Che Guevara

Ernesto Guevara(14. června1928,Rosario,Argentina–9. října1967,La Higuera,Bolívie), běžně přezdívanýChe Guevaraneboel Che, bylkubánsko-argentinskýmarxistickýrevolucionář, lékař, spisovatel, vůdce partyzánů, diplomat, vojenský teoretik. Šlo o významnou postavu kubánské revoluce, jeho stylizovaná vizáž se stala všudypřítomnýmkontrakulturnímsymbolem vzpoury a globálním znakem populární kultury.
Jako mladý student medicíny Guevara cestoval poJižní Americea byl zradikalizován chudobou, hladem a nemocemi, kterých byl svědkem.Jeho rostoucí touha pomoci zvrátit to, co shledal jako kapitalistické vykořisťování Latinské AmerikySpojenými státy, podnítila jeho zapojení doguatemalskýchsociálních reforem za prezidentaJacoba Árbenze, jehož případné svržení za pomociCIAna příkazUnited Fruit Companyupevnilo Guevarovu politickou ideologii. Později se v Mexico City Guevara setkal sRaúlemaFidelem Castrem, připojil se k jejichHnutí 26. červencea odplul na Kubu na palubějachty Granmas úmyslem svrhnout kubánského diktátoraFulgencia Batistupodporovaného Spojenými státy.Guevara se brzy prosadil mezi povstalci, byl povýšen na druhého nejvyššího velitele a sehrál klíčovou roli ve dvouleté partyzánské kampani, která Batistovu vládu svrhla.
Pokubánské revolucizastával Guevara v nové vládě řadu klíčových rolí. Mezi ně patřilo přezkoumání odvolání a popravčí čety pro ty, kteří byli odsouzeni jako váleční zločinci během revolučních tribunálů,zavedení agrární pozemkové reformy jako ministr průmyslu, pomoc při vedení úspěšné celonárodní kampaně zaměřené nagramotnost, sloužil jako prezident národní banky a instruktor kubánských ozbrojených sil a procházel světem jako diplomat jménem kubánského socialismu. Takové pozice mu také umožnily hrát ústřední roli při výcviku sil milicí, které odrazilyinvazi v Zátoce sviní,a při převozusovětskýchjadernýchbalistických střelna Kubu, což předcházelokubánské raketové kriziv roce 1962.Kromě toho byl Guevara plodným spisovatelem a pisatelem deníků, který sestavil klíčovou příručku o partyzánské válce spolu s nejprodávanějšími memoáry o své mladické kontinentální cestě na motocyklu. Jeho zkušenosti a studium marxismu-leninismu jej vedlo k přesvědčení, že zaostalost azávislosttřetího světabyla přirozeným výsledkemimperialismu,neokolonialismua monopolního kapitalismu, přičemž jediným lékem byl proletářský internacionalismus asvětová revoluce.Guevara opustil Kubu v roce 1965, aby podnítil kontinentální revoluce vAfricei Jižní Americe,nejprve neúspěšně v Kongu-Kinshase a později v Bolívii, kde byl zajat bolivijskými silami za pomoci CIA a popraven.
Guevara zůstává uctívanou i hanobenou historickou postavou, polarizovanou v kolektivní představivosti v množství biografií, memoárů, esejí, dokumentů, písní a filmů. V důsledku jeho vnímaného mučednictví, poetických invokací ktřídnímu bojia touhy vytvořit vědomí „nového člověka“ poháněného spíše morálními než materiálními pobídkamise Guevara vyvinul v typickou ikonu různých levicových hnutí. Naproti tomu jeho ideologičtí kritici zpraviceho obviňují z propagace autoritářství a schvalování násilí vůči jeho politickým oponentům. Navzdory neshodám ohledně jeho odkazu ho časopisTimeoznačil za jednoho ze 100 nejvlivnějších lidí 20. století, zatímco jeho fotografieAlberta Kordys názvemGuerrillero Heroicobyla citována Maryland Institute College of Art jako „nejslavnější fotografie na světě“.
Ernesto Guevara se narodil Ernestu Guevarovi Lynchovi a Celii de la Serna y Llosa dne 14. června 1928 v Rosario v Argentině. Ačkoli zákonné jméno v jeho rodném listě bylo „Ernesto Guevara“, jeho jméno se někdy objevuje s doprovázejícími „de la Serna“ a/nebo „Lynch“.Byl nejstarším z pěti dětí v argentinské rodině z vyšší třídy, která měla španělský (tj.baskickýakantabrijský) airskýpůvod.
Ze zdravotního důvodu, kterým bylo těžkéastma, nechodil do běžnéškoly. Učila ho jeho matka a pěstovala v něm lásku ke knihám. Byla to ona, která v něm probudila náklonnost ke komunismu a levici prostřednictvím knih Marxe a Engelse.Dětství bez školního kolektivu se odrazilo v jeho uzavřenosti a introverzi. Rodinné zázemí jeho raného dětství nemělo daleko k ideálnímu: rodinu neprovázely žádné konflikty či rozepře.Na střední školu nastoupil v roce1941, o studium projevoval malý zájem, více ho zajímal tělocvik. Hrálragby, kde se projevily jeho vůdcovské sklony a taky odhodlání a cílevědomost. Ve studiu samotném byl však nadprůměrným. Lékařskou fakultu studoval na Univerzitě vBuenos Airesa v červenci 1953 ji dokončil bez větších problémů.
V roce 1954 Guevara odcestoval doMexika. Tam Guevara prvotně pracovala jakofotograf. Současně s touto profesí Guevara nastoupil jakolékařvMexické všeobecné nemocnici.Při nástupu se Guevara seznámil s doktorem Mariem Salazarem Mallénem, který přijal Guevaru jako svého internistu naalergologickémoddělení. Tehdejší Guevarův kolega Baltazar Rodríguez Hernández popsal Guevaru jako:„mladého muže v hnědém formálním obleku“.Guevara po poskytnutí záznámů o pacientech oddělení dle kubánsko-mexického spisovatelePaca Ignacia Taibasdělil svým kolegům:„Naštěstí jsem jsem dostal jídlo a domov ve všeobecné nemocnici a snad mi do nostalgických prstů padnou ztracené mince. Obvykle je utrácím jako opilec za melounový džus.“
Do Castrových jednotek narukoval právě jako lékař, brzy se však vypracoval až na Castrovu pravou ruku. Castro, který původně neměl ke komunismu vztah, se pod působením svého přítele Guevary postupně stal radikálním marxistou.
Slovocheje rozšířeno v Argentině aBolíviia používá se jako oslovení, případně jako ekvivalent zvolání „hej“ nebo „hele“. Guevara si svou přezdívku získal právě pro časté používání zmíněného slova, které jeho kubánskýmsoudruhůmmuselo připadat jako pozoruhodný prvek jeho mluvy.
Ernesto byl velkým čtenářem a diskutérem, a přesto, že měl jisté politické povědomí, stranil se zapojení do politiky až do věku hodně nad 20 let. V roce1944se Guevarova rodina přestěhovala doBuenos Aires. Měli vážné finanční problémy. V roce1946ukončil svá středoškolská studia a začal pracovat. Současně se přihlásil na lékařskou fakultu. V prvních letech studia procestoval severní a západní Argentinu, kde v tamních vesnicích studoval lepru a tropické nemoci. V posledním roce studia se Che vydal napříč Latinskou Amerikou na starém motocyklu. Na cestě ho doprovázel Alberto Granado. Jeho deníky a dopisy postupně odhalují, jak si stále více uvědomoval nespravedlnost, chudobu a útlak, které měl šanci na cestách poznat.
Che z těchto toulek napsal knihuMotocyklové deníky. V úvodu vzpomíná na svého syna Ernestův otec Ernesto Guevara Lynch. A kromě jiného také říká, proč se jeho syn osmělil jako mladík na tak dobrodružné putování:Potřeboval do hloubky poznat potřeby chudých národů a věděl, že aby je poznal, musí k nim najít cestu ne jako obyčejný turista, nýbrž tak jak to udělal on. Na své pouti se často zastavoval ne proto, aby si vyfotil krajinu nebo prošel zajímavosti, ale aby nechal do sebe proniknout lidskou bídu přítomnou v každém záhybu cesty, kterou se rozhodl jít, a aby vypátral příčinu této bídy. Cestoval jako badatel společnosti, který jde a pátrá a také co možná ulevuje lidské bolesti.
V tomto období hodně četl, zejména Lenina, Marxe, Engelse či Stalina. Guevara na medicíně promoval v březnu 1953 a rozhodl se pro práci v kolonii nemocných leprou ve Venezuele. Na cestě do Venezuely se v hlavním městěPerupotkal s Ricardem Rojem, právníkem, který vnesl do jeho života nový náhled. Che změnil svůj plán jet do Venezuely a místo toho odjel s Ricardem doGuatemaly. Zde se včlenil do levicového hnutí a aktivně podporoval vládu demokraticky zvoleného prezidentaÁrbenze. Zde se také seznámil se svojí první manželkou, peruánskou ekonomkouHildou Gadeou. Poté, co prezident Árbenz nakoupil zbraně od komunistického Československa (mj. značky Škoda), došlo v Guatemale k invazi jednotek podporovaných USA a sesazení Árbenze. Che Guevara, již tehdy aktivní v komunistické mládeži, byl nucen se uchýlit do ochrany argentinské ambasády a později uprchnout do Mexika.
V Mexiku se seznámil sFidelem Castrem, který zde cvičil malou skupinu bojovníků pro vpád na Kubu a připojil se k jehohnutí 26. července. V prosinci 1956 byl mezi revolucionáři, kteří se pod Castrovým velením vylodili na Kubě na lodiGranmas úmyslem svrhnout diktátoraFulgencia Batistu. Z Guevary se brzy stal prominent, hrající klíčovou roli v dva roky trvající guerilové válce, která nakonec vedla k Batistově pádu.
Che Guevarovi osobně je z této doby připisováno 216 zdokumentovaných obětí mezi roky 1957 až 1959.
Guevara obdržel kubánské občanství a začal působit na různých postech v nové Castrově vládě.
Krátce po revoluci se nejdříve angažoval v masových popravách v havanské pevnosti La Cabaña. V této souvislosti je známý i jeho výrok: „Musíme zde říci to, co je známá pravda, kterou jsme vždy vyjadřovali světu: stříleli jsme, střílíme a budeme střílet, dokud to bude nutné.“ („Nosotros tenemos que decir aquí lo que es una verdad conocida, que la hemos expresado siempre ante el mundo: fusilamientos, sí, hemos fusilado, fusilamos y seguiremos fusilando mientras sea necesario.“) pronesený při projevu v OSN v New Yorku.
Později se stal prezidentem kubánské národní banky a od roku 1961 řídil také ministerstvo průmyslu, během něhož se snažil dál propagovat svou vizi spravedlivé beztřídní společnosti. V této funkci byl zastáncem tvrdé centralizace a rozpočtového financování ekonomiky (v době výkonu této funkce mu poradce dělal i československý ekonomValtr Komárek). Byl jedním z hlavních nositelů koncepce morálních, nikoliv finančních pracovních stimulů (tedy pracovat pro „potěšení“ z práce, nikoliv pro peníze), která způsobila značné potíže místní ekonomice. Za své působení byl kritizován již krátce po odchodu do Afriky i od svých současníků, včetně prezidentaDorticósev roce 1966.
NaValném shromážděníOSN11. prosince 1964 pronesl Guevara projev v němž ostře kritizoval OSN a politiku Spojených států. Vymezil se i proti politice Sovětského svazu. Po skončení zasedání odcestoval 17. prosince doPaříže.Odtud odletěl na návštěvuČínské lidové republiky. Navštívil téžSeverní Koreu, Alžírskoa 7 dalších afrických států. Několik dnů strávil i v Praze, kde pobýval tajně v hotelu Solidarita ve Strašnicích. Do Havany se vrátil 14. března 1965. Koncem dubna 1965 přicestoval tajně doRepubliky Kongo(Kinshasa). Zde se společně s více než stovkou Afro–kubánských spolubojovníků pokoušel zahájit novou revoluci. Připojili se k místním povstalcům, jímž velelLaurent–Désiré Kabila. V pralesích na východě země s nimi bojovali proti vládním vojskům. Mise skončila neúspěchem a 20. listopadu 1965 Guevara ustoupil se zbytkem Kubánců do sousedníTanzanie. Několik týdnů se skrýval v rezidenci kubánské ambasády vDar es Salaamu. Od března do července1966pobýval tajně vČeskoslovenskuv obciLádví.Na Kubu se vrátil 21. července, aby se setkal s Fidelem Castrem a svojí manželkou.  Kvůli rozporům s Castrem a představiteli Sovětského svazu opustil Che Guevara Kubu, aby pokračoval v šíření revoluce vBolívii. DoLa Pazupřiletěl 3. listopadu 1966 pod falešným jménem jako uruguayský obchodník Adolfo Mena Gonzáles.
V Bolívii byl zajat 8. října 1967 při vojenské operaci bolivijské armády, podporovanéamerickouCIA. Podle svědků se tak stalo po udání některého z indiánských vesničanů, kteří jim nosili jídlo. Některým členům Che Guevarovy partyzánské jednotky se následně podařilo uprchnout, i díky pomoci tehdejšíhočeskoslovenskéhodiplomata Stanislava Svobody.
Bolivijský prezidentRené Barrientosnařídil9. října1967 Guevarovu popravu. Poprava byla provedena v málo přístupné vesničceLa Higueratak, aby rány vypadaly jako rány z boje. Samotný rozkaz byl proveden bolivijským vojákem Mario Teránem. Pohřben byl tajně do hromadného hrobu poblíž přistávací dráhy v bolivijském městě Vallegrande.
Po své smrti se Che stal jako představitel guerillového boje hrdinou socialistických revolučních hnutítřetího světa. Pro levicové idealisty je i přes svou roli v masových popravách dodnes populární ikonou revolucionáře, inspiroval aktivisty po celé Latinské Americe k zasvěcení jejich životů gerilovým potyčkám. Che Guevara na rozdíl od tehdejších teorií panujících v komunistické Evropě hlásal ozbrojený boj. Jeho ideály (stvoření beztřídní společnosti, vývoz revoluce z Kuby doLatinské Amerikya Afriky, sesazení USA z pozice světové velmoci…) se mu však nepodařilo realizovat.
Koncem roku 1995 vysloužilý bolivijský generál Mario Vargas prozradil Jonu Lee Andersonovi, autorovi knihyChe Guevara: Revoluční život, že Guevara je pohřben poblíž přistávací dráhy ve Vallegrande. Výsledkem bylo mnohonárodní pátrání po ostatcích, které trvalo více než rok. V červenci 1997 tým kubánských geologů a argentinskýchforenzních antropologůobjevil ve dvou masových hrobech zbytky sedmi těl, včetně jednoho muže bez rukou. Bolivijští vládní úředníci s ministerstvem vnitra později identifikovali tělo jako Guevarovo, protože vykopaný chrup „dokonale odpovídal“ sádrové formě Guevarových zubů vyrobených na Kubě před jeho odchodem do konžského exilu. Dne 17. října 1997 byly Guevarovy ostatky spolu s šesti jeho spolubojovníky uloženy s vojenskými poctami do speciálně postaveného mauzolea v kubánském městěSanta Clara, kde Guevara velel rozhodujícímu vojenskému vítězství kubánské revoluce.