Láska

Láskaoznačuje silný pozitivní vztah náklonnosti, oddanosti nebo touhy, který se může lišit jak svojí povahou, tak také předmětem. Někdy převažujevolní, jindy citová nebo sexuální stránka vztahu. Jeho předmětem může být druhý člověk, určité společenství nebo božstvo, ale také určitá věc, místo a vlast, nějaké hnutí či idea a konečně i život, bohatství nebo moc.Může se z milovaného předmětu těšit, pomáhat mu a pečovat o něj, anebo ho chtít mít pro sebe a ovládat. Někdy se láskou rozumí jen zamilovanost, počáteční touha aemočníisexuálnípřitažlivost. V širším smyslu se někdy hovoří i o lásce k sobě, což nemusí být egoismus.
Právě proto, že se jedná o silný vztah ke druhému, může být z druhé strany také odmítnuta či zklamána: pak se hovoří o „nešťastné lásce“. Mnohé případy nešťastné lásky jsou zaviněny nezralostí jedince a jeho osobnosti. Osobnost není vyvinuta a projektuje do partnera vlastnosti svých rodičů.
V metaforickém smyslu se ovšem slovo láska někdy používá i pro jednostranný vztah pouhé chtivosti, mocenské („láska k moci“), hospodářské („láska k penězům“) nebo sexuální. Spojení „prodejná láska“ znamená ve skutečnosti směnu sexuální chtivosti a hospodářské potřeby a slovo je zde použito ironicky a mimo svůj vlastní význam.
Z psychologického pohledu je láska primární lidskou potřebou,proto je také jedním z nejrozšířenějších námětů vumění– v knihách, filmech, divadelních hrách i v písních různých žánrů. Zvláštní místo zaujímá láska v některýchnáboženstvícha podlekřesťanstvíje sámBůhláskou.
Objektivní rozdělení a popsání všech významůláskyprakticky není možné, protože vnímání lásky je velmi závislé na osobních vlastnostech a zkušenostech každého člověka. Velké rozdíly jsou také mezi kulturami a v čase (např. vestarověkém Řeckubyla láska definovánazcela odlišně). I přes velkou subjektivitu výkladů je ale možné rozlišit tyto obecné kategorie:
Nejčastěji se slovemláskapopisuje interpersonální láska, neboli láska mezi lidmi. Zde se tímto pojmem vyjadřuje silné citové zaujetí k jiné osobě (nebo osobám), spojené se šťastnými pocity v přítomnosti milované osoby. Může se jednat jak o oboustrannývztah, tak i o jednostranný neopětovanýcit.
I zde lze rozlišit více druhů mezilidské lásky, téma je však velmi široké a vnímání lásky přirozeně subjektivní, takže existuje mnoho různých kategorizací, kategorie nejsou ostře ohraničené a často se překrývají. Jako pomůcka pro rozlišení se někdy užívají čtyři výrazy staré řečtiny pro lásku:
(Podrobněji viz níže.)
Často se rozlišují a uvádějí například tyto významy:
Láska zpravidla souvisí sesexuální orientacíjedince a erotické lásky je jedinec schopen právě k osobě toho pohlaví a toho věku, na který je sexuálně orientován.
Zdravésebevědomíse dá označit za lásku k sobě samému. V tomto případě se jedná o ochotu člověka dbát o své tělo, zlepšovat se jak po fyzické, tak duševní stránce a tolerovat některé své nedostatky. Přehnaná láska k sobě samému spojená s přehlížením okolního světa se nazývánarcismus, podle řecké báje o krásném mladíkoviNarcisovi, který se zamiloval do vlastního odrazu na hladině studánky.
Impersonální láska je láska ke zvířatům, předmětům, hodnotám nebo činnostem, většinou bez sexuálního faktoru. I tato kategorie je velmi subjektivní a obtížně definovatelná, lze tu ale rozlišit několik nejznámějších druhů impersonální lásky:
Další velmi rozšířené druhy impersonální lásky jsou např. láska k jídlu, penězům, zvířatům, hudbě, ke své práci, k určitému předmětu ve škole atd.
Pokud se v impersonální lásce vyskytuje i sexuální faktor, pak se mluví o tzv.parafilii(sexuální deviaci).
Některé biologické a z nich odvozené ideologické teorie pojímají lásku jako funkci, která má sloužit reprodukci, tedy schopnost získat vhodného partnera, udržet si jej, reprodukovat se a investovat se do rodičovské péče.
Mezi širokou veřejností je velmi rozšířeno rčení prohlašující, že se „protiklady přitahují“, tzn. že si lidé vybírají partnery, kteří se od nich odlišují. Tomuto tématu se věnovaly různé výzkumy lidských vztahů s rozdílnými závěry. Někteří odborníci věří, že si lidé hledají partnery s prakticky identickými vlastnostmi, jiní naopak prohlašují, že si lidé hledají partnery, kteří je budou svými vlastnostmi doplňovat.
Například v dotazníkovém průzkumu časopisuEvolutionary Psychologybyla prokázána většinová shoda mezi uváděnými vlastnostmi ideálního partnera a vlastnostmi vyplňovatelů (od 0.51 do 0.62), tzn. lidé ve většině do dotazníku uváděli, že by jejich partneři měli mít podobné vlastnosti. Když byli ale respondenti poté dotázáni ústně, nejčastěji odpovídali, že by chtěli partnery s opačnými vlastnostmi (nejspíše pod vlivem tohoto všeobecně rozšířeného rčení).
Podle některých odborníků ale z krátkodobého hlediska reálný výběr partnerů většinou neodpovídá ani tomuto rčení, ani uváděným vlastnostem ideálního partnera. Podle Haralda Brauna, německého spisovatele zabývajícího se láskou, bývá pro lidi zoufale hledající lásku jediné kritérium zájem druhého partnera, zatímco u ostatních hraje velkou roli první dojem a schopnost partnera uspokojovat emocionální potřeby.Většina autorů se ale shoduje v názoru, že pokud mezi partnery není alespoň částečná shoda vcharakterua zájmech, tyto vztahy se po určité době rozpadají. Nejvíce dlouhodobých vztahů podle nich tedy bývá mezi partnery s podobnými zájmy a povahovými rysy.Metaanalýzaprokázala, že se protiklady nepřitahují.
Naproti tomu v některých oblastech, jako jsou napříkladgenové předpoklady, si lidé prokazatelně raději vybírají partnery s odlišnými vlastnostmi, aby poskytli případným potomkům co největší genovou rozmanitost (hlavně v oblastiimunitního systému). Tyto rozdíly lidé vnímají podvědomě, například pomocíferomonůvylučovaných partnerem.
Výklad tohoto rčení není zcela jednoznačný. Může popisovat preferenci osob, které umí dobře uvařit, nebo spojovat příjemné pocity plného žaludku s příjemnými pocity lásky. Třetím možným výkladem je pak svírání (popř. mravenčení) žaludku na začátcích vztahů při spatření milované osoby. Také je možným původcem tohoto rčení spojitost romantických večeří s následujícím pohlavním stykem.
Nejčastějším výkladem je ale posílení pocitů lásky k partnerovi, který nám uvařil, po výborném jídle. To je způsobeno zvýšenou hladinou hormonů způsobujících dobrou náladu, hlavněserotoninuadopaminu, které se uvolňují jak po vydatném jídle, tak i v prvních fázích romantických vztahů. Spojením těchto pocitů s osobou, která jídlo uvařila, se pak může docílit stavu, který se blíží čerstvé zamilovanosti.
Dalším velmi diskutovaným tématem je teze, že muže více přitahují ženy s blonďatou barvou vlasů. Někteří odborníci potvrzují pravdivost tohoto názoru pro krátkodobé vztahy (obzvláště pro tzv. vztahy na jednu noc), v preferencích barvy vlasů pro vážné dlouhodobé vztahy se ale názory odborníků i výsledky různých výzkumů rozcházejí.
Podle amerického časopisuPsychology Todaysi muži raději vybírají blonďaté partnerky, protože z evolučního hlediska jsou blonďaté ženy zdravější než ostatní (a tudíž je větší šance přežití potomka). Je to způsobeno přirozeným leskem vlasů u zdravých lidí, který se při nemocích vytrácí. Dalším důvodem může být hnědnutí vlasů v průběhu stárnutí- blonďaté vlasy jsou tedy znakem mládí. Z tohoto předpokladu tedy mohou vycházet různéstereotypy, například že blonďaté ženy jsou hloupější nebo hravější než ženy tmavovlasé (podle stereotypu, že děti a mladiství bývají hraví a nerozumní).
StudiePsychology Todayse věnuje i dalšímfyziologickýmznakům, které muži u žen preferují. Preference dlouhých vlasů je například dána pomalým růstem vlasů a jejich vypadáváním při vážných nemocích. Dlouhé vlasy jsou tedy známkou dlouhodobého zdraví. Až do nedávné doby byly také pro muže jednoznačně přitažlivější baculaté ženy (viz české přirovnáníkrev a mlíko), protože baculatost byla také známkou celkového zdraví a hojnosti potravy. Velkou záhadou byla až donedávna preference velkých a pevnýchňader, protože jejich velikost nijak nesouvisí se schopností kojit nebo vychovávat potomky. Podle antropologa Franka Marlowa je ale tato preference způsobena snadnějším zjištěním stáří ženy - větší ňadra se v průběhu stárnutí znatelně prověšují, zatímco u malých ňader je tento rozdíl menší, a tudíž hůře rozpoznatelný.
Biologické modely nazírají na lásku jako na zvířecípud, sloužící k reprodukci a vychovávání potomků.Helen Fisherová, americká profesorkaantropologiestudující mezilidské vztahy, rozděluje lásku do tří fází, které se částečně překrývají:
Italský badatel E. Emanuele se svými spolupracovníky se zabýval zvýšenou hladinou tzv.nervového růstového faktoru(NGF) v prvních několika měsících vztahu. Zjistili, že zhruba po jednom roce se hladina tohoto hormonu vrací do normálu.
Někteří badatelé považují pohlavní lásku zazávislost.
Starověká řecká kultura v jazyce i dílech filozofů používala toto obecné rozdělení lásky:
Platónve svém díleSymposiondefinoval lásku jako sílu duše, snažící se o filozofické poznání.Dále také rozděloval mezilidskou lásku na lásku „nebeskou“, kde se kladl důraz na krásu charakteru a inteligenci partnera (nikoliv na fyzickou krásu), a na lásku „nízkou“, kde šlo pouze o tělesné uspokojení. Nebeská láska přitom mohla podle Platóna existovat pouze mezi muži.
Latina má proláskudvě slova:amor(láska milenecká, toužící, včetně sexuální) acaritas(láska mateřská, pečující). Základní sloveso pro lásku jeamāre, které bylo používáno jak pro mezilidskou, tak pro neosobní lásku. Z něj odvozené podstatné jméno jeamor, které se v množném čísle používalo pro označení sexuálních styků. Odvozené názvy pro partnery jsouamans(milenec) aamica(milenka). Slovoamicase v té době používalo i pro označení prostitutky. Ze stejného kořenu se ale odvozují i slovaamicus(přítel) aamicitia(přátelství). V dobovém kontextu byla ovšem slovemamicitiamyšlena spíše zavázanost nebo ovlivněnost.Marcus Tullius Cicerose tímto tématem zabývá do hloubky ve svémtraktátuO Přátelství.
Další římský básník,Ovidius, sepsal obsáhlé díloUmění milovat, ve kterém se podrobně zaobírá všemi aspekty lásky a zároveň poskytuje o lásce užitečné rady.
Křesťanstvíažidovstvímají díky podobným základům i podobné náhledy na lásku. Obě náboženství rozlišují mezilidskou lásku a lásku mezi Bohem a člověkem, přičemž považují oba typy za nejdůležitější podstatu své náboženské víry. V obou náboženstvích se vyskytují přikázání ohledně obou druhů lásky, jako např.„miluj bližního svého“(Leviticus19:18), nebo„Budeš milovat Hospodina, svého Boha, celým svým srdcem a celou svou duší a celou svou silou.“(Deuteronomium6:5).
Vestarém zákoně(tóře) se vyskytuje více náhledů na Boží lásku, které se vždy neshodují.Pravděpodobně nejstarší a nejznámější "definice" lásky v křesťanství se nachází vNovém zákoněv jedné z epištol sv. PavlaSv. Tomáš Akvinský, popsal lásku jako „vůli konat dobro vůči ostatním“ nebo „touhu po úspěchu druhých“.Nejčastěji citovaná židovská definice lásky pochází od novodobéhorabínaEliyahu Eliezer Desslera, který ji popisuje jako „dávání bez očekávání zisku“.Některé křesťanské zdroje také přímo prohlašují, že „Bůh je láska“.Tato teze se v židovské víře nevyskytuje.
Ve svatých textechislámské víryse žádné ukazatele na to, že „Bůh je láska“, nevyskytují. Podobně jako křesťanství a židovství, i islám rozlišuje mezilidskou lásku a lásku mezi Bohem a člověkem, tu ale rozděluje ještě na dva další druhy. Tzv.rafahneborahmahje Boží láska zahrnující všechny živé bytosti bez rozdílu, zatímcohubnebowuddajsou názvy pro lásku Boha pouze k věřícím, kteří dodržují všechna přikázání. Podle koránu tedyAlláhmiluje všechny lidi bez rozdílu, zároveň si ale lidé musí vysloužit jeho náklonnost svou poslušností.
Buddhismus, podobně jako starověké Řecko, rozlišuje několik druhů lásky.
Cílem buddhistů je osvobodit se od utrpení (tzn. dosáhnout probuzení vymaněním se zasamsáry).
Hinduismuspoužívá stejné rozdělení jako buddhismus, ale ještě navíc rozlišuje tzv.prema, povznesenou láska abhakti, lásku k bohu.
HnutíHippies, které působilo ponejvíce v 60. letech minulého století na území USA, praktikovalo ideologii tzv. „volné lásky“. Ta spočívala ve vyjadřování lásky ke všem lidem bez rozdílu a v názoru, že sex se žádným způsobem neodlišuje od ostatních věcí, které spolu lidé mohou činit. Toto kulturní hnutí tedy nemělo prakticky žádnátabua provozování nezávazného sexu bylo zcela běžnou záležitostí.