměru stran 1:2 se zlatým úplným lemováním o šířce 1/20 šířky vlajky. Ve středu vlajky je umístěn státní znak, jehož výška je rovna 2/3 šířky vlajky.
Černohorský státní znak je tvořen zlatým, rozkřídleným,orlemse zlatou zbrojí a červeným jazykem, držícím v pravém pařátu zlatéžezlo, v levém pak zlatem okované modré říšské jablko se zlatým křížkem. Nad hlavami je umístěna královská koruna. Orel nese na hrudi modrý, zlatě lemovaný prsní štítek se zlatým kráčejícím lvem na zelené patě.
Černohorská hymna je píseňOj, svijetla majska zoro(českyÓ, jasné květnové svítání). Původně lidovou píseň, existující v mnoha verzích, otextovalSekula Drljević, bývalý fašistický prezident z období 2. světové války.
Černá Hora leží naBalkánském poloostrověmezi 41°52' a 43°42'severní šířkya 18°26' a 20°21'východní délky. Sousedí sChorvatskem,Bosnou a Hercegovinou,Srbskem,KosovemaAlbánií, a z jihozápadu ji omýváJaderské moře. Rozlohou 13 812 m² se řadí mezi nejmenší evropské státy, které nejsouministáty(podle některých definic ovšem mezi ministáty patří pro svůj nízký počet obyvatel).
Území Černé Hory je velmi hornaté (asi 95 % povrchu), horopisně náleží celé kDinárským horám. Nejvyšší vrcholky přesahují nadmořskou výšku 2500 m –Zla Kolata(2535 m),Dobra Kolata(2525 m) aRosni vrh(2525 m) v pohoří Prokletije na hranici s Albánií, aBobotov kuk(2523 m) v pohoříDurmitorna severu. Stovka dalších vrcholů přesahuje výšku 2000 m. Dalšími černohorskými pohořími jsouSinjajevinave střední části země, navazující na Durmitor a tvořená spíše soustavounáhorních plošin, a dále v západní části země u hranic sBosnou a HercegovinoumasivyLjubišnja, Pivska Planina,Volujak,Bioć,Maglića Golija. Při pobřeží se nachází pohoříLovćen.
Základním stavebním kamenem celého horského systému jevápenecadolomit, na mnoha místech silnězkrasovatělý, takže lze v Černé Hoře nalézt mnohojeskyní,ponorných řek,poljía dalších krasových jevů. Nejhlubší jeskyně je tzv.Iron Deep(1169 m), aktuálně zmapovaná délka je více než 3000 m.Horské oblasti trpí nedostatkem vody, protože potoky se často ztrácejí v propustném podloží.
Rozsáhlejšínížinyse vyskytují pouze severně od Skadarského jezera (okolo Podgorice) a v nejjižnějším cípu země kolem řekyBojany. Pobřeží moře je vesměs hornaté a členité, u hranic s Chorvatskem je hluboký zálivBoka Kotorská.
Hydrologicky je Černá Hora zhruba rozpůlena mezi dvě úmoří. Jih, západ a střed má odtok do Jaderského moře, a to zejména řekouMoračou(s přítokemZetou), která ústí doSkadarského jezera, z nějž odtéká krátká řekaBojanado moře. Sever a východ země náleží do povodíDunajea tedy úmoříČerného moře, a to prostřednictvím řekPiva,Tara,Čehotina,Lim(přítokyDriny) aIbar(přítokMoravy).
Kromě velkého Skadarského jezera, pokrývajícího nezanedbatelnou část státního území u hranice s Albánií, stojí za zmínku ještě jezera Krupačko a Liverovići uNikšiće, Crno jezero vDurmitoru, Biogradsko jezero vBjelasiciaPlavské jezerona úpatí masívu Prokletije.
Černá Hora leží vsubtropickém podnebném pásustředozemního typu. Klimaticky se dělí na dvě podnebné oblasti. V přímořské části je středozemní podnebí s teplým a suchým létem a mírnou deštivou zimou. Průměrná teplota vzduchu je v lednu 8 °C a v červenci 27 °C. Ve vnitrozemí je podnebí mírněkontinentální, v lednu je průměrná teplota -3 °C, v červenci 18 °C. Na pobřeží spadne průměrně 1400 mm vody ročně. Vyšší srážky jsou obvyklé na jaře a na podzim. Extrémně vysoké srážky zachycuje specifická morfologie Boky Kotorské (1000 m vysoká horská hradba stoupající od pobřeží), kde ročně spadne i přes 5000 mm (Crkvice), což z ní činí nejdeštivější místoEvropy.
Celá země patří k seismicky aktivním místům s častými otřesy půdy. V roce1968postihlo Černou Horuzemětřesení, při kterém byla mj. zasažena městaBar,PetrovacaUlcinj, aještě většíroku1979s epicentrem pod masivemLovćenu, kdy byla poničena většina měst a obcí na jadranském pobřeží.
Černohorský parlamentv roce 1991 schválili deklaraci o ekologickém státu, aby se země stala "prvním ekologickým státem na světě". Mělo vést k důraznější ochraně přírody. Zřízeno za tím účelem bylopět národních parků:Lovćen(považovaný za prapůvodní Černou Horu),Biogradska Gora,Skadarské jezero,DurmitoraProkletije. Celkově Černá Hora chrání 9 procent svého území.
Na rozdíl od většiny jiných zemí, turisté mohou navštívit i přísně chráněná území a ve většině z nich je povolen pohyb mimo značené stezky a mnohdy i volné táboření. I přes tuto deklaraci má Černá Hora stále velké environmentální problémy, například s ukládáním nebezpečného odpadu.
K největším symbolům černohorské přírody patří medvěd brtník (Ursus arctos arctos). Okolo 130 těchto dvoumetrákových medvědů žije na severu země, zejména v národním parkuBiogradska Gora. Další takovou šelmou je kriticky ohrožený rys balkánský (Lynx lynx balcanicus) nebošakal obecný. Z ostatních savců předevšímjelen evropskýakamzík horský.
Navzdory nevelké rozloze vykazuje Černá Hora vysokou úroveňbiodiverzity. Dokonce se může pochlubit největším množstvím živočišných a rostlinných druhů na kilometr čtvereční v Evropě. V praxi to znamená přes 1200 druhů sladkovodních řas, 300 druhů mořských řas, 589 druhů mechů, 7000–8000 druhů cévnatých rostlin, 2000 druhů hub, 16 000–20 000 druhů hmyzu, 407 druhů mořských ryb, 56 druhů plazů, 333 druhů pravidelně se vracejících ptáků a vysoká je druhová rozmanitost i savců.Námořní zóna Černé Hory sahá 22,26 km od pobřeží, pokrývá 2 504,8 kilometrů čtverečních a dosahuje maximální hloubky 1233 metrů, proto je domovem rozsáhlé populace mořských řas. 54 % území je pokryto lesy, přičemž původní lesy pokrývají 45 % území. Podle odborníků biologická rozmanitost Černé Hory přispívá k udržení stability vodonosné vrstvy, úrodnosti půdy, ochraně před erozí a brání sesuvům půdy a záplavám.
Biologové rozdělili území do tří suchozemskýchekoregionů: balkánský smíšený les, smíšené lesy Dinárských hor a ilyrský listnatý les.
Černá Hora získala plnounezávislostporeferendu v roce 2006, kde se 55,5 % oprávněných voličů vyslovilo pro vystoupení z federaceSrbsko a Černá Hora. Země jeunitárníparlamentní republikou. Ústava Černé Hory definuje stát jako „občanský, demokratický, ekologický, stát sociální spravedlnosti, založený na vládě zákona“. Ústava byla přijata 22. října 2007.
Parlament Republiky Černá Hora(Skupština Republike Crne Gore) sídlí v hlavním městěPodgorice. Parlament jejednokomorovýa má 81 členů volených na 4 roky. Vytváří zákony Černé Hory, ratifikuje mezinárodní smlouvy, navrhuje předsedu vlády, ministry a soudce; schvaluje státní rozpočet a vykonává další povinnosti uložené ústavou. Parlament může vyjádřit nedůvěru vládě většinou členů. Každý z poslanců reprezentuje 6000 voličů. Současným předsedou Skupštiny jeDanijela Đurović.
Právo předložit návrh zákonamá vláda, člen parlamentu a také6 tisíc občanůs volebním právem, kteří předložením svého návrhu v parlamentu pověří člena parlamentu.
Vláda Černé Horymá výkonnou moc. V čele vlády stojí předseda vlády, jeho kabinet se skládá z místopředsedů vlády a ministrů. SoučasnýmpremiéremRepubliky Černá Hora jeDritan Abazović. Vládnoucí stranou je progresivníJednotná reformní akce(URA,Ujedinjena reformska akcija).
Prezident Republiky Černá Horaje volen na pětileté funkční období v přímých volbách. Reprezentuje Černou Horu doma a v zahraničí, schvaluje zákony, vyhlašuje volby doSkupštiny, jmenuje na návrh parlamentu předsedu vlády a předsedu a soudce Ústavního soudu, vyhlašuje na návrh parlamentureferendum, uděluje milosti osobám čelícím trestnímu stíhání, uděluje státní vyznamenání, vykonává povinnosti uložené ústavou a je členem Nejvyšší obranné rady. Současným prezidentem jeJakov Milatović.(od 20.5.2023)
V roce 2019 organizaceFreedom Houseuvedla, že roky rostoucího zneužívání moci a politiky silné ruky používané prezidentem Đukanovićem přivedly zemi poprvé od roku 2003 k nižšímu stupni kvality demokracie a klasifikaci "hybridní režim".Đukanovićova Demokratická strana socialistů (DPS) však prohrála parlamentní volby v roce 2020, čímž její třicetiletá vláda skončila. Roku 2023 prohrál Đukanović i volby prezidentské.Đukanović byl pro svůj styl vládnutí často kritizovaný, avšak byl také zastáncem jasně prozápadní a proevropské politiky, zatímco jeho opozice je koalicí různorodých orientací, včetně té prosrbské a proruské, proto byla a je situace v Černé Hoře pro vnějšího pozorovatele často nepřehlednou. Nový prezident Jakov Milatović je například označován za prozápadního politika, přitom má ale blízko k Srbské pravoslavné církvi, jež je zdrojem srbského a částečně i ruského vlivu v zemi.
Ke 2. říjnu2009měla Černá Hora celkem 23mezinárodních státních velvyslanectvíve 23 zemích světa. Česko k nim nepatří, je obsluhováno velvyslanectvím veVídni.Naopak Česká republika své velvyslanectví v Černé Hoře má (Partizanski put 6A - Tološi, Podgorica).
Černá Hora se administrativně člení na 25 samosprávných měst a obcí (opštin):Andrijevica,Bar,Berane,Bijelo Polje,Budva,Cetinje,Danilovgrad,Gusinje,Herceg Novi,Kolašin,Kotor,Mojkovac,Nikšić,Petnjica,Plav,Plužine,Pljevlja,Podgorica,Rožaje,Šavnik,Tivat,Tuzi,Ulcinj,ZetaaŽabljak.
Černá Hora patří mezi chudší evropské země, avšak je bohatší než všechny okolní státy s výjimkou Chorvatska.Hrubý domácí produkt(HDP) na obyvatele vparitě kupní sílyčiní 27 761USD(2023,MMF).To je více než například uSrbska, ale méně než například uBulharska; zhruba na stejné úrovni jako vArgentiněčiUruguayi. HDP na obyvatele tvoří 48 % průměruEvropské unie(k roku 2021).
Průměrná mzdačiní kolem 550 eur (k roku 2023).Mzdová úroveň se zvedla díky vládnímu programuEvropa nyní(Evropa sad) z roku 2022, jež má zatočit s nízkopříjmovou ekonomikou, která brání přiblížení k Evropské unii. Díky tomuto programu v roce 2022minimální mzdaskokově vzrostla z 250 na 450 eur. Souběžně došlo ke zvýšení minimálního důchodu na 200 eur. Někteří kritici ale varují, že programEvropa nynímůže ohrozit fiskální stabilitu země.
Celkem 38 % obyvatel je ohrožených chudobou nebo sociálním vyloučením (poslední známý údaj je za rok 2020; např. v České republice je to 11 %).V roce 2019 byla chudobou ohrožena třetina dětí. Platidlem je od roku 2002euro, předtím, od roku 1999, byla oficiálním platidlemněmecká marka, ačkoliv země byla tehdy členem Svazové republiky Jugoslávie.
Po rozpuštění volné politické unie mezi Srbskem a Černou Horou země začala zaznamenávat poměrně vysoký roční růst HDP. Například za rok 2007 byl podleCIA - The World Factbook7,5 %. V pocovidovém roce 2021 byl růst 12,4 procenta HDP, ovšem rok předtím přišel patnáctiprocentní pokles. Růst v roce 2022 činil nicméně opět solidních 6,4 procenta. Samostatnost přinesla též vlnu přímých zahraničních investic. Například v roce 2021 činily tyto investice 512 milionů eur, což představuje 11,3 % odhadovaného HDP. Ale značná závislost na těchto investicích činí černohorskou ekonomiku citlivou na vnější šoky a způsobuje vysoký obchodní deficit.
K roku 2017 nejvícevývozuz Černé Hory mířilo do Srbska (15,7 %),Španělska(11,3 %) aPákistánu(9,4 %).Dovozpřicházel ponejvíce taktéž ze Srbska (25,7 %), následovaloŘecko(9,5 %) aChorvatsko(7,4 %). Takřka polovina exportu je tvořena vývozem kovů a rud, zejm.hliníku, hliníkové rudy (bauxitu) a zinkové rudy. Surový hliník tvoří plných 20 procent černohorského exportu (údaj z roku 2019). Nejvíce se dováží ropa a zemní plyn, pohonné hmoty, stroje a zařízení, textil a spotřební zboží.
Velkým problémem černohorského hospodářství je zadlužení. Proslulou kauzou se stala stavbadálnice A1, jejíž severní část stavěla čínská společnostChina Roads and Bridge Group(CCCC) a tato stavba 41 kilometrů se prodražila na 944 milionů dolarů. Gigantickou půjčku u čínské banky země brzy nebyla schopna splácet, neboť předpokládaným zdrojům z cestovního ruchu učinila přítržpandemie covidu. Jen tato jediná půjčka navýšila dluh Černé Hory na 100 procent jejího ročního HDP.Na konci roku 2021 zadluženost státu dosáhla 103,28 % HDP
Země má velký ekonomický potenciál v cestovním ruchu. V roce 2019 tvořil 25 % HDP, tedy dosáhl rekordní úrovně. Pak nadějný trend zlomil covid. Hlavní turistická letoviska se nacházejí u moře, jedná se o městaBudva,Kotor,Ulcinjaj. Země k rekreaci nabízí 294 km jadranského pobřeží.
Zemědělství je orientováno na pěstování citrusů, vinné révy a zeleniny.
Černá Hora je členemEvropské banky pro obnovu a rozvoj. 18. ledna 2007 vstoupila doSvětové bankyaMezinárodního měnového fondu.Roku 2012 doSvětové obchodní organizace.Dále usiluje o Stabilizační a asociační dohodu s Evropskou unií, a v dlouhodobějším horizontu usiluje o plné členství.
Hlavní hospodářské ukazatele:
Milo Đukanović, který byl předsedou vlády od 90. let do roku 2016, byl obviňován z korupce a z napojení na organizovaný zločin.Situaci v zemi ve zprávě z roku 2014 kritizovala i Evropská komise.V roce 2015 v zemi vypukly protivládní protesty požadující boj proti korupci a organizovanému zločinu, které policie násilím rozehnala.Odhaduje se, že jenom pašováním cigaret z Černé Hory do Itálie ve spolupráci sitalskou mafiívydělal Đukanovićův režim přes miliardu dolarů.PodleČeského rozhlasuĐukanović a jeho společníci po roce 2000 "vysáli" peníze ze státem vlastněných firem, což vedlo k tomu, že „průmysl Černé Hory, jehož hodnota se ještě v roce 1998 odhadovala na 4,5 miliardy dolarů, byl následně rozprodán za zhruba 735 milionů eur. Ze 198 firem privatizovaných mezi lety 1998–2014 jich 176 zkrachovalo. V přímém důsledku přišla o zaměstnání čtvrtina práceschopného obyvatelstva“.
Jedinoudálnicí v Černé HořejeA1. Po dokončení propojí Bar a Srbsko, v kooperaci s nímž se staví. V Srbsku bude bude pokračovat jako A2 až do Bělehradu. První úsek byl otevřen 13. července 2022 a měří 41 km.Na trase se nachází 16 tunelů, z nichž nejdelšítunel Vjeternikměří 3039 metrů. Nejde ale o nejdelší silniční tunel v zemi, ještě delší je jednotubusovýsilniční tunel SozinapoblížBaru, dlouhý 4189 metrů. Významným mostem na A1 jemost Moračica.Evropské silnice, které procházejí Černou Horou, jsouE65aE80.
Páteří černohorské železniční sítě ježeleznice Bělehrad–Bar, která zajišťuje mezinárodní spojení se Srbskem. Vnitrostátní odbočná trať,železnice Nikšić-Podgorica, byla po desetiletí provozována pouze pro nákladní dopravu. Po rekonstrukci a elektrifikaci byla v roce 2012 otevřena i pro osobní dopravu. Další odbočná trať z Podgorice směrem k albánským hranicím,železnice Podgorica–Shkodër, je nepoužívaná.
Černá Hora má dvě mezinárodní letiště,letiště Podgoricaaletiště Tivat. Obě letiště v roce 2003 odkoupila vláda od srbské společnostiJat Airways. Letiště Podgorica se nachází 12 km jižně od centra hlavního města, v obciGolubovci. Bylo postaveno v roce1961. Původně sloužilo jako vojenské letiště projugoslávskouarmádu, později zde byl zaveden i civilní provoz. V roce 1999 bylo bombardováno silami NATO. Druhé letiště u Podgorici,Letiště Ćemovsko polje, je již jen centrem parašutistických a kaskadérských společností. V roce 2021 založila černohorská vláda národního leteckého dopravceAir Montenegro.Stalo se tak poté, co její předchůdce, společnostMontenegro Airlines, rok předtím zkrachovala, z velké části kvůlipandemii covidu.
Přístav Bar je hlavním přístavem Černé Hory. Přístav, původně postavený v roce 1906, byl během druhé světové války téměř úplně zničen. Rekonstrukce začala v roce 1950. Je vybaven pro manipulaci s více než 5 miliony tun nákladu ročně, ale provozuje se se ztrátou a hluboko pod kapacitou. Očekává se, že rekonstrukce železnice Bělehrad-Bar a stavěná dálnice Bělehrad-Bar mu vrátí rentabilitu.
Černou Horu lze označit za stát relativněmultikulturní. Podlesčítání liduv roce 2011 měla Černá Hora celkem 620 029 obyvatel, z nichžČernohorcitvořili 45 %. Nejvýznamnější menšiny tvořiliSrbové(28,7 %),Bosňáci(8,6 %),Albánci(4,9 %) aMuslimani(3,3 %), zbytek jsou jiné národnosti.Nejvíce Srbů žije v severní části země a okolíHerceg Novivboce Kotorské. Bosňáci a Muslimani obývají převážně region Sandžaku v severní části Černé Hory. V příhraničních oblastech sAlbániíaKosovem(Ulcinj,Tuzi,Plav) jsou většinovým obyvatelstvemAlbánci.Chorvatižijí zejména v Boce Kotorské.
V 19. století byly kontakty českých zemí s Černou Horou velice četné, mnoho Čechů se tam usadilo. České velvyslanectví v Podgorici dnes odhaduje, že český původ má zhruba 50 000 obyvatel.V 19. století v zemi působila řada českých umělců, malířiJaroslav ČermákaLudvík Kubanebo spisovateléJosef Holeček,Eliška KrásnohorskáaVítězslav Hálek. I autorem první černohorské hymnyUbavoj nam Crnoj Goribyl Čech -Antonín Šulc, ředitel první hudební školy v zemi.
Černohorské ministerstvo zahraničí odhadlo, že černohorskádiasporaje stejně velká jako celá populace Černé Hory.Mnoho Černohorců pracujících v zahraničí (zejména vSrbsku,Itálii,Německu,ŘeckuaBritánii) zasílá domů část vydělaných peněz. Tyto tzv.remitencenapříklad pomohly černohorské ekonomice v letech 2010-2014 částkou 1,3 miliardy eur.
Při sčítání v roce 2011 se 72 % obyvatel země přihlásilo kpravoslaví, 19,11 % jsousunnitštímuslimové,římských katolíkůbylo v zemi necelá 3,44 % (tj. 21 330 obyvatel).
Roku 1993 byla obnovena samostatnáČernohorská pravoslavná církev, která se brzy dostala do sporu seSrbskou pravoslavnou církvío to, pod koho černohorští pravoslavní spadají.Po osamostatnění Černé Hory v roce 2006 se spor vyhrotil až do několika násilných incidentů, naposledy v roce 2021 po jmenování Joanikije II. novým srbským biskupem.V roce 2019 prezidentMilo Đukanovićprosadil zákon o církevních společnostech, který srbské církvi odebírá 650 kostelů a dalších objektů. Schvalování provázely nejen pouliční protesty, ale i rvačka v parlamentu.
Černá Hora má šestý nejvyšší podíl muslimů v Evropě, po Kosovu (96 %), Turecku (90 %), Albánii (58,9 %), Bosně a Hercegovině (51 %) a Severní Makedonii (34 %), a třetí nejvyšší podíl mezi slovanskými zeměmi, za Bosnou a Hercegovinou a Severní Makedonií.V roce 2012 stát uznal islám jako oficiální náboženství, což zajišťuje podáváníhalaljídel ve vojenských zařízeních, nemocnicích, ubytovnách a sociálních zařízeních. Muslimským ženám je dovoleno nosit šátky ve školách a ve veřejných institucích. Stejně tak si muslimové mohou vzít v pátek pracovní volno napáteční modlitbu. Černohorští muslimové se hlásí khanífovského mazhabu(viz téžIslám v Černé Hoře). Po vzniku Černohorské knížectví bylo muslimské obyvatelstvo záměrně vyháněno (jen v letech 1878–1882 odhadem polovina muslimů z nově obsazených regionů), nicméně po prvníbalkánské válceroku1912a zisku území s vysokým podílem muslimů (jižní částSandžakuaMetochie) se státní úřady rozhodly jejich setrvání nebránit.
Katolícijsou soustředěni ve městech Bar a Kotor, v roce 2018 měla římskokatolickáarcidiecéze barskáasi 12 000 věřících a sousednídiecéze kotorskároku 2019 asi 8300 věřících, čili dohromady přes 20 000. Barská arcidiecéze je podřízená přímoSvatému stolci, kotorská diecéze je součástí chorvatské církevní provincie splitské. EtničtíČernohorcitvoří v rámci katolíků v Černé Hoře menšinu (26,61 %) – nejsilnějšíetnickouskupinu tvoří mezi černohorskými katolíkyAlbánci(37,34 %), významný podíl mají iChorvati(25,95 %).
V zemi je velmi malý početateistů, spolu s lidmi jiného než výše uvedeného vyznání tvoří méně než 5 % obyvatelstva.
Úředním jazykem je od roku 2007černohorština(v letech 1992-2006 byla označována zaijekavskouvariantusrbštiny, v časech socialistické Jugoslávie za variantusrbochorvatštiny). Černohorština má celkově 32grafémůafonémů, nejvíce ze všech jihoslovanských jazyků. Zapisuje se jak vlatince, tak vcyrilici, podle Ústavy jsou oba zápisy rovnocenné.
Určitým problémem v černohorské společnosti je postavení žen, které se mnohde stále řídí archaickými vzorci. Nízká je například míra vlastnictví nemovitostí ženami, jež je mimo jiné způsobena tradicí vynechávat ženy z dědictví ve prospěch jejich mužských příbuzných. Nízká je také míra samostatné ekonomické činnosti žen a míra jejich zaměstnanosti. V letech 2009–2011 byl poměr mužů a žen při narození poměrně výrazně vychýlen ve prospěch mužů, což je podle zprávyPopulačního fondu OSNvýrazně abnormální a naznačuje to, že  v zemi dochází k pohlavně selektivním potratům, ačkoli je zákon zakazuje.V roce 2014Rada Evropyvyzvala Černou Horu, aby této praxi zabránila.
Na počátku černohorské literatury stojíKronika kněze z Dukljy(Ljetopis popa Dukljanina) ze 13. století.Roku 1494 byla v Centinje v Crnojevićově knihtiskárně vydána první jihoslovanská tištěná knihaCetinjski oktoih, sbírka liturgických písní.Klasikem černohorské literatury jeMirko Petrović-Njegoš, jehož epická skladbaJunački spomenikbyla poprvé zveřejněna v roce 1864 v Cetinje, historickém hlavním městě a sídle černohorských vládců.Toto dílo oslavuje Černou Horu a Černohorce a vypráví o velkém vítězství černohorského národa nad Osmany. Také další z členů panovnické dynastie,Petr II. Petrović-Njegoš, byl literárně činný. Za jedno z jeho nejvýznamnějších děl je považovánHorský věnec(v origináleГорски вијенац / Gorskij vijenac), rozsáhlá lyrickoepická skladba rovněž popisuje boj černohorského lidu v době tureckých útoků na Evropu.V éře socialistické Jugoslávie se prosadili spisovateléRadovan Zogović,Mihailo Lalić,Borislav Pekić,Mirko Kovač,Ćamil SijarićneboMiodrag Bulatović, jehož proslavila knihaČervený kohout letí k nebi(Crveni petao leti prema nebu) z roku 1959.V současnosti k nejznámějším černohorským autorům patříBorislav Jovanović.
Černohorcem byl i významnýmarxistickýteoretik a "prominentní disident"TitovarežimuMilovan Djilas, proslulý svou knihouNová třída.Vasilije Petrovićpoložil základy černohorské historiografie, když napsal roku 1754Dějiny Černé Hory.Národní knihovna Černé Horyse nachází v Cetinje, založena byla již roku 1893, ke 400. výročí založení Crnojevićovy tiskárny.
K nejznámějším umělcům narozeným v Černé Hoře patří performer a provokatérRambo Amadeus, dobře známý v celé bývalé Jugoslávii. V roce 2012 mj. reprezentoval Černou Horu na soutěžiEurovision Song Contest.Roku 2007 byla založenaČernohorská filharmonie. Filmový režisérVeljko Bulajićse proslavil především výpravnými snímky s partyzánskou tematikou. Roku 1953 bylo založenoČernohorské národní divadlo(Crnogorsko Narodno Pozorište) v Podgorici. Je nejvýznamnější scénou v zemi, spolu sČernohorským královským divadlemvCetinje, vůbec prvním divadlem v Černé Hoře. Slavným fiktivním Černohorcem je detektiv Nero Wolfe z románůRexe Stouta.BondovkaCasino Royalez roku 2006 se částečně odehrává v Černé Hoře. Tradičním černohorským lidovým tancem je oro, zvaný též orlí tanec.
K nejvýznamnějším architektonickým památkám patříkatedrála v Kotoru, vystavěná vrománském slohujiž ve 12. století a přestavěná ve stylubaroknímpo ničivém zemětřesení v 17. století.Architektonickým unikátem je také umělý ostrovGospa od Škrpjela, na němž byl v 15. století vybudován chrám. Leží nedaleko městaPerast. V Jugoslávii byl velmi populárním architektonickým stylembrutalismus, z černohorských rodáků se k němu řadila zejménaSvetlana Radovićová, mj. autorka návrhuHotelu ZlatiborvUžici.
Nejvýznamnější sbírkovou a muzeální institucí v zemi jeČernohorské Národní muzeum, založené roku 1896. Nejznámějším exponátem muzea je obrazSvatá rodinaz dílny italského malířeGiambattisty Pittoniho.Muzeum má ve své správě iKrálovský palác Cetinje.
Černohorská kuchyně se dělí na přímořskou a kontinentální, v okrajových oblastech je ovlivňována kuchyní sousedů. Mezi speciality číslo jedna patří sušenášunkanjegušský pršut, který je vyhlášen po celém světě. Podává se v nejvybranějších restauracích a i na královských tabulích. Specialitou číslo dvě je smaragdově zelený olivový olej z okolíBaru. Třetí lahůdkou je pikantnípaprikas barbarskýmiolivami. Dalšími specialitami jsoucicvara(kukuřičná mouka se sýrem),popara(směs na kousky nakrájeného chleba vařeného v omaštěném mléce nebo ve vodě),kačmak(kukuřičná mouka uvařená v osolené vodě, do níž se přidávají rozmačkané brambory; je podobná italsképolentě),japraki(závitky z listů vinné révy nebo listové kapusty, které se plní směsí mletého masa, rýže a koření) a dále jídla známá i z kuchyní okolních států jakoburek,musaka,ajvar,pljeskavica,čevapi,ražniči,rizoto. Nejoblíbenějším sýrem je kajmak zvaný též skorup, přidává se do mnoha výše uvedených pokrmů, z dezertů je tobaklavaatulumba. V Černé Hoře se udržela tradiční turecká káva, která se podává vdžezvě(malé kovové konvičce) spolu s malým kulatým šálkem (fildžan). Káva bývá silně slazená a v restauraci se k ní podává sklenice vody. Nejznámější víno je rubínově červenévranaca suché bílé vínokrstać,které pochází z oblastiPodgorice, má přírodní odrůdové aroma a je doporučováno ke sladkovodním rybám. Nejoblíbenější značkou domácího piva jeNikšičko. Tradičním pálenkou jerakije.
Ve sportu je národní pýchou Černohorců jejichženská reprezentacevházené. Ta vyhrála v roce 2012mistrovství Evropya ve stejném roce získala stříbrnou medaili naolympijských hrách v Londýně.Šlo o první olympijskou medaili v historii samostatné Černé Hory (a dosud jedinou). K oporám slavného týmu patřilyJovanka Radičevićová,Milena Kneževićová,Bojana PopovićováčiKatarina Bulatovićová, nejlepší střelkyně obou těchto turnajů. Již za časů Jugoslávie přivezl olympijské zlato a bronz černohorský házenkářVeselin Vujović.Ženský týmŽRK Budućnost Podgoricavyhrál již dvakrát Ligu mistrů v házené (2012, 2015), tedy nejprestižnější evropskou klubovou soutěž.
Populární je v Černé Hoře takévodní pólo, které má dokonce status národního sportu. Mužská reprezentace získala stříbro na mistrovství světa v roce 2013a zvítězila na mistrovství Evropy 2008.Ke známým vodním pólistům patříAleksandar Ivović. Černohorský klubVK Primorac Kotorvyhrál v roce 2009 Euroligu, druhou nejprestižnější evropskou klubovou soutěž ve vodním pólu.
Fotbalistése zatím na závěrečné turnaje neprobojovali, ale řada černohorských hráčů si připsala úspěchy v éře Jugoslávie. K nejznámějším z nich patříDejan Savićević, který sCrvenou Zvezdou BělehradvyhrálPohár mistrů v sezóně 1990/91a v sezóně1993/94se mu to samé povedlo v dresuAC Milán. V roce1991skončil v anketěZlatý míč, hledající nejlepšího fotbalistu Evropy, na druhém místě.Později se stal dlouholetým prezidentem Černohorské fotbalové asociace.Černohorcem byl iPredrag Mijatović, vítěz Ligy mistrů sRealem Madrid(1997/98). Za reprezentaci samostatné Černé Hory již hrál například trojnásobnýmistr ItáliesJuventusemMirko Vučinić, vítězPremier LeaguesManchesterem CityStevan JovetićneboStefan Savić, vítězEvropské ligy 2017/18sAtléticem Madrid.
Černohorská ženská basketbalová reprezentacepřekvapila šestým místem namistrovství Evropy 2011a jen o jeden stupínek horším umístěním namistrovství Evropy 2015.Nikola Vučevićpůsobí v americkéNBA. Stejně jakoNikola Mirotić, který se ovšem rozhodl reprezentovatŠpanělsko, s nímž získal i titul mistra Evropy.
Srđan Mrvaljevićvybojoval stříbro na mistrovství světa vjudu.V éře Jugoslávie se mistrem světa v judu stalDragomir Bečanović. Černohorským rodákem byl i tenistaMilos Raonic, který to dotáhl na světovou trojku.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuMontenegrona anglické Wikipedii.