Starověké Řecko

Starověké Řecko, případněantické Řecko, je označení pro obdobířeckých dějinvestarověku. V širším pojetí zahrnuje dobu od příchoduřeckýchkmenů doegejské oblastiv 2. tisíciletí př. n. l. až po dobu nadvládyřímské říšea formováníříše byzantské(4.–6. století n. l.). V užším smyslu pak období samostatnéantickéřecké společnosti a kultury v8.–1. století př. n. l.Ta se dělí naarchaickou dobuutváření klasické řecké společnosti, tedy dobuHoméraakolonizaceStředomoříaČernomoří,klasické období(5.–4. století př. n. l.) vrcholící vPeriklovýchAthénáchahelénské obdobípo sjednocení řeckého světaFilipemaAlexandrem Makedonským. I po ztrátě samostatnosti se však řecká kultura a vzdělanost dále rozvíjela pod římskou nadvládou.
Antické Řecko vytvořilo mimořádně vyspělou kulturu v nejrůznějších oborech, odvýtvarného umění,architektury,divadla,vědy(lékařství,filozofie,matematika,astronomie) až porétorikuapolitiku, kde se stalo kolébkoudemokracie. Měla zásadní vliv na utváření římské kultury a jejím prostřednictví iZápadní civilizace. Řecká vzdělanost byla uchovávána a pěstována i v Byzanci a arabsko-muslimském světě, měla vliv na formováníkřesťanství(Nový zákon,tomismus), k řecké kultuře se vracela irenesanceaklasicismus.
Starověký řecký svět byl soustředěn do jednotlivýchměstských států(polis) a jejichkolonií, které se neomezovaly jen na území dnešníhoŘecka, ale díky námořní kolonizaci se nacházely i v dalších oblastechStředozemního moře:egejskéostrovy,Kypr, pobřežíMalé Asie(předevšímIónie),Sicíliea jižníItálie(Magna Graecia) a také na pobřežíČerného moře,Ilýrie,Thrákie,Egypta,Kyrenaiky, jižníGaliea severovýchodní částiIberského poloostrova.
Nejstarší dějiny Řecka spadají do tzv.egejské kultury. V egejské oblasti se vdobě bronzovévyvinuly předřecké vyspělé kultury, na ostrovech v centrální částikykladská civilizacea na jihu na Krétěmínojská civilizace. Poslední velká civilizace, která ovládla egejskou oblast, bylamykénská civilizace(cca 1650–1100 př. n. l.) s centrem vMykénáchna pevninském Řecku. Díky rozluštěnílineárního písma Bje známo, že se jednalo o Řeky. Vznik této kultury bývá spojován s vpádem řeckého kmeneAchájů. Tato doba je obdobím řeckýchhérojůamýtů, jako bylatrójská válka, známých z pozdějšíchHomérovýcheposů.
NaKrétějako na prvním místě vEvropěvznikla v 2. tisíciletí př. n. l. civilizace. Kréťané znali tři druhy písma –hieroglyfické,lineární písmo A(dosud nerozluštěno) a lineární písmo B, které se za velké spolupráce mezinárodních odborníků podařilo rozluštit. Okolo roku 2000 př. n. l. se začala na Krétě stavět první města s paláci. Tím začalo první historické období nazývané „období prvních paláců“. Za první paláce jsou považoványKnóssos,FaistosaMalia. Kolem roku 1700 př. n. l. tyto paláce zničilo pravděpodobně obrovskézemětřesení. Následující éra krétské historie se nazývá „období druhých paláců“. V této době zaznamenaly mínojské paláce největší rozkvět.
Kolem roku 1200 př. n. l. se celý řecký civilizační okruh, patrně poměrně náhle, zhroutil.Tato událost je známá jakozhroucení doby bronzové(k uvažovaným příčinám patří výbuch sopky, sucho, útoky nájezdníků - tzv.mořských národů- vybavených pokročilejšími, patrně železnými, zbraněmi, přelidnění nebo komplexní kolaps způsobený souběhem několika příčin).Touto katastrofou začalo v řeckých dějinách tzv.temné období. Pojem odkazuje k civilizačnímu úpadku i nedostatku pramenů o této době. O povaze společnosti v temném období historikové spekulují, nicméně objevenéchetitskéaegyptskézáznamy naznačují existenci jediného státu pod „velkým králem“ se sídlem v pevninském Řecku. Temné období končí v9.–8. století př. n. l., symbolicky rokem 776 př. n. l., což je legendární datum prvních olympijských her.
Archaická doba následovala po skončenítemného obdobíněkdy na přelomu9.a8. století př. n. l.a v mnoha směrech položila základy pozdějšího klasického Řecka. Za události, symbolizující počátek této epochy, je pokládáno konání prvníchantických olympijských herpodle tradice v roce776 př. n. l.a rovněž vznikhomérskýcheposůIliasaOdysseav 8. století př. n. l.
V Řecku se v této době zformovala tradiční forma organizace starověké řecké společnosti –polis(městský stát). Původně byla polis neboli obec pravděpodobně zemědělským sídlištěm. Později vedl rozvoj obchodu a řemesel ke vzniku různých forem polis. Z právního hlediska tvořili členové obce pospolitost, která si své vnitřní záležitosti upravovala podle vlastních zákonů.Hlavním principem, na kterém byla budována, bylo soukromé vlastnictví pozemků a půdy jejími členy, kteří představovali původní obyvatele polis, což je odlišovalo od usedlých cizinců (metoikos) a otroků. Polis nezahrnovala pouze samotné město, nýbrž i zázemí města (chórá) a obyvatelé tohoto zázemí byli taktéž rovnoprávnými členy polis. Velké polis s vlastním rozlehlým územím, jakoAthényneboSparta, byly spíše výjimkami. Zpravidla každá polis měla hrad (akropolis) aagoru– náměstí, jež sloužilo jako hospodářské a politické centrum obce. Na vrcholu společenské pyramidy stál nejprve král. Královská moc uvnitř obce nespočívala ani tak na šlechtickém původu těchto králů jako spíše na jejich bohatství a společenské autoritě. Rozvinutější polis se vyznačovaly silnou sociální diferenciací, přičemž společnost byla tvořena následujícími skupinami svobodných obyvatel: velkostatkáři, rolníci, řemeslníci, obchodníci a nádeníci. Každápolis, pokud nebyla příliš malá, si střežila svojiautonomiia nebyla ochotná se jí dobrovolně vzdát. Válka byla proto ve starověkém Řecku považována za normální stav.
Přelidnění a výsledný nedostatek potravin, stejně jako potřeba chránit obchodní zájmy ve vzdálených krajích byly hlavními příčinami řecké kolonizace v8.až6. století př. n. l.Již na konci 2. tisíciletí př. n. l. přesídlili první Řekové během „iónské kolonizace“ doMalé Asie– například doMílétu, který byl údajně osídlen v roce1053 př. n. l.– Řekové zde ale zřejmě žili již předtím). Expanze v letech750až550 př. n. l., která je označována jako „velká kolonizace“, vedla k založení řeckýchpoleisv odlehlých oblastech při pobřeží Černého moře (Pontus Euxinus) a Středozemního moře. Zde to byly především kolonie v jižníItáliia naSicílii– napříkladNaxosv roce735 př. n. l.aSyrakusyv roce730 př. n. l.Tato oblast byla proto později nazývánaMagna Graecia(„Velké Řecko“). Pojmukolonizacevšak v tomto ohledu nelze přikládat moderní význam, neboť nově založené obce byly zcela nezávislé na svých mateřských městech a usídlování se dělo jenom v těch územích, kde nebylo možné očekávat vážný odpor domorodých kmenů. Kolonie obvykle přebíralynáboženské kultyaústavumateřského města.
Vliv řecké kultury se prostřednictvím kolonizace rozšířil zegejské oblastido celéhoStředomoří. Po roce 700 př. n. l. zesílilyorientálnívlivy působící na řeckou kulturu, přičemž důležitou zprostředkující roli sehrála nejprve města na ostrověEuboiaa později hlavněKorint. Řekové již v11. století př. n. l.převzali odFéničanůabecedua uzpůsobili ji podle potřeb svého jazyka. Nejstarší dochovaný řecký nápis pochází z poloviny 8. století př. n. l. V důsledku prudkého hospodářského a politického rozvoje zažila řecká kultura v archaické době své první období rozkvětu. Své znalosti a objevy sdělovali tehdy světu astronomThalés z Milétu, matematikPythagorasnebo filosofAnaximandros.
Vědomí společného původu a vzájemnosti mezi Helény bylo až do dobyřecko‑perských válekpoměrně slabé a projevovalo se hlavně ve vztahu k sousedním, neřeckým národům (barbaři), především ale také společným řeckým náboženstvím (řecká mytologie). Starověký řecký svět byl hluboce zbožný, přičemž jeho náboženství se zakládalo na mýtech a hrdinských příbězích. Jakékoli veřejné nebo soukromé jednání bylo doprovázeno vzýváním bohů. Nejdůležitějším všeřeckým posvátným místem byloorákulumvDelfách. Ve spojení s různými řeckými náboženskými kulty vznikla celá řada panhelénských slavností, jako byly napříkladisthmické,pýthické,nemejskénebo olympijské hry. Nejvýznamnější byly právě posledně zmiňované olympijské hry, které se měly poprvé konat v roce 776 př. n. l.
Svou roli při kolonizaci sehrály také boje uvnitřpoleis.Aristokraciezískala postupem času na vlivu, což se odrazilo v oslabování dosavadní královské vlády.Královstvíbylo mezi léty 800 až 650 př. n. l. pozvolna nahrazeno vládouoligarchie, v níž moc spočívala v rukou malé skupinky aristokratů. V některých městských státech se na vládě podílelo i obyčejné obyvatelstvo, avšakdemokraciejako například v Athénách se vyvinula teprve v klasickém období. Kolem roku 650 př. n. l. byla oligarchie v některých obcích svrženatyrany, kteří nabyli moc zcela neoprávněně a jejichž vláda tudíž postrádala legitimitu. Tyranem se stával zpravidla mocný aristokrat, který si svoji moc zajistil vojenskou silou. Tyrani se často opírali o podporu neprivilegovaných vrstev, čímž byl zlomen dřívější vliv aristokracie. Mnoho tyranů, jako napříkladPeriandrosv Korintu neboGelónčiAgathoklésv Syrakusách, náleželo k výjimečným vůdčím osobnostem.
NaPeloponésubyl nejprve dlouhou dobu vůdčím státemArgos. Jeho soupeř – Sparta – se však po dobytíMessénieve dvourozhořčených válkáchv průběhu8.a7. století př. n. l.stala vedoucí mocností poloostrova a celého Řecka. Sparta (nebo takéLakedaimón) byla aristokratickým státem na jihu Peloponéského poloostrova v čele se dvěma králi. Základem spartského státu byla ústava vytvořená polomytickýmLykúrgem, podle níž se celá spartská společnost řídila přísnou vojenskou organizací, což ze Sparty učinilo největší vojenskou moc v Řecku. Svoje postavení vedoucí mocnosti v Řecku stvrdila Sparta někdy kolem roku550 př. n. l.vytvořenímpeloponéského spolku, jenž pod vedením Sparty sdružoval většinu řeckých obcí pevninského Řecka.
Spartské vojsko bylo tvořeno těžkooděnými pěšáky –hoplíty. Společnost se členila do tří vrstev: postavení plnoprávných občanů zaujímalispartiaté, jejichž počet byl ale velmi malý (v klasické době snad kolem devíti až desíti tisíc), přičemž vlivem neustálých válek trvale klesal. Svobodní občané bez politických práv se nazývaliperioikové. Ti se věnovali především obchodu a řemeslům, kterými spartiaté opovrhovali. Nejnižší vrstvu tvořiliheilóti, kteří byli potomky původního podrobeného obyvatelstva a měli postavení státních otroků bez jakýchkoli práv. Vzhledem ke svému relativně nízkému počtu oproti ostatní podmaněné populaci podnikali spartiaté vůči heilótům tzv.krypteie– výpravy za účelem masakrování otroků. Sparťané tak omezovali riziko jejich povstání.
Třebaže králové stáli v čele společnosti, s výjimkou válečných tažení jim nepříslušela nijak zvlášť veliká moc. Úkolem dohlížet na krále byla pověřena pětičlenná radaeforů(dozorců), každoročně volená shromážděním všech plnoprávných občanů (apella). Posledním důležitým orgánem bylagerúsia– sbor 28 stařešinů (gerontů), jehož zasedání se zúčastňovali i oba králové. Byl volený apellou z řad členů aristokracie, kteří dosáhli nejméně 60 let. Lidový sněm pak rozhodnutí sboru starších schválil nebo zamítnul, nesměl jej však měnit.
Na rozdíl od Sparty v Athénách získalo veškeré obyvatelstvo okolníchatickýchosad, které byly dobyty a připojeny již na konci temného období, plné občanství. Někdy kolem roku683 př. n. l.bylo odstraněno dosavadní královské zřízení vládou rodové šlechty (eupatridai), která držela moc v Athénách až do 6. století př. n. l.Eupatridézřídili oligarchickou vládu a ustanovili úřadarchontů, každoročně volených nejvyšších úředníků města. V roce621 př. n. l.nechalDrakónsepsat zvykové právo, čímž bylo zamezeno svévolnému soudnictví aristokratů. O jednu generaci později v roce594 př. n. l.provedlSolónrozsáhlou reformu politického uspořádání Athén. Odstranil šlechtická privilegia a zapojil do řízení státu také nižší vrstvy společnosti. Rozhodující pro podíl na řízení státu nebyl nyní původ, nýbrž majetek. Občané byli podle velikosti svého jmění rozděleni do čtyř tříd: nejbohatšípentakosiomedimnoi,hippeis(jezdci),zeugítai(těžkooděnci) athétes(nádeníci), přičemž prvně jmenovaní byli nejbohatší vrstvou s nejvíce politickými právy, ale současně i s nejvíce povinnostmi. Jen oni mohli zastávat úřad archonta, zároveň museli ale hradit nákladné náboženské slavnosti.
Otroci představovali v athénské společnosti všudypřítomné pracovní síly a odhaduje se, že tvořili až třetinu athénské populace. Jejich životní standard nemusel být nutně špatný, neboť jejich pán jim mohl přiznat právo vést vlastní živnost. Jinak byli ovšem otroci naprosto bezprávní. V případě jejich propuštění na svobodu obdrželi titul usedlých cizinců a postrádali proto politická práva.
V Athénách, podobně jako ve většině řeckých obcí, se dokázala prosadittyranie, když se v polovině 6. století př. n. l. chopil mociPeisistratos. Ten ponechal Solónovu ústavu formálně v platnosti, avšak všechny úřady ve státě byly vykonávány členy jeho rodiny nebo důvěrníky. Během jeho více než dvacetileté vlády zažily Athény značný hospodářský, kulturní a také zahraničněpolitický mocenský rozmach (rovněž v důsledku vítězství ve válce sMegarouo ostrovSalamína). Peisistratův synHippiásbyl však v roce510 př. n. l.vyhnán lidovým povstáním, které přivedlo k moci aristokrataKleisthena. Jím uskutečněné reformy v letech509až507 př. n. l.znamenaly zrodathénské demokracie. Všichni plnoprávní občané nad třicet let obdrželi nezávisle na svém majetku nebo stavu rovná politická práva. Ovšem ženy, otroci a usedlí cizinci zůstali z tohoto uspořádání vyloučeni. Lidové shromáždění (ekklésiá), na kterém se směl každý občan svobodně vyjádřit, vydávalo zákony a řídilo státní záležitosti prostřednictvím usnesení schválených většinou svých členů. Reprezentativním a výkonným orgánem byla „rada pěti set“ (búlé), která se skládala z padesáti členů z každé z deseti Kleisthenem nově uspořádaných fýl. Každáfýlamimoto volila jednohostratéga(vojevůdce). Další úřady a soudci byli určováni losem. Kromě toho byl zaveden institutstřepinového soudu(ostrakismos), který měl zabránit znovunastolení tyranidy.
V roce500 př. n. l.povstaly řecké obce vIóniivMalé Asiiprotiperskénadvládě, jíž byly vystaveny od zánikulýdské říše(546 př. n. l.). Povstání získalo jistou podporu i v obcích pevninského Řecka především v Athénách a vEretrii(město na ostrověEuboia), což poskytlo perskémuvelkokráliDáreiovi I.záminku k útoku na Řecko. Totoiónské povstáníse tak stalo roznětkouřecko-perských válek, dlouhotrvajícího konfliktu mezi Helény a Peršany, o němž ve svém díle podává výklad řecký historikHérodotos. V roce494 př. n. l.Dáreios porazil a ztrestal iónské Řeky.Mílétos, jenž stál v čele vzpoury, byl Peršany srovnán se zemí a ostatní města se Peršanům rychle poddala. Nato Dáreios poslal do Řecka emisary, kteří jeho jménem žádali podrobení Řeků perské nadvládě. Když Sparta a Athény odmítly, nechal svým loďstvem v roce490 př. n. l.zničit nejprve Eretrii a poté podnikl výpravu proti vzpurným Athéňanům. Na planině poblíž místa jménemMarathónv Attice však třikrát silnější perské vojsko podlehlo athénskýmhoplítůmpod velenímMiltiada.
Xerxés I., který nastoupil v roce486 př. n. l.na perský trůn po svém otci Dáreiovi, shromáždil k dobytí Řecka největší armádu, jakou starověk spatřil. K zajištění pozemního přístupu dal v roce481 př. n. l.vybudovat z lodí most přesHelléspont, po němž jeho armáda přešla zAsiedoEvropy. Ve stejném roce byl pod dojmem této hrozby založen helénský spolek, ke kterému kromě Sparty náležely také některé řecké obce včetně Athén. Většina obcí především na severu však zůstávala vně spolku a dokonce byly připravené podrobit se králi. Během desetileté přestávky v bojích dokázalThemistokléspřesvědčit Athéňany o nutnosti výstavby válečného námořnictva, což se později ukázalo jako rozhodující čin celé války. V průsmykuThermopyly, který spojujeThesáliise středním Řeckem, se postupujícím Peršanům v roce480 př. n. l.postavil na odpor spartský králLeónidás I.Přes několikanásobnou převahu barbarů Helénové neustoupili a poté, co byli v důsledku zrady obklíčeni, padli hrdinskou smrtí. Po tomto vítězství vtáhli Peršané do Athén, už předtím opuštěných svými obyvateli, a zcela toto město vypálili. Avšak v námořníbitvě u Salamínyv témže roce řecká flota, vedená Themistoklem a složená z malých ale snadno ovladatelnýchtriér, zvítězila nad početně silnější ale těžkopádnější perskou flotou. Zničením perského loďstva přivodili Řekové obrovskému perskému vojsku potíže se zásobováním, což jeho značnou část přimělo k návratu do Asie. Zbytek perských vojenských sil byl poražen Helény v čele sPausaniemv roce479 př. n. l.vbitvě u Platají. Po těchto porážkách Peršané upustili od svých plánů na dobytí Řecka.
V roce478 př. n. l.bylo zahájeno tažení k osvobození iónských Řeků. Sparta se však zdráhala poskytnout pomoc těmto pro ně příliš vzdáleným soukmenovcům, čehož využily Athény k založenídélského spolku. Tím začalo soupeření Sparty a Athén v5. století př. n. l., které mělo nakonec vyústit vpeloponéskou válku. Athény se dokázaly s vydatným přispěním svých spojenců úspěšně prosadit proti Peršanům. Jejich cíl – osvobození Iónie – byl vítězně završen v roce465 př. n. l.athénským vojevůdcemKimónem. Athéňané od tohoto okamžiku napadali perské pozice vEgyptěa ve východním Středomoří, čímž však vyčerpali zdroje spolku a v roce449 př. n. l.došlo k uzavření mírové smlouvy s Persií, nazývanéKalliův mír(jeho autenticita je ovšem moderními historiky zpochybňována).
V desetiletích po skončení hlavní fáze řecko-perských válek (479 př. n. l.) zažívaly Athény vrchol svého politického a kulturního vývoje. Díky své vedoucí roli v boji proti Peršanům a také díky síle své floty předstihly svého soka – Spartu, která byla dosud nejmocnějším řeckým státem. Tato skutečnost byla potvrzena v roce478 př. n. l., kdy se 200 řeckých obcí spojilo v délském spolku vedeném Athénami. Členové tohoto spolku slíbili odvádět do společné kasy pravidelné příspěvky určené na výstavbu a údržbu loďstva. V roce462 př. n. l.provedlEfialtésrozsáhlou reformu athénské ústavy, v níž byla omezena pravomocareopagujakožto výkonného orgánu a nejvyššího soudu. Tyto funkce nadále vykonávala rada pěti set a lidové shromáždění. Ve stejném roce odmítla Sparta athénskou pomoc k potlačení masivního povstání heilótů, neboť se obávala rozšíření athénské moci na Peloponés, čímž by byl ještě více podlomen její vliv. Po zavraždění Efialta převzal vedení Athén v roce461 př. n. l.Periklés.
Periklés byl velice často volen do úřadu stratéga (v letech443až429 př. n. l.zastával tuto funkci nepřetržitě) a vynutil si ještě větší posílení demokratických prvků v athénské ústavě. Již v roce 461 př. n. l. Periklés uzákonil odměňování vykonávání veřejných úřadů, čímž umožnil neomezený přístup lidu (demos) k výkonu vlády, správy a soudnictví. V letech460až457 př. n. l.byly vystavěny tzv. „dlouhé zdi“, které spojovaly Athény s přístavemPireusa vytvářely z Athén nedobytnou pevnost. Periklés prosadil také pokračování války s Peršany. Ovšem výprava na podporu Egypťanů, kteří povstali proti Peršanům, skončila nezdarem. Athénská flota dokázala Peršany rozhodně porazit teprve vbitvě u Salamínyna Kypru v roce450 př. n. l.Následně athénský vyjednavačKalliásv roce 449 př. n. l. dohodl s Peršany mír. Peršané se v něm zavázali respektovat autonomii řeckých obcí na maloasijském pobřeží a nevysílat své lodě do Egejského moře.
Athény v této době uplatňovaly velmi agresivní zahraniční politiku. Athénský námořní spolek (symmachia), jehož původním účelem byla porážka Peršanů, se postupem doby vyvinul ve skutečnou athénskou říši, která představovala nástroj k prosazení ryze athénských zájmů. Členové spolku pozvolna ztratili své postavení athénských spojenců a byli Athénám v podstatě podřízeni. Když se v roce 469 př. n. l. ostrovNaxospokusil opustit spolek, byl vojensky poražen. Podobně zacházely Athény v budoucnu i s ostatními obcemi, které odpadly od spolku. Rozšiřování demokracie začalo časem sloužit jako prostředek k dosažení athénských cílů, přičemž se Athéňané mnohdy dopouštěli značných krutostí (jako například v době peloponéské války). V okolních státech, především ve Spartě,Thébácha Korintu, narůstaly obavy z athénského vzestupu. KdyžMegaravystoupila zpeloponéského spolku, aby se připojila k Athénám, vypukl v letech 460 až446 př. n. l.konflikt někdy také nazývaný jako „první peloponéská válka“. Na jeho konci byl sice uzavřen třicetiletý mír, přesto však ve vztazích mezi oběma městy panovalo nadále napětí. Athény Spartě ponechaly volnou ruku na Peloponésu a samy se koncentrovaly výhradně na rozšiřování svého vlivu vMakedonii,Thrákiia na Sicílii.
Řekové naSicíliia v jižníItáliise v5. století př. n. l.museli bránit dvojímu ohrožení: ze stranyEtruskůa proti mocnýmKartagincům. Na Sicílii docházelo k neustálým válkám s Kartágem, třebažePunovébyli v roce480 př. n. l.drtivě poraženi vbitvě u Himéry. O několik let později (474 př. n. l.) dosáhli podobného úspěchu jihoitalští Řekové v námořníbitvě u Kýmé, která znamenala konec etruské expanze v Itálii. V obcích Velkého Řecka se k moci dostávali mnohem více než v mateřském Řecku různí tyrani, což bylo vyvoláno patrně častější potřebou silného vůdce, který by dokázal ochránit stát před vnějšími hrozbami. Mnozí z nich byli pozoruhodnými jedinci. NapříkladGelónv Syrakusách byl ve své době pokládán za nejmocnějšího muže řeckého světa.
Trvalé rozpory mezi athénským námořním spolkem a peloponéským spolkem vyústily v roce431 př. n. l.ve vypuknutí peloponéské války. Bezprostředních příčin války byla celá řada, avšak zásadní význam měly tři incidenty popisovanéThúkydidemaPlútarchem: konflikt mezi Korintem a jeho koloniíKerkýrou, do kterého zasáhly Athény, odpadnutí korintské koloniePoteidaieod námořního spolku a athénské rozhodnutí o uvalení obchodních sankcí proti Megaře, jež byla členem peloponéského spolku. Athény byly následně členy peloponéského spolku obviněny z porušení třicetiletého míru, načež Sparta vyhlásila Athénám válku. Většina historiků považuje uvedené příčiny za pouhé záminky k rozpoutání války. Jejím hlavním důvodem byl totiž strach Sparty a jejích spojenců z rostoucího vlivu Athén. Samotné válečné akce byly zahájeny náhlým přepadenímPlatajíspartskými spojenci Thébany v roce 431 př. n. l.
Sparťané chtěli Athény zlomit pravidelnými každoročními vpády do Attiky. Účinek těchto nájezdů ale nebyl takový, jak ve Spartě očekávali, neboť Periklés evakuoval veškeré obyvatelstvo obce za dlouhé zdi, kde byli Athéňané bezpečně chráněni. Současně athénská flota drancovala pobřeží Peloponésu. Periklés věřil, že tím Sparťany vyčerpá a přinutí ke kapitulaci. Athénská strategie byla ale vážně narušena propuknutímepidemiev roce430 př. n. l., jíž padl za oběť i athénský vůdce. Na jeho místo nastoupili dva rozdílní politikové: agresivníKleóna po smíru se Spartou volajícíNíkiás. V roce425 př. n. l.se po zajetí mnoha svých občanů vbitvě u Sfakteriezdála Sparta připravená přijmout mír, avšak Kleón svou neústupností tuto možnost ukončit konflikt zhatil. Sparta na to reagovala tažením doThrákiepod velenímBrásidav roce424 př. n. l., čímž bylo ohroženo zásobováníAthénobilím. Po smrti Brásida a Kleóna vbitvě u Amfipolebylo v roce421 př. n. l.uzavřeno příměří (Níkiův mír). Spory mezi oběma spolky nicméně nadále přetrvávaly.
Sparta, jejíž prestiž byla oslabená, se musela utkat se svým úhlavním nepřítelem na Peloponéském poloostrověArgem, který se pokoušel zaujmout její postavení. Athéňané podněcovaníAlkibiademvyužili spartského zaneprázdnění kvýpravě na Sicíliiv letech415až413 př. n. l.Toto tažení ale skončilo athénskou pohromou. Obsazení Syrakus se nezdařilo a athénské vojsko bylo následně zcela zničeno. Válečná štěstěna se tak začala pomalu přiklánět na stranu Sparty. Tomu napomohl i samotný Alkibiadés, který přeběhl ke Sparťanům a přesvědčil je, aby obsadili osaduDekeleiav Attice. Z tohoto opěrného bodu Sparťané následně kontrolovali celou Attiku. Současně s pomocí perského zlata vystavěla Sparta vlastní mocnou flotu a přenesla válku na pobřežíIónie. Neustále se stupňující finanční požadavky Athén na jejich spojence vedly k tomu, že stále více členů námořního spolku povstávalo proti Athéňanům. Nezdary ve válce přiměly aristokratickou stranu v Athénách k provedení oligarchického převratu v roce411 př. n. l.Ten byl však již v následujícím roce potlačen, také s podporou do Athén se opět navrátivšího Alkibiada. Athéňanům se v této fázi války začalo opět dařit a dosáhli několika vítězstvích (Sparta jim znovu nabídla mír), avšak poté, co se novým velitelem spartské floty stal vojevůdceLýsandros, nastal ve válce definitivní zvrat. V roce406 př. n. l.Athény ještě zvítězily vbitvě u Arginuských ostrovů, již v dalším roce ale Lýsandros zničil s pomocí lsti athénskou flotu vbitvě u Aigospotamoi. V roce404 př. n. l.vyhladověné, obležené a spojenci opuštěné Athény konečně kapitulovaly.
Mírové podmínky ukončily athénskou převahu v Řecku. Athény nesměly udržovat flotu a musely poskytovat vojenskou podporu Spartě. Demokracie byla nahrazena prospartskou oligarchickou vládoutřiceti tyranů. Délský spolek byl rozpuštěn a někdejší athénští spojenci byli podřízeni Spartě. Třebaže někteří členové peloponéského spolku žádali zničení Athén, Sparťané tento návrh zamítli, neboť chtěli v Řecku zachovat rovnováhu sil. Korint a Théby se však cítily podvedeny. Cíle, jichž toužily ve válce dosáhnout, zůstaly nenaplněny, což je přimělo od nynějška sledovat pouze vlastní zájmy, které byly často v rozporu se zájmy Sparty.
Sparta se po vítězství nad Athénami stalahegemonemŘecka. Její situace byla nicméně složitá. Lidské zdroje byly vyčerpány dlouhou válkou a svornost peloponéského spolku začala ihned po porážce Athén upadat. Kromě toho došlo mezi Spartou a Persií v letech400až394 př. n. l.k válce v Malé Asii. Ve smlouvě z roku412 př. n. l., která učinila z obou států spojence, se totiž Sparťané zavázali vydat Persii maloasijské řecké obce. To však Sparťané po svém vítězství v peloponéské válce odmítli učinit. Nespokojené Théby a Korint se v téže době spojily s tradičními spartskými nepřáteli: Argem a Athénami, a společně bojovaly proti Sparťanům vkorintské válcev letech395až387 př. n. l.Ta skončila tzv.královským mírem, který byl ve skutečnosti perským diktátem. V něm bylo potvrzeno vedoucí postavení Sparty, která ale ztratila hodně ze svého dřívějšího kreditu osvoboditele Helénů, neboť v tomto míru byla sice všem obcím zaručenaautonomie, avšak maloasijské poleis aKyprbyly vydány do rukou perského krále. Théby navíc musely rozpustitboiótský spolek. Naproti tomu Athény obdržely zpět některé ostrovy v Egejském moři.
Na principu autonomie a rovnoprávnosti stavěla myšlenkakoiné eiréné(„všeobecný mír“), která se vedlepanhelénismustala nejzásadnější politickou ideou tohoto období. Myšlenka věčného míru v Řecku však vždy selhala na nemožnosti zajistit jeho garantování bez existence silné moci, kterou ale vylučovala. Královský mír je mnohými historiky pokládán za první pokus o realizacikoiné eiréné. Za strážce královského míru byla určena Sparta, která si tak chtěla zabezpečit vlastní dosažené pozice. Tlak ostatních obcí jí však stále více nutil k defenzívě. Athény se pomalu zotavily z porážky v peloponéské válce a v roce377 př. n. l.obnovily námořní spolek, ovšem ve značně zmenšené podobě a rovněž na demokratičtějším základu. Současně Thébané s pomocí Athéňanů vyhnali Spartou dosazenou aristokratickou vládu a obnovili boiótský spolek. Když selhaly spartské pokusy prosadit všeobecný mír na thébském a athénském odporu, vypověděla Sparta Thébám válku. V roce371 př. n. l.došlo kbitvě u Leukter, ve které bylo do té doby nepřemožitelné spartské vojsko drtivě poraženo Thébany, vedenými geniálnímEpameinóndou. Touto první přesvědčivou porážkou Sparťanů v otevřené bitvě definitivně skončila spartská hegemonie. Následkem toho ztratila SpartaMesséniia upadla na úroveň druhořadého státu.
Théby po tomto vítězství získaly hegemonní postavení v Řecku. To však již po několika letech mělo vzít za své, neboť odvěcí nepřátelé Sparta a Athény se cítili thébskou hegemonií ohroženi a spojili se proto proti Thébám. Třebaže samotnábitva u Mantineiev roce362 př. n. l.skončila nerozhodně, thébský vojevůdce Epameinóndás v bitvě padl a Théby tak ztratily svého jedinečného vůdce. Jeho nástupce zavlekl Thébany do desetiletého bezvýsledného konfliktu sFókidou. Po bitvě u Mantineie už nebylo žádné polis, která by byla schopná zaujmout pozici řeckého hegemona. Athény sice byly hlavními vítězi, avšak jejich snaha obnovit svou někdejší dominanci v námořním spolku narazila na odpor jeho členů a skončila trpkou porážkou Athén vespojenecké válcev letech (357–355 př. n. l.). V roce354 př. n. l.Thébané požádaliFilipa II. Makedonskéhoo pomoc proti Fókům, čímžMakedoncůmumožnili zasahovat do řeckých záležitostí.
Na Sicílii zatím dosáhlySyrakusyznačného kulturního a hospodářského rozmachu a vůdčího politického postavení za vládyDionýsia I.Ve4. století př. n. l.se ale tato obec propadla do krvavéobčanské války. Podobně i ostatní města sicilských Řeků zažívala v této době rozkvět, třebaže už od počátku5. století př. n. l.byli zdejší Řekové nuceni neustále válčit s Kartaginci. Rozmach zažívaly v této době i další oblasti stojící spíše na okraji řeckého světa, předevšímThesálieza vládyIásóna z Fer. Také Korint a Megara se zotavily z válek na přelomu 5. a 4. století př. n. l. a bohatly z obchodu.
Permanentních bojů mezi Helény a s tím souvisejícího vnitřního oslabení polis využil ke svému vzestupu severní soused Řecka, Makedonie. Makedonci nebyli původně považováni za Helény, teprve v 5. století př. n. l. byl jejich tehdejší král uznán za Řeka, pročež mu bylo dovoleno zúčastnit se olympijských her. Tento zaostalý stát však stál nadále víceméně stranou politického a kulturního vývoje Řecka. To se ale kolem poloviny 4. století př. n. l. rozhodl změnit králFilip II. Makedonský, ambiciózní muž vzdělaný v Thébách. Vytvořil stálé a profesionální vojsko, s nímž nejprve odrazil útoky kmenů ze severu a následně zkrotil věčně odbojnou makedonskou šlechtu. Obsazením řeckých obcíAmfipolis,MethónéaPoteidaiazískal přístup k moři. Ovládnutím zlatých a stříbrných dolů v Makedonii a Thrákii si pak zabezpečil zdroje k uskutečnění svých ambiciózních plánů. V padesátých letech bojoval proti Fókům a v roce352 př. n. l.ovládl Thesálii. Postupně si podmanil také Thrákii a do roku346 př. n. l.ovládal vše na sever od průsmyku Thermopyly. Své velké bohatství využil k podplácení řeckých politiků a dosáhl tak vytvoření promakedonské strany v každé řecké polis. Jeho zásah do války mezi Thébami a Fókidou mu zajistil respekt a zároveň se tím chopil příležitosti vměšovat se do řeckých záležitostí.
Athénský řečník a politikDémosthenés, jenž rozpoznal nebezpečí, které Filip představoval pro svobodu Helénů, burcoval Athéňany sérií svých slavných řečí nazývanýchfilipikydo boje k zastavení makedonského postupu. Athény a Théby se z Démosthenova podnětu rozhodly čelit vzrůstajícímu Filipovu vlivu a uzavřely spojenectví. Filip ale udeřil první. Postoupil do Řecka a rozdrtil Helény vbitvě u Chairóneiev roce338 př. n. l.Tato bitva je tradičně pokládána za okamžik počátku rozkladu instituce řeckých městských států, třebaže většina polis si uchovala nezávislost až do dobřímské říše. Filip se pokusil naklonit si Athéňany pochlebováním a dary, ale tato snaha se setkala jen s omezeným úspěchem. Následně přinutil poražená řecká města vstoupit dokorintského spolku, jehož vůdcem se jmenoval, a vyhlásil svůj úmysl napadnout Persii za účelem osvobození maloasijských Řeků a kvůli pomstě za perskou invazi a zničení řeckých chrámů během řecko-perských válek. Dříve než tak stihl učinit, byl ale v roce336 př. n. l.úkladně zavražděn.
VPeriklovědobě seAthényvyvinuly v kulturní metropoli celého Řecka. Peníze z pokladny námořního spolku umožnily vybudování četných stavebních projektů, jako byly napříkladParthenón,Propylejea další skvostné stavby naAkropoli. Athény se rovněž staly centremantické filozofie, mezi jejíž nejvýznamnější představitele náleželiSókratés,PlatónaAristotelés. Klasická doba byla obdobím rozkvětu Řecka a řecké kultury. Slavná se stala jména dramatiků, jako byliSofoklés,AischylosneboEurípidés. Známými sochaři této doby byliFeidiásaPolykleitos. Z dalších pak také lékařHippokratésnebo dějepisci Hérodotos a Thúkydidés, jejichž historická díla byla pozoruhodná i z literárního hlediska. Démosthenés byl až do dobCiceronapovažován za nepřekonatelného řečníka. Působivý příklad kulturního rozvoje klasického Řecka představovalatragédie, jejíž počátky však sahají až do archaické doby. Základním pilířem antické kultury bylo klasické vzdělání,paideia, jehož se dostávalo všem svobodnýmHelénům, čímž se odlišovali odbarbarů. Klasická doba tak položila základy západní civilizace, na nichž stavěly prakticky všechny následující generace.
V politice se v této době objevily nové myšlenkové proudy a ideologie jakosofismusnebodemokracie. Důležitým předpokladem pro vývoj demokracie v Athénách byla právě existence městského státu. ZaPeriklaa později ještě za Kleóna dosáhla svého vrcholu také radikální demokracie zapojením nejchudších vrstev do řízení státních záležitostí (počátek tohoto procesu spadá již do šedesátých a padesátých let 5. století př. n. l.).Athénská demokracies plnoprávnou účastí všech občanů se stala vzorem pro budoucnost, přesto se neubránila pokušení provádět agresivní mocenskou politiku. Právě naopak. Navíc v mnoha směrech jde jen obtížně srovnávat ji s moderní demokracií, neboť jí například zcela chyběla pro dnešní demokracii tak typickádělba moci.
PoFilipověsmrti v roce336 př. n. l.nastoupil na makedonský trůn jeho dvacetiletý synAlexandr, který se okamžitě vydal uskutečnit otcovy plány. V Korintu se nechal shromážděním řeckých poleis uznat za vůdce Řeků a poté vyrazil na sever, kde začal shromažďovat vojsko pro tažení do Persie. Jádrem tohoto vojska byli tvrdí makedonští horalové doplnění o dobrovolníky z různých koutů Řecka. V průběhu kampaně protiIlyrům, se ale Alexandr doslechl o povstání řeckých měst, načež se ihned přemístil na jih a dobyl vzbouřené Théby. Město dal zničit a jeho obyvatele buď pobil, nebo prodal do otroctví. Nechal stát pouze chrámy a dům básníkaPindara. Tento akt v sobě nesl poselství dvojího druhu. Jednak tím dal najevo, že nebude tolerovat jakýkoliv pokus o odpor ze strany Řeků a snadno se s ním vypořádá, zároveň chtěl prokazovat úctu a respekt k jejich kultuře, pokud ovšem setrvají v poslušnosti.
V roce334 př. n. l.Alexandr napadlperskou říšia zvítězil nad Peršany vbitvě u Gráníku. Toto vítězství mu uvolnilo cestu k iónskému pobřeží, díky čemuž mohl osvobodit všechny zdejší řecké obce. Po uspořádání poměrů vMalé Asiipostoupil na jih a přesKilíkiipronikl doSýrie, kde v roce333 př. n. l.porazil perského velkokráleDáreia III.vbitvě u Issu. Potom ovládl všechnafénickáměsta a vstoupil doEgypta, kde narazil jen na slabý odpor, neboť Egypťané ho vítali jako osvoboditele z perského útlaku. VAmonověvěštírně v oázeSíwabyl následně prohlášen za boha. Dáreios byl ochoten uzavřít s Alexandrem mír a Alexandr by se tak mohl s velkou slávou vrátit do Makedonie. Ale Alexandr byl odhodlaný dobýt celou Persii a ustanovit se vládcem světa. Ze Sýrie vytáhl na severovýchod doMezopotámiea vbitvě u Gaugamél(331 př. n. l.) Dáreia opět porazil. Ten pak uprchl na východ, později byl však zavražděn vlastními lidmi, načež se Alexandr stal pánem celé perské říše.
Mezitím Řekové obnovili svoje úsilí o svržení makedonské nadvlády. Vbitvě u Megalopolev roce 331 př. n. l. ale Alexandrův regentAntipatrosporazil Sparťany, kteří se již předtím odmítli připojit ke korintskému spolku a uznat tak makedonskou nadřazenost. Alexandr zatím pokračoval dále na východ doBaktrieaSogdiany. V roce326 př. n. l.překročil řekuIndusa dosáhlPaňdžábu. Jeho touze postupovat po řeceGanzeaž doBengálskase zde ale postavila jeho vlastní armáda. Vyčerpaná náročným tažením odmítla jít dále a vynutila si návrat do Persie. Alexandr se pak usadil vBabylóně, kde plánoval podniknout tažení na západ, nicméně v roce323 př. n. l.zemřel.
Alexandrova říše se záhy po jeho smrti rozpadla, ovšem jeho tažení trvale změnilo řecký svět. Tisíce Řeků se už za jeho života vydaly na východ osídlit nová města, která Alexandr založil v průběhu výpravy. Nejvýznamnější z nich bylaAlexandriev Egyptě. V Malé Asii, Sýrii, Egyptě a v Baktrii postupně vznikla řecká království. Vědomosti a kultura východu a západu se začaly vzájemně ovlivňovat a působení řecké kultury se rozšířilo až na hraniceIndie. Řecké obce hrály však v novém uspořádání světa podřadnou roli jak vůči helénistickým říším, tak ve vztahu k nově se formujícím řeckým spolkovým státům.
Alexandrovu říši si mezi sebou rozdělili makedonští generálové –diadochové(„nástupci“). Z následných válek známých jakoválky diadochůvzešly tři velké říše: v Přední Asii vzniklaseleukovská říše, Egypt ovládla dynastiePtolemaiovců, Makedonie se po mnoha zmatcích zmocnili v roce276 př. n. l.Antigonovci, kteří utužili makedonskou hegemonii v Řecku.
Alexandrovo tažení přineslo řeckým městským státům celou řadu závažných důsledků. Horizont řeckého světa se dobytím Persie neuvěřitelně rozšířil. Nekonečné konflikty mezi obcemi z5.a4. století př. n. l.se v dimenzích tohoto světa jevily jako malicherné a nepodstatné. Na východě bylo založeno mnoho nových řeckých měst, čímž se systém poleis rozšířil do velké části Asie. Mnoho Řeků odešlo do Alexandrie,Antiochiea mnoha jiných měst, ležících v až tak vzdálených místech jakoBaktrieči na území dnešníhoPákistánu. Zde založiliřecko-baktrijskéa později takéindo-řecké království, které přežilo až do konce1. století př. n. l.
V samotném Řecku ztrácely poleis stále více na významu. Na jejich místo nastoupily spolkové státy, které disponovaly společným občanstvím, státními orgány a vojenskou organizací. Jedním z nich bylaitólský spolekzaložený ve středním Řecku v druhé polovině 4. století př. n. l. Druhý podobný útvar představovalachajský spolekvzniklý spojením měst na severu Peloponésu po roce280 př. n. l.Achajský spolek, podobně jako aitólský, byl původně namířen proti makedonské hegemonii. Achajové se ale sami brzy pokusili ovládnout Řecko a později dokonce vstupovali do proměnlivých spojenectví s makedonskými králi, kteří brzy zjistili, že nejsou dost silní na to, aby si tyto spolky dokázali úplně podmanit.
Řeckému umění, filozofii a literatuře se v helénistických státech podařilo dosáhnout nového rozmachu. Vládnoucí vrstvy seleukovské aptolemaiovské říšenapomohly rozšíření řecké civilizace a životního stylu do vzdálených zemí starověkého světa. Centrem helénstva významnějším než Athény se v této době stalo hlavní město Ptolemaiovců –Alexandrie– se svou slavnouantickou knihovnou. V další významné středisko helénistické kultury se pozvedlo maloasijské městoPergamon. Tato epocha zplodila výjimečné jedince, jakými byli matematikovéEukleidésaArchimédés, filozofovéEpikúrosaZénón z Kitiastejně jako básníciApollonios z RhodučiTheokritos.
Alexandrova smrt se řeckým politikům jevila jako výtečná příležitost k znovuzískání svobody, což vedlo ke vzplanutílamijské válkyv letech323až322 př. n. l.Počáteční úspěchy však byly brzy zmařeny příchodem makedonského vojska z východu. Démosthenés po této porážce spáchal sebevraždu. Vláda nad Makedonií připadla poté Antipatrovu synoviKassandrovi, který se po několikaletém válčení učinil pánem většiny Řecka. Kassandros založil nové makedonské hlavní město vSolunia byl celkem schopným vládcem. Poté, co dal zavraždit Alexandrova synaAlexandra IV., se nechal v roce305 př. n. l.prohlásit makedonským králem. Kassandrova moc byla ale ohrožovánaAntigonem I. Jednookým, vládcem Malé Asie, který Řekům slíbil vrátit svobodu, pokud jej podpoří. V roce307 př. n. l.obsadil Antigonův synDémétriosAthény a obnovil demokratické zřízení, které bylo odstraněno po skončení lamijské války. Avšak v roce301 př. n. l.koalice Kassandra a ostatních helénistických králů porazila Antigona vbitvě u Ipsu, čímž byliAntigonovcidočasně odstaveni.
Přesto to byl po Kassandrově smrti v roce297 př. n. l.právě Démétrios, kdo se chopil makedonského trůnu a získal kontrolu nad Řeckem. Z Makedonie byl ale po několika letech vyhnán spojenými silamiPyrrhaaLýsimacha. V roce285 př. n. l.porazil Lýsimachos Pyrrha a stal se pánem Makedonie a celého Řecka. Již o čtyři roky později byl však Lýsimachos poražen a zabit vbitvě u Kúrúpedia. Následně vpadli do Makedonie ze severuKeltové. V nastalém chaosu se dokázal prosaditAntigonos II. Gonatás, syn Démétria, který Kelty porazil a ustavil se makedonským králem. Spojením seSeleukovciproti Ptolemaiovcům dosáhl vyvedení své dynastie z izolace, čímž si zabezpečil vládu. Dynastie Antigonovců se na makedonském trůně udržela až do roku168 př. n. l.
Antigonovská nadvláda v řeckých obcích byla narušována povstáními, vyvolávanými protimakedonskými stranami podporovaných Ptolemaiovci, kteří vehementně usilovali podkopat moc Makedonie. Antigonos umístil makedonskou posádku doKorintu, strategicky důležitého místa v Řecku. Nicméně Athény,Rhodos,Pergamona některé další řecké státy (především achajský a aitólský spolek) si dokázaly zachovat svoji nezávislost. V roce267 př. n. l.přesvědčilPtolemaios II. Filadelfosřecké obce ke vzpouře proti Antigonovi, čímž začalaChrémonidova válka(pojmenovaná podle tehdejšího vůdce AthénChremónida). Navzdory egyptské pomoci byli Řekové poraženi a Athény ztratily jak svoji nezávislost tak demokratické instituce. Tato porážka znamenala konec působení Athén jako důležitého politického činitele, třebaže Athény zůstaly největším, nejbohatším a nejkulturnějším městem Řecka. V roce258 př. n. l.Antigonos završil svoje vítězství, když porazil egyptskou flotu u ostrovaKóua podřídil si tak všechny egejské ostrovy, kromě Rhodu. Aitólský spolek se stal makedonským spojencem a získal kontrolu nad Thébami.
Antigonos II. zemřel v roce239 př. n. l.Již před jeho smrtí se vzbouřily městské státy sdružené vAchajském spolku, jejichž vůdčí postavou byl v této doběArátos ze Sikyónu. V roce243 př. n. l.získali Achajové na svou stranu Korint. Proti Antigonovu synovi a nástupciDémétriovi II.se následně postavila koalice achajského a aitólského spolku. Tyto spolky obvykle vedly války mezi sebou, avšak nyní se sjednotily. Démétrios s nimi válčil po celou dobu své vlády, ale odpadnutíÉpeirua neúspěšné boje proti barbarskýmDardanůmna severu, ve kterých Démétrios v roce229 př. n. l.padl, ještě prohloubily stávající krizi Makedonie. Achajové byli zcela nezávislí a kontrolovali většinu jižního Řecka, zatímco Athény zůstávaly stranou konfliktu. Démétrios po sobě zanechal desetiletého synaFilipa, za nějž měl prozatím vykonávat vládu jako regent jeho strýcAntigonos III. Dósón. Ten konečně porazilAitólya zabránil jim oddělit od MakedonieThesálii. Sparta setrvávala ve svém nepřátelském vztahu k Achajům. V roce227 př. n. l.spartský králKleomenés III.Achaje drtivě porazil a získal kontrolu nad spolkem. Arátos se za této situace spojil sDósónem, který nad Sparťany v roce222 př. n. l.zvítězil a zmocnil se jejich města –Spartatak byla poprvé v historii obsazena cizí mocí.
V sedmdesátých letech3. století př. n. l.došlo k prvnímu konfliktu mezi Řeky aŘímany, neboť Tarenťané ohrožovaní Římany si na pomoc proti nim pozvali épeirského králePyrrha. Pyrrhos byl talentovaným vojevůdcem, přesto nebyl schopen Římany zdolat a po několika letech se bez úspěchu vrátil zpět do Řecka.Tarenta ostatní jihoitalské řecké obce byly poté postupně ovládnuty Římany. Nedlouho poté se řecké obce na Sicílii staly předmětem sporu mezi Římany a Kartaginci. Po skončeníprvní punské válkyv roce241 př. n. l.se velká část Sicílie ocitla pod římskou nadvládou, pouzeSyrakusysi podržely samostatnost jako římský spojenec. Běhemdruhé punské války, po vítězstvíHannibalavbitvě u Kann, přešly Syrakusy na stranu Kartága, což však mělo za následek římskou odvetu. V roce211 př. n. l.Římané Syrakusy dobyli a definitivně ukončili nezávislost tohoto řeckého města. Při obléhání města byl zabit i slavný matematikArchimédés.
V roce221 př. n. l.zemřelAntigonos III. Dósóna na makedonský trůn nastoupilFilip V.přezdívaný „milovník Řecka“. Filip V. vstoupil do historie jako poslední makedonský vládce, který ovládal Řecko a byl schopen bránit Helény předrostoucím mrakem na západě: stále mocnějšími Římany. Uzavřením míru zNafpaktuv roce217 př. n. l.Filip ukončil vítězně válku sAitólya kontroloval takřka celé Řecko s výjimkou Athén, Rhodu aPergamu. V době Filipova nástupu na trůn se Římané po vítězství nadIlyrypevně usadili na východním pobřežíJaderského mořev sousedství Makedonie. Filip, který se kvůli tomu cítil Římany ohrožován, se proto spojil s římským nepřítelem Kartágem a vytvořil v roce215 př. n. l.alianci s Hannibalem Barkou. Ve skutečnosti tím však Římanům poskytl záminku k zásahům do řeckých záležitostí. Římu se podařilo získat na svou stranu dosud Filipovi loajální aitólský spolek a uzavřít spojenectví s nepřítelem Antigonovců, Pergamem.První makedonská válkavypukla v roce 215 př. n. l. a skončila nerozhodně o deset let později. Jediným, avšak podstatným, důsledkem této války byla skutečnost, že si Makedonie Římany osudově znepřátelila.
V roce202 př. n. l.Římané porazili Kartágo, což jim umožnilo napnout svoji pozornost východním směrem. V roce200 př. n. l.zahájili kvůli zanedbatelnému sporudruhou makedonskou válku, jejíž pravou příčinou byla římská touha po pomstě a také obava z toho, aby se Makedonie nestala spojencem Seleukovců, největší říše východu. Filipovi řečtí spojenci jej záhy opustili a v roce197 př. n. l.byl římskýmprokonzulTitem Quinctiem Flamininemrozhodně poražen vbitvě u Kynoskefal. Filip musel sice rozpustit svoji flotu a stát se římským spojencem, nicméně mírové podmínky byly pro něho celkově snesitelné. Jelikož Flamininus byl obdivovatelem řecké kultury a umírněným mužem, prohlásil v roce196 př. n. l.naisthmických hráchřecké obce za svobodné, třebaže Římané umístili své posádky doKorintuaChalkidy. Avšak svoboda přislíbená Římany byla iluzí. Všechna města s výjimkou Rhodu byla zapojena do nového spolku řízeného Římany, přičemž demokracie byla ve všech obcích postupně nahrazována prořímskými aristokratickými režimy.
V roce192 př. n. l.vypukla válka mezi Římem a seleukovskou říší, jejímž tehdejším králem byl ambiciózníAntiochos III.Některé řecké obce viděly v Antiochovi osvoboditele od Římské nadvlády, nicméně jejich naděje vzaly za své, když byl Antiochos poražen Římany (s Filipovým přispěním) vbitvě u Thermopylv roce191 př. n. l.V průběhu této války římské vojsko poprvé stanulo na půděAsie, kde Antiocha znovu porazilo vbitvě u Magnésieo rok později. Antiochos byl následně donucen vzdát se veškerého území v Malé Asii vmírové smlouvě z Apameie. Římané tak v průběhu pouhých deseti let odstranili všechny své potenciální nepřátele na východě a zajistili si tak dominantní postavení v Řecku. V následujících letech Římané ještě hlouběji zasahovali do řecké politiky, chytře využívajíce rozporů mezi aristokraty a demokraty v jednotlivých obcích. Makedonie si udržovala svoji nezávislost, třebaže formálně byla římským spojencem. Když Filip V. v roce179 př. n. l.zemřel, nastoupil po něm na trůn jeho synPerseus, který stejně jako všichni Antigonovci snil o sjednocení Řeků pod makedonskou vládou. Makedonie byla však nyní příliš slabá na to, aby mohla něco takového uskutečnit. Římský spojenec, pergamský králEumenés II., přesto Římany přesvědčil, že Perseus pro ně představuje hrozbu.
Eumenovy intriky přimělyřímský senátk vyhlášenítřetí makedonské válkyv roce171 př. n. l.Římané přivedli do Řecka ohromné vojsko, pro něž Makedonci nebyli rovnocenným soupeřem. Perseus nebyl schopen spojit se s ostatními řeckými státy, avšak díky mizernému římskému velení dokázal Římanům úspěšné vzdorovat téměř tři roky. V roce168 př. n. l.vyslal senát do Řecka vojevůdceLucia Aemilia Paulla, který nakonec Persea ničivě porazil vbitvě u Pydny. Poslední makedonský král byl pak zajat a potupně veden Římem během Paullovatriumfálníhoprůvodu. Antigonovci tak byli sesazeni a makedonské království bylo rozděleno do čtyř malých států závislých na Římu. Všechny řecké obce, které slíbily Perseovi pomoc, byly tvrdě potrestány. Tímto římským vítězstvím fakticky ztratili svoji nezávislost dokonce i římští spojenci Pergamon aRhodos, kteří válku proti Perseovi iniciovali.
Pod vedením dobrodruha zvanéhoAndriskosMakedonie v roce149 př. n. l.naposledy povstala proti Římanům. Tato vzpoura byla však již po jednom roce zlomena, důsledkem čehož bylo přeměnění Makedonie vřímskou provincii. Osud první helénistické říše se naplnil. Římané nyní vystupňovali své požadavky vůči ostatním Helénům a žádali, aby achajský spolek, poslední opora řecké nezávislosti, byl rozpuštěn.Achájovéodmítli a vyhlásili Římanům válku. Většina řeckých obcí se přidala na stranu Achájů, dokonce i otroci byli osvobozeni, aby mohli bojovat za svobodu Řecka.Římský konzulLucius Mummiuspostoupil se čtyřmilegiemiz Makedonie na jih a porazil Řeky naIsthmu. V odvetu za povstání bylo nejvýznamnější město spolku,Korint, srovnán se zemí, což definitivně ukončilo řecký odpor. S výjimkou Sparty a Athén se tak v roce146 př. n. l.stal celý řecký poloostrov římskýmprotektorátem.
V roce133 př. n. l.zemřelpergamskýkrálAttalos III.a jeho království připadlo podle jeho závěti Římanům. Řím tím získal přímou kontrolu nad egejskými ostrovy a vytvořil si pevnou základnu na asijském kontinentu. Konečná zkáza Řecka nastala po roce88 př. n. l., kdypontskýkrálMithridatésvypověděl Římanům válku a nechal v Malé Asii zmasakrovat 80 000 Římanů aItaliků. Ačkoli Mithridatés nebyl Helén, mnoho řeckých měst, včetně Athén, svrhlo své prořímské loutkové vládce a přidalo se na jeho stranu. Když byl vytlačen z Řecka římským vojevůdcemLuciem Corneliem Sullou, stihla řecké obce římská pomsta, z níž se nikdy plně nevzpamatovaly. Boje s Římany Řecko značně vylidnily a demoralizovaly. Helénové se již nikdy více neodvážili postavit římské vládě a města jako Athény, Korint, Soluň neboPatrasuž nikdy nedosáhla svého někdejšího bohatství a moci.
Další pohromy přinesly do Řeckařímské občanské válkyv1. století př. n. l.V roce48 př. n. l.Julius CaesarporazilPompeiavbitvě u Farsálu. Vbitvě u FilippzvítězilMarcus Antoniusv roce42 př. n. l.nad Caesarovými vrahyBrutemaCassiem. Teprve v roce31 př. n. l.skončily občanské války vítězstvímOctaviananad Marcem Antoniem aKleopatrouu Actia. Octavianus zřídil v roce27 př. n. l.provinciiAchaia, čímž řecké obce přímo připojil k římskému státu.
Řecko bylo významnou východní provincií římské říše, což ostatně dosvědčuje i označování kultury římského státu jako řecko-římské kultury.Řečtinasloužila po staletí jakolingua francavýchodu aItáliea pro římské elity bylo až do dobypozdní antikynaprosto přirozené, že kromělatinyovládaly také řečtinu. Mnoho řeckých učenců a vědců, jako napříkladGalénos, vytvořilo většinu svého díla v Římě. Někteří politici a obzvláště císaři se podíleli na výstavbě nových budov v řeckých městech, především na athénské agoře. Život v Řecku se v době římské říše příliš nezměnil od dob před Římany.
Římská kultura byla pod silným řeckým vlivem, což přiznával i samotnýHoratiusve svém proslulém verši:„Graecia capta ferum victorem cepit“(„poražené Řecko přemohlo hrubého vítěze“). Homérovy eposy inspirovalyVergiliak napsáníAeneidya mnozí jiní autoři jako napříkladSeneca mladšíse pokoušeli psát řecky. Římskánobilita, která pohlížela na Řeky jako na zaostalé římské poddané, byla hlavním politickým oponentem lidí jakoScipio Africanus, kteří inklinovali ke studiu řeckéfilozofiea hodnotili řeckou kulturu a vědu jako příklad hodný následování.
Pro řeckou kulturu mělo slabost rovněž mnohořímských císařů.Neronavštívil Řecko v roce66a závodil na olympijských hrách navzdory pravidlům, která zakazovala účast Neřekům. Samozřejmě zvítězil v každé disciplíně, které se zúčastnil. V roce67vyhlásil svobodu Řeků na isthmických hrách v Korintu, podobně jako Flamininus před více než 250 lety. Nero poskytl Řekům četná privilegia, která jim ovšem jeho nástupci zase odebrali. TaktéžHadrianusbyl nakloněn Řekům. Předtím než se stal císařem vykonával úřad archonta v Athénách a obohatil toto město o některé z jeho architektonických skvostů. Řecko se stejně jako větší část římského Orientu dostávalo již od prvních staletí našeho letopočtu pod stále větší vlivkřesťanství.Apoštol Pavelkázal v Korintu a Athénách a Řecko se velice brzy stalo jednou z nejvíce christianizovaných částí říše.
V doběprincipátubylo Řecko rozděleno do provinciíAchaea,Macedoniaa Epirus. Během vládyDiocletianana konci3. stoletínáleželo území Řecka dodiecézeMoesiea jeho vládcem byl císařGalerius. ZaKonstantina Velikéhose stalo součástí diecézí Makedonie a Achaea.Theodosius I.rozdělildiecéziMakedonie do provincií Creta, Achaea, Thessalia, Epirus Vetus, Epirus Nova a Macedonia. Egejské ostrovy byly jako provincie Insulae součástí diecéze Asiana. Ve 3. a obzvláště na konci4. století, za vlády Theodosia I., bylo Řecko vystaveno ničivým vpádůmgermánskýchkmenů. ZaArcadiapronikliVizigótivedení náčelníkemAlarichemdo Řecka a následně vydrancovali Athény, Korint a Peloponés. Alarich a jehoGótovépozději opustiliBalkána vydali se do Itálie, kde v roce410vypleniliŘím.
Ačkoli Řecko zůstalo součástí relativně stabilní východní poloviny říše, země se nikdy plně nezotavila z římského dobytí z doby před více než 500 lety. Řecko se stalo chudou a málo zalidněnou zemí, přičemž těžiště řecké kultury se postupem doby přesunulo do Anatolie aKonstantinopole. Athény, Sparta a ostatní obce se ocitly na periferii říše. Mnoho z jejich soch a umělecké výzdoby bylo odstraněno a převezeno do Konstantinopole. Přesto tato oblast zůstávala jedním z nejmocnějších center křesťanství v pozdně římském a raně byzantském období. Důležitý mezník řeckých i římských dějin představuje rok330, kdy Konstantin Veliký přesunul hlavní město říše do řecké osadyByzantionpřiBosporu. Tato událost symbolizuje počátek nové etapy římských a řeckých dějin – zrodbyzantské říše.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůAntikes Griechenlandna německé Wikipedii,Hellenistic Greecena anglické Wikipedii aRoman Greecena anglické Wikipedii.