Zemědělství

Zemědělstvíje věda a umění pěstovánírostlinachovu hospodářských zvířat.Zemědělství hrálo klíčovou roli při vznikuusedlélidskécivilizace, přičemž kultivacedomestikovanýchdruhů rostlin a zvířat vytvořila potravinové přebytky, které lidem umožnily žít v městských sídlech.Dějiny zemědělstvípočínají před tisíci lety. Nejméně před 105 000 lety počali lidé sbírat zrna divokých rostlin. Raní zemědělci je začali cíleně vysazovat přibližně před 11 500 lety. Před více než 10 000 lety byla domestikovánaprasata,ovceaskot.Plodinyse nezávisle pěstovaly v nejméně 11 oblastech světa. Ve dvacátém století ovládlo zemědělskou produkci průmyslové zemědělství, založené na velkoplošnýchmonokulturách. Přesto ještě na počátku 21. století dvě miliardy lidí stále závisejí na samozásobitelském zemědělství.
Moderníagronomie,šlechtění rostlin,agrochemikálie, jako jsoupesticidyahnojiva, a technické inovace umožnily výrazné zvýšení výnosů, na druhé straně však vedly k rozsáhlému poškozováníživotního prostředí. Selektivní šlechtění a moderní postupy vchovu hospodářských zvířatpodobně zvýšily produkci masa, nastolily ale otázky ohledněživotní pohody zvířata ničení životního prostředí. Environmentální otázky zahrnují příspěvek zemědělství keglobálnímu oteplování, vyčerpávání podzemních vod,odlesňování,antibiotické rezistencia používánírůstových hormonův průmyslové produkci masa. Rozsáhle se uplatňujígeneticky modifikované organismy, i když některé z nich jsou v určitých zemích zakázány.
Hlavní zemědělské produkty lze zhruba rozdělit napotraviny,vlákna,palivaasuroviny(napříkladkaučuk). Skupiny potravin zahrnujíobiloviny,zeleninu,ovoce,oleje,maso,mléko,houbyavejce. Zemědělství zaměstnává více než třetinu světové pracovní síly, což je nejvíce hned posektoru služeb, i když počet pracovníků v zemědělství se v rozvinutých zemích v průběhu staletí výrazně snížil.
Zemědělství je obvykle míněno jako lidská činnost, avšak plodiny také pěstují jisté druhymravenců,termitůanosatců.Zemědělství má řadu definic, lišících se zahrnovaným rozsahem. Ve svém nejširším smyslu využívá přírodní zdroje k „produkci komodit zajišťujících život, včetněpotravin,textilních vláken, lesnických produktů, zahradnických plodin a souvisejících služeb“.Takto definovaný záběr pokrývá zemědělství,zahradnictví,chov hospodářských zvířatalesnictví, v praxi se však zahradnictví a lesnictví do zemědělství nezahrnují.
Vynález a rozvoj zemědělství umožnil růstlidské populacena mnohonásobně větší úroveň, než by byla udržitelnálovem a sběrem.Zemědělství vzniklo nezávisle v různých částech světaa zahrnovalo různorodou škálutaxonův nejméně 11 samostatných centrech původu.Již nejméně před 105 000 lety raní lidé sbírali a pojídali zrna divoce rostoucích obilnin.Asi před 11 500 lety bylo v oblastiLevantypěstováno osm základních plodinneolitu,pšenice jednozrnka(Triticum monococcum) advouzrnka(Triticum dicoccum), plevnatýječmen(Hordeum vulgare),hrách setý(Pisum sativum),čočka jedlá(Lens culinaris),vikev čočková(Vicia ervilia),cizrna beraní(Cicer arietinum)  alen setý(Linum usitatissimum).Rýžebyladomestikovánav Číně mezi 11 500 a 6200 př. n. l., nejstarší známá kultivace se datuje 5700 př. n. l., následovanáfazolemi mungo,azukiasójou.Domestikaceovce proběhla v Mezopotámii před 13 000 až 11 000 lety.Skot vznikl zhruba před 10 500 lety domestikací divokéhopraturav oblastech moderního Turecka a Pákistánu.Chovprasatzačal v oblasti Eurasie, zahrnující Evropu, východní Asii a jihozápadní Asii,divoká prasatazde byla poprvé domestikována před 10 500 lety.V jihoamerických Andách před 10 000 až 7 000 lety člověk domestikovalbrambory, spolu sfazolemi,kakaema zvířata jakolamy,alpakyamorčata.Cukrová třtinaa některé druhy kořenové zeleniny byly domestikovány na Nové Guineji přibližně před 9 000 lety.Čirokbyl domestikován v oblasti africkéhoSahelupřed 7 000 lety. Bavlna byla vyšlechtěna v Peru před 5 600 letya nezávisle také v Eurasii. Kukuřice vznikla před 6 000 lety vMezoamericešlechtěním divoké trávy teosinte.Badatelé uvádějí několik hypotéz vysvětlujících historický původ zemědělství. Studie přechodu od lovců-sběračů kagrární společnostinaznačují počáteční období intenzifikace a rostoucísedentismus; příklady jsou kulturaNatúfienv Levantě araný neolit v Číně. Divoké plodiny, dříve pouze sklízené, začali lidé cíleně vysazovat, a postupně je takdomestikovali.
Asi 8 000 let př. n. l. začaliSumerovéžít ve vesnicích, jejich zemědělství spoléhalo na řekyEufrataTigrisa jimi napájené závlahové systémy. Napiktogramechz doby asi 3 000 let př. n. l. se objevují prvnípluhya 2 300 let př. n. l. secí pluhy. Sumerští zemědělci pěstovali pšenici, ječmen, čočku, cibuli a jinou zeleninu a ovoce, včetně datlí, vína a fíků.Zemědělství starověkého Egypta záviselo na řeceNila jejích sezónních záplavách. Začalo vpředdynastické doběna koncipaleolitu, po roce 10 000 př. n. l. Základními potravinovými plodinami bylo obilí, především pšenice a ječmen, spolu s průmyslovými plodinami, jakolenapapyrus.V Indii byly pšenice, ječmen ajujubadomestikovány 9 000 let př. n. l., brzy je následovaly ovce a kozy.Domestikace skotu, ovcí a koz proběhla v kultuřeMéhrgarh8 000–6 000 let př. n. l.Bavlnabyla vyšlechtěna v 5. – 4. tisíciletí před naším letopočtem.Archeologické nálezy dokládají užívání pluhu se zvířecím potahem vcivilizaci poříčí Indupřed 2500 lety př. n. l.V Číně existoval od 5. století před naším letopočtem celostátní systém sýpek a rozšířenéhedvábnictví.K 1. století před naším letopočtem se datuje používání vodních mlýnů na obilí, následované rozvojem zavlažování.Na konci 2. století byl vyvinut těžkýpluhse železným nožem a odhrnovací deskou.Tento typ pluhu se postupně rozšířil na západ přes Eurasijský kontinent.Asijská rýže byla domestikována v oblasti kolemPerlové řekyv jižní Číně, před 8 200–13 500 lety (v závislosti na konkrétním použitém odhadumolekulárních hodin), z jediného genetického předka, divoké rýžeOryza rufipogon.Vestarověkém ŘeckuaŘíměbyly hlavními pěstovanými obilninamipšenice setáadvouzrnkaa ječmen, mezi pěstovanou zeleninu patřil hrách, fazole a olivy. Ovce a kozy se chovaly hlavně pro mléčné produkty.
Zemědělství se vyvíjelo také na amerických kontinentech. VMezoamericese kromě kukuřice domestikovala také tykev, fazole a kakao.Kakao bylo domestikováno kolem roku 3000 př. n. l. na území dnešníhoEkvádorukulturou Mayo-Chinchipe.Krocan byl pravděpodobně domestikován v Mexiku nebo na jihozápadě dnešních Spojených států.Aztékovévyvinuli zavlažovací systémy, terasovitá pole, hnojení půd a vynalezlichinampasneboli umělé ostrovy pro pěstování plodin v zavodněné krajině.Mayovéod 4. století př. n. l. využívali k obhospodařování bažin rozsáhlé systémy kanálů a vyvýšených polí.V Andách byla domestikována koka, stejně jako arašídy, rajče, tabák a ananas.V Peru byla 3 600 let př. n. l. domestikována bavlnaa zvířata jakolama,alpakaamorče.Domorodí obyvatelé východní části Severní Ameriky domestikovali plodiny, jako je slunečnice, tabák,tykevamerlík.Sklízeli také divoké plodiny včetně divoké rýže ajavorového sirupu.Domestikovaná jahoda je kříženec chilského a severoamerického druhu, který vznikl šlechtěním v Evropě a Severní Americe.Domorodí obyvatelé dnešní Kalifornie a severozápadního pobřeží Severní Ameriky uplatňovali v lesích, stepích, lesostepích a mokřadech různé formylesního zahradnictvíažárového hospodaření. Domorodci praktikovali zakládání požárů omezeného rozsahu, kterými udržovali nízkointenzivní zemědělství s volnou rotací, jakýsi druh divoképermakultury.NaVelkých planináchse vyvinul systém společné výsadby zvaný „tři sestry“, sestávající ze zimní dýně, kukuřice a pnoucí fazole.
Domorodí Australané, dlouho považovaní pouze za kočovné lovce-sběrače, podle novějších výzkumů praktikovali žárové hospodaření. Systematickým vypalováním porostů zvyšovali produktivitu přirozeného prostředí.Před asi 5000 lety vyvinul kmen Gunditjmara a další skupiny systém chovu úhořů a pastí na ryby.Existují důkazy o probíhající „intenzifikaci“ na celém kontinentu.Ve dvou oblastech Austrálie, centrálním západním pobřeží a východní části střední Austrálie, raní zemědělci žijící ve stálých sídlištích pěstovali jamy (Dioscorea hastifolia), domorodé proso (Panicum decompositum) a divokou cibuli (Cyperus bulbosus).
Během středověku, a to jak v islámském světě, tak v Evropě, došlo v zemědělství k významným přeměnám. Ty byly způsobeny zdokonalením technik a šířením plodin, včetně zavádění cukru, rýže, bavlny a ovocných stromů (například pomerančovníku) do Evropy přes Araby ovládanýPyrenejský poloostrov(Al-Andalus).Kolumbovská výměnapo roce 1492 přinesla do Evropy plodiny z Nového světa, jako je kukuřice, brambory, rajčata, sladké brambory a maniok. Ze Starého světa se do Ameriky dostala pšenice, ječmen, rýže a řepa a hospodářská zvířata včetně koní, skotu, ovcí a koz.Během středověku začal být staršídvoupolní systémnahrazovánsystémem trojpolním, ve kterém se jedno ze tří polí každoročně  ponechalo ladem. Došlo tím ke zvýšení produktivity a obohacení půdy, neboť změna osevního postupu umožnila pěstování dusík vázajících luštěnin, jako hrách, čočka a fazole.
Britská zemědělská revoluceprobíhající od 17. století vedla k rozmachuzavlažování, střídání plodin a užívání hnojiv, což dovolilo výrazný růst celosvětové populace. Od počátku 20. století zemědělství ve vyspělých zemích, a do menší míry v rozvojovém světě, zaznamenalo velké zvýšení produktivity nahrazením lidské práce mechanizací a zavedením syntetických hnojiv,pesticidůašlechtění.Haberův–Boschův procesumožnil syntézu hnojiv na bázidusičnanu amonnéhov průmyslovém měřítku, což výrazně zvýšilo výnosy plodin a tím umožnilo další prudký nárůst lidské populace.Významné zvýšení produktivity také přinesla ve 2. polovině 20. století tzv.zelená revoluce.
Moderní zemědělství nastolilo řadu politických, ekonomických a environmentálních otázek jako znečišťování vod, biopaliva,geneticky modifikované organismynebo celní a dotační politika, což vedlo k rozvoji alternativních přístupů jako jeekologické zemědělství.
Pastevectví(pastoralismus) je způsob chovu domestikovaných zvířat. V kočovném pastevectví se stáda hospodářských zvířat přemísťují z místa na místo při hledání pastvin, potravy a vody. Tento typ hospodaření se praktikuje varidníchasemiaridníchoblastechSahary, Střední Asie a některých částech Indie.
Při střídavém hospodaření je malá plocha lesa vyčištěna mýcením a vypalováním stromů. Vyklizená půda se využívá pro pěstování plodin po dobu několika let, než se půda příliš vyčerpá a plocha se opustí. Vybere se nová část lesa a proces se opakuje. Tento způsob zemědělství se praktikuje hlavně v oblastech s hojnými srážkami, kde dochází k rychlé regeneraci lesa. Střídavé hospodaření se praktikuje v severovýchodní Indii, jihovýchodní Asii a Amazonii.
Samozásobitelské zemědělstvízajišťuje potřeby rodiny nebo lokální komunity, vytváří jen málo přebytků využitelných vzdálenějšími spotřebiteli. Je rozšířené v monzunových oblastech Asie a v jihovýchodní Asii.Podle odhadů existovalo v roce 2018 asi 2,5 miliardy samozásobitelských zemědělců, kteří obdělávali asi 60 % světové orné půdy.
Intenzivní zemědělstvíje způsob pěstování a  chovu, zaměřený na maximalizaciproduktivity, s vysokým stupněm využití půdy a velkou spotřebou vstupů (voda, hnojiva, pesticidy). Značná je také míraautomatizace. Intenzivní zemědělství se praktikuje především ve vyspělých zemích.
Intenzivní zemědělství dvacátého století přineslo zvýšení produktivity. Manuální práci nahradila technika a syntetická hnojiva a pesticidy, za cenu zvýšeného znečišťování vod a dalších negativních vlivů. V rozvinutých zemích je častou praxí poskytování zemědělskýchsubvencí. V reakci na ekologické dopadykonvenčního zemědělstvíse v poslední době prosazují alternativní způsoby hospodaření, ve forměekologického, regenerativního a udržitelného zemědělství.Jednou z hlavních hybných sil tohoto hnutí jeEvropská unie, která poprvé certifikovalabiopotravinyv roce 1991 a roku 2005 zahájila reformu svéspolečné zemědělské politiky(SZP), s cílem postupně ukončit komoditně zaměřené zemědělské dotace, a to odstraněním vázanosti dotací na velikost produkce (tzv.decoupling). Růst ekologického zemědělství obnovil výzkum alternativních technik, jako jeintegrovaná ochrana proti škůdcům, selektivní šlechtěnía zemědělství v kontrolovaném prostředí.Mezi nedávno vyvinuté obecně využívané postupy patřígeneticky modifikované potraviny.Poptávka po nepotravinářských plodinách pro biopaliva, výstavba na původně zemědělských půdách, rostoucí náklady na dopravu,změna klimatu, rostoucí poptávka spotřebitelů v Číně a Indii a růst populaceohrožujípotravinovou bezpečnostv mnoha částech světa.Mezinárodní fond pro rozvoj zemědělství(IFAD) předpokládá, že částí řešení problému vzrůstajících cen potravin a celkové potravinové bezpečnosti může být rozvoj maloplošného zemědělství, vzhledem k příznivým zkušenostem z Vietnamu. Celosvětovým problémem je takédegradace půda nemoci plodin, jako jerez travní. Přibližně 40 % zemědělské půdy na světě je vážně znehodnoceno.K roku 2015 byla světově největším zemědělským producentem Čína, následovaná Evropskou unií, Indií a Spojenými státy.Podle ekonomických ukazatelů celkové produktivity je současné zemědělství ve Spojených státech zhruba 1,7krát produktivnější než v roce 1948.
Podle třísektorové teorie se počet lidí zaměstnaných v zemědělství a jiných primárních odvětvích (jako jerybolov) pohybuje od méně než 2 % ve většině vyspělých zemí až po více než 80 % v nejméně rozvinutých státech.Od časůprůmyslové revoluceprodělalo mnoho zemí přechod na rozvinutou ekonomiku a podíl lidí pracujících v zemědělství neustále klesá. Například v 16. století v Evropě zemědělství zaměstnávalo 55 až 75 % obyvatel; do 19. století tento podíl klesl na 35 až 65 %.Ve stejných zemích je to dnes méně než 10 %.Na začátku 21. století pracovala v zemědělství přibližně jedna miliarda lidí, neboli více než 1/3 práceschopné síly. Zahrnuje to i přibližně 70 % celosvětovézaměstnanosti dětí. V řadě zemí je odvětvím zaměstnávajícím největší procento žen.Zemědělství v pozici největšího světového zaměstnavatele předstihl v roce 2007 sektor služeb.
Zemědělství, zejména polní práce, dosud zůstává rizikovým povoláním. Zemědělci na celém světě jsou vystavováni vysokému rizikupracovních úrazů, onemocnění dýchacích cest, poškozenísluchuzpůsobenémhlukem, kožních chorob, jakož i některých druhůrakovinysouvisející s používáním chemikálií a dlouhodobému pobytu na slunci. Na průmyslových farmách jsou úrazy často spojeny s obsluhou zemědělských strojů. V rozvinutých zemích je běžnou příčinou smrtelných zranění zemědělských pracovníků převrácenítraktoru.Zdraví nebezpečné mohou být taképesticidya jiné chemikálie používané v zemědělství. Vystavení pesticidům může vyvolat zdravotní potíže nebo vést k vrozeným vadám u dětí.Na rodinných farmách spolu často žijí a pracují všichni její členové, celé rodiny tak bývají vystaveny riziku zranění, nemocí a smrti.Obzvláště zranitelné jsou nejmenší děti do 6 let.Mezi běžné příčiny úmrtí mladých zemědělských pracovníků patří utopení, nehody a úrazy při obsluze zemědělských strojů a traktorů.
Mezinárodní organizace práce(ILO) považuje zemědělství za „nejnebezpečnější ze všech hospodářských odvětví“.Odhaduje, že na světě dochází ročně nejméně ke 170 000 úmrtím spojených s prací v zemědělství, což je dvojnásobek průměru jiných povolání. Kromě toho výskyt úmrtí, zranění a nemocí souvisejících se zemědělskými činnostmi často není hlášen.ILO v roce 2001 vydala Úmluvu o bezpečnosti a ochraně zdraví v zemědělství, která pokrývá rozsah rizik v zemědělství, prevenci těchto rizik a roli, kterou by měli hrát jednotlivci a organizace zabývající se zemědělstvím.
V Evropské unii vydáváEvropská agentura pro bezpečnost a ochranu zdraví při prácipokyny k provádění směrnic v oblasti bezpečnosti a ochrany zdraví v zemědělství, chovu hospodářských zvířat, zahradnictví a lesnictví.Ve Spojených státech označil Národní institut pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci (National Institute for Occupational Safety and Health) zemědělství za prioritní odvětví v Národní agendě pro výzkum povolání (National Occupational Research Agenda), která má identifikovat a vytvořit intervenční strategie v otázkách bezpečnosti a ochrany zdraví při práci.
Celková zemědělská produkce vybraných zemí světa je uvedena v grafech níže.
Pěstební systémy se v různých oblastech liší v závislosti na dostupných zdrojích a omezeních, jako jsou: poloha a podnebí; vládní politika; hospodářské, sociální a politické tlaky; a filozofie a kulturní zvyklosti zemědělce.
Žďárové nebo také střídavé zemědělství (Shifting cultivation) je systém, kdy se vypaluje lesní porost a na popelem zúrodněné půdě se následně několik let pěstují jednoleté a trvalé plodiny.Po vyčerpání půdy se pozemek nechá ladem, aby opět zarostl lesem, a zemědělec se přesune na novou plochu, aby se po delší době (10–20 let) postupně vrátil zpět. Růst hustoty obyvatelstva vede ke zkracování obdobíúhoru. Půda pak potřebuje dodatečnýpřísun živin(umělého hnojiva nebomrvy) a manuální likvidaci plevele a škůdců. Dalším stupněm intenzifikace je každoroční kultivace, která nezahrnuje dobu úhoru. Je ještě náročnější na dodávky živin a omezování škůdců.
Průmyslový vývoj vedl k zavedenímonokultur, kdy se jedenkultivarvysazuje na velké ploše. Vzhledem k nízké biologické rozmanitosti je využití živin jednostranné a dochází k přemnožování škůdců, což vyžaduje větší používání pesticidů a hnojiv.Dalšími druhy systémů každoroční kultivace, známými jakopolykultury, jsou postupné pěstování (Multiple cropping), kdy se několik plodin pěstuje postupně během jednoho roku, a smíšené pěstování (Intercropping) několika plodin současně.
Omezujícím faktorem zemědělství v subtropických a aridních oblastech je roční úhrn a rozdělení dešťových srážek. Zužuje vegetační období a počet ročních sklizní, případně vyžaduje zavlažování. Ve všech těchto oblastech se pěstují víceleté plodiny (káva, kakao) a praktikují se méně intenzivní způsoby hospodaření, jako jeagrolesnictví. V mírném podnebním pásmu, kde původní ekosystémy tvořily převážně stepi, je dominantním systémem vysoce produktivní celoroční hospodaření.
Významné kategorie potravinářských plodin zahrnují obilniny, luštěniny, píci, ovoce a zeleninu.Mezi přírodní vlákna patříbavlna,vlna,konopí,hedvábíalen.V různých pěstitelských oblastech celého světa se pěstují specifické plodiny.
Tabulky níže uvádějí světovou produkci dle odhaduOrganizace pro výživu a zemědělství, v milionech metrických tun.
Živočišná výroba zahrnuje všechny aspekty chovu hospodářských zvířat .Hospodářská zvířatase chovají kvůli produktům, což je maso, mléko, vejce nebo vlna, kromě toho také pro práci a přepravu.Pracovní zvířata, jako koně,mezci, skot,vodní buvoli, velbloudi, lamy,alpaky, osli a psi, se po staletí využívala při obdělávání půdy, sklizni plodin, pastvě a ochraně stád a přepravě zemědělských produktů na trhy.
Systémy živočišné výroby lze definovat na základě zdroje krmiva, jako pastevní (extenzivní), ustájený (intenzivní) nebo smíšený.K roku 2010 živočišná výroba využívala 30 % nezaledněné zemské plochy a zaměstnávala přibližně 1,3 miliardy lidí. Mezi rokem 1960 a 2010 došlo k významnému nárůstu živočišné výroby, a to jak počty kusů, tak i váhoujatečního zvířete, zejména u skotu, prasat a kuřat. Produkce posledně jmenovaných se přitom zvýšila téměř desetinásobně. Významný nárůst zaznamenala také zvířata chovaná pro další produkty, jako mléčná plemena skotu anosnice. Předpokládá se, že do roku 2050 budou celosvětové počty skotu, ovcí a koz dále prudce narůstat.Jedním z nejrychleji rostoucích odvětví produkce potravin je takéakvakultura, tedy chov ryb a jiných vodních živočichů v moři a přírodních i umělých nádržích. Mezi lety 1975 a 2007 rostla v průměru o 9 % ročně.
V druhé polovině 20. století se chovatelé využívající selektivní šlechtění zaměřili na vytváření produktivnějších plemen a kříženců hospodářských zvířat, přičemž většinou zanedbávali potřebu zachování genetické rozmanitosti. Tento trend vedl ke značnému snížení genetické rozmanitosti a genetického rezervoáru plemen hospodářských zvířat. Následkem je nižší odolnost vůči chorobám a horší lokální adaptace oproti tradičním plemenům.
Při pastevním chovu závisí obživapřežvýkavcůna rostlinném materiálu dostupném na pastvinách, jako jsou louky nebo křoviny. Hlavním zdrojem živin pro pastvinou vegetaci jsou výkaly pasoucích se zvířat, někdy se používá také doplňkové přihnojování. Tento systém je obzvláště důležitý v oblastech, kde není možné pěstování plodin kvůli nepříznivému klimatu nebo půdě. Pastevním chovem se celosvětově zabývá asi 30–40 milionů pastevců.Smíšené produkční systémy využívají travní porosty, pícniny a obilniny jako krmivo pro přežvýkavce a monogastrická zvířata (tzn. s jedním žaludkem, hlavně kuřata a prasata). Ve smíšených systémech se mrva obvykle recykluje jako hnojivo.
Bezpůdní systémy spoléhají na dodávku krmiv z vnějších zdrojů, mizí zde místní propojení rostlinné a živočišné produkce. Tento systém se častěji vyskytuje v členských zemíchOrganizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj(OECD). Rostlinná výroba spoléhá především na syntetická hnojiva. Využitíkejdyamrvyje problematické, často se stává zdrojem znečištění.Průmyslové země tímto způsobem vytvářejí většinu celosvětové produkce drůbeže a vepřového masa. Vědci odhadují, že 75 % růstu živočišné výroby v letech 2003 až 2030 bude ve formě intenzivního velkochovu, někdy nazývaného průmyslové zemědělství. Velký podíl na tomto růstu mají rozvojové země Asie, v mnohem menší míře Afrika.Některé z postupů používaných v průmyslové živočišné výrobě, jako používánírůstových hormonů, vzbuzují kontroverze.
Zpracování půdy je způsob její úpravy pomocí nástrojů, jakopluhnebobrány. Slouží k přípravě půdy na výsadbu nebo setí, doplnění živin a omezení výskytu škůdců a plevele. Používané způsoby sahají od konvenčníorbyaž pobezorebné. Orba zvyšuje produktivitu půdy jejím zkypřením, prohřátím, zapravením hnojiva a zamezením růstuplevelů. Zvyšuje však náchylnost půdy kerozi, podporuje rozklad organických látek uvolňujících CO2a snižuje množství a rozmanitost půdních organismů.
Ochrana před škůdcizahrnuje likvidaci plevelů, hmyzu, roztočů a chorob. Používají se postupy chemické (pesticidy), biologické (biologický boj), mechanické (orba) a kulturní. Kulturní postupy zahrnují střídání plodin, utrácení nakažených chovů, využívání krycích plodin a smíšených porostů,kompostování, pěstování rezistentních druhů a vyvarování se faktorů, příznivých šíření škůdců.Integrovaná ochrana proti škůdcůmse pokouší využít všechny tyto metody, aby populace škůdců nedosáhla úrovně, působící významné ekonomické ztráty. Používání pesticidů doporučuje až jako poslední možnost.
Živinové hospodářství(živinový management) se zabývá jak zdroji přívodu živin pro rostlinnou a živočišnou výrobu, tak i způsoby využití biologického odpadu produkovaného hospodářskými zvířaty (chlévská mrva,kejda, exkrementy). Zdroji živin mohou býtprůmyslová anorganická hnojiva,hnůj,zelené hnojivo,komposta minerály.Využití živin plodinami lze také řídit pomocí kulturních technik, jako je střídání plodin nebo prováděníúhorů. Živočišný odpad se do půdy dostává buď chovem hospodářských zvířat na plochách krmné plodiny, například při řízené intenzivní rotační pastvě, případně rozmetáním jeho suché či kapalné formy na ornou půdu nebo na pastviny.
Vodní hospodářstvíje nutností v místech s nedostatečnými nebo proměnlivýmivodními srážkami. To se do určité míry týká většiny oblastí světa.Někteří pěstitelé používajízavlažování, aby doplnili deficit srážek. V jiných oblastech, například naVelkých planináchv USA a v Kanadě zemědělci nechávají pole rokladem, aby se nastřádala v půdě vlhkost. V následujícím roce ji využijí pro pěstování plodin.Na zemědělství připadá 70 % celosvětové spotřebysladké vody.
Podle zprávyMezinárodního institutu pro výzkum potravinové politiky(IFPRI) bude dopad zemědělských technik na produkci potravin největší v případě jejich zavedení ve vzájemné kombinaci. IFPRI vytvořil model, který měl vyhodnotit, jak by jedenáct technik mohlo do roku 2050 ovlivnit zemědělskou produktivitu,potravinovou bezpečnosta obchod. Podle získaných výsledků by počet lidí ohrožených hladem mohl klesnout až o 40 % a ceny potravin by se mohly snížit téměř o polovinu.
Platby zaekosystémové službyjsou metodou poskytování doplňkových finančních pobídek, které mají motivovat zemědělce k zachování některých aspektů životního prostředí. Opatření mohou například zahrnovat platby za zalesňování kolem toků řek před městy, s cílem zlepšit dostupnost pitné vody.
Lidé praktikují úpravy plodin po tisíce let, od počátků civilizace. Změny plodin pomocí šlechtitelských postupů mění genetické složení rostliny za účelem vývoje plodin s příznivějšími vlastnostmi pro člověka, například větších plodů nebo semen, tolerance vůči suchu nebo odolnosti vůči škůdcům. Významný pokrok v šlechtění rostlin přinesla práce genetikaGregora Mendela. Jeho výzkum dominantních a recesivníchalel, ačkoli nejprve do značné míry přehlížen téměř 50 let, nakonec umožnil pěstitelům lépe porozumětgeneticea technikám šlechtění. Šlechtění plodin zahrnuje techniky, jako je výběr rostlin s požadovanými vlastnostmi,samoopyleníakřížové opylenía molekulární techniky, které geneticky modifikují organismus.
Domestikace rostlinv průběhu staletí zvýšila výnos, zlepšila odolnost vůči chorobám a suchu, usnadnila sklizeň a zlepšila chuť a výživovou hodnotu plodin. Pečlivý výběr a šlechtění měly značný vliv na vlastnosti plodin. Výběr a šlechtění trav a jetele ve 20. a 30. letech 20. století zlepšilo pastviny na Novém Zélandu. Rozsáhlé výzkumné úsilí zaměřené namutagenezivyvolanou rentgenovým a ultrafialovým zářením (tedy primitivní genetické inženýrství) během padesátých let 20. století vytvořilo moderní komerční odrůdy obilnin, jako je pšenice, kukuřice a ječmen.
Zelená revolucepopularizovala použití konvenčníhybridizacek prudkému zvýšení výnosu vytvořením vysoce výnosných odrůd. Například průměrné výnosy kukuřice v USA vzrostly z přibližně 2,5 tuny na hektar (t/ha) v roce 1900 na přibližně 9,4 t/ha v roce 2001. Průměrné celosvětové výnosy pšenice podobně vzrostly z méně než 1 t/ha v roce 1900 na více než 2,5 t/ha v roce 1990. Průměrné výnosy pšenice v Jižní Americe se pohybují kolem 2 t/ha, v Africe méně než 1 t/ha a v Egyptě a Arábii až 3,5 až 4 t/ha s využitím zavlažování. Naproti tomu průměrný výnos pšenice v zemích, jako je Francie, přesahuje 8 t/ha. Rozdíly ve výnosech jsou způsobeny zejména odlišným klimatem, genetikou a úrovní intenzivních zemědělských technik (používání hnojiv, chemická ochrana proti škůdcům, kontrolovaný vzrůst pro omezení poléhání).
Geneticky modifikované organismy(GMO) jsou organismy, jejichž genetický materiál byl změněn technikami genetického inženýrství obecně známými jakotechnologie rekombinantní DNA. Genetické inženýrství rozšířilo nabídku genů, které mají šlechtitelé k dispozici při vytváření požadovaných zárodečných linií pro nové plodiny. Pomocí genetického inženýrství bylo možné u plodin například zvýšit jejich houževnatost, nutriční obsah, odolnost vůči hmyzu a virům a toleranci vůči herbicidům.GMO plodiny u některých lidí vyvolávají obavy ohledně bezpečnosti potravin. Řada zemí zavedla omezení týkající se pěstování, dovozu nebo konzumace GMO potravin a plodin.V současné době upravuje obchod s GMO mezinárodní úmluva,Cartagenský protokol o biologické bezpečnosti. Probíhá také diskuse ohledně označování potravin vyrobených z geneticky modifikovaných organismů. Zatímco EU v současné době vyžaduje, aby byly označeny všechny potraviny pocházející z geneticky modifikovaných organismů, v USA toto není třeba.
Semeno rezistentní vůči herbicidům má do svéhogenomuimplantovanýgen, který rostlině umožňuje tolerovat expozici herbicidu, včetněglyfosátu. Tato osiva dovolují pěstování plodin, které lze postřikovat herbicidy k likvidaci plevelů, aniž by došlo k poškození rezistentní plodiny. Kultury tolerantní k herbicidům používají zemědělci po celém světě.S rostoucím používáním těchto plodin dochází k nárůstu používání herbicidních postřiků na bázi glyfosátu. V některých oblastech se vyvinuly plevele rezistentní vůči glyfosátu, což donutilo zemědělce přejít na jiné herbicidy.Některé studie také spojují rozšířené používání glyfosátu snedostatkem železau některých plodin. To snižuje jak produktivitu, tak i výživovou hodnotu plodiny, s negativními ekonomickými a zdravotními důsledky.
Pěstitelé také využívají GMO plodiny odolné vůči hmyzu. Mají gen z půdní bakterieBacillus thuringiensis(Bt), který produkuje toxin specifický pro hmyz. Tyto plodiny odolávají poškození hmyzem.Existují názory, že podobné nebo lepší odolnosti vůči škůdcům lze dosáhnout tradičními šlechtitelskými postupy, například hybridizací nebo křížovým opylováním divokými druhy. V určitých případech jsou primárním zdrojem rezistentních vlastností divoké druhy; některékultivaryrajčete získaly pomocí křížení s divokými populacemi rajčat rezistenci vůči nejméně 19 chorobám.
Zemědělství zatěžuje společnost řadouexterních nákladůkvůli dopadům, jako je poškozování přírodypesticidy(zejménaherbicidyainsekticidy), odčerpávání živin, nadměrná spotřeba vody a ztráta přirozených prostředí. Posouzení účinků zemědělství ve Spojeném království z roku 2000 stanovilo celkové externí náklady za rok 1996 ve výši 2 343 milionů liber, tj. 208 liber na hektar.Analýza těchto nákladů v USA z roku 2005 dospěla k závěru, že externality rostlinné výroby dosahují přibližně 5 až 16 miliard USD (30 až 96 USD na hektar), zatímco živočišné výroby 714 milionů USD.Obě studie, které se zaměřovaly výhradně na fiskální dopady, dospěly k závěru, že externí náklady by se měly více internalizovat, tj. přenést na jejich původce. Tyto analýzy nezohledňovalysubvence, uváděly však, že subvence též ovlivňují náklady zemědělství pro společnost.
Zemědělství se snaží zvyšovat výnosy a snižovat náklady. Výnos roste díky vstupům, jako jsou hnojiva a odstraňovánípatogenů,predátorůa konkurentů (jako jsouplevele). Náklady se snižují s rostoucí plochou farem, například zvětšováním polí; to znamená odstraňování mezí, příkopů a dalšíchbiotopů. Pesticidy likvidují hmyz, rostliny a houby. Tato a další opatření na intenzivně obhospodařované půdě drasticky snižujíbiologickou diverzitu.
Mezinárodní skupina pro zdroje v rámciProgramu OSN pro životní prostředí(UNEP) vyhodnotila v roce 2010 environmentální dopady spotřeby a výroby. Zjistil, že zemědělství a spotřeba potravin jsou dva z nejdůležitějších faktorů tlaku na životní prostředí, zejména změnybiotopů,změny klimatu, spotřeby vody a toxických emisí. Zemědělství je hlavním zdrojem toxických látek uvolňovaných do životního prostředí, včetně insekticidů, zejména těch používaných při pěstování bavlny.UNEP ve zprávě z roku 2011 o zelené ekonomice uvádí, že „zemědělské činnosti, s výjimkou změn ve využívání půdy, produkují přibližně 13 procent světových antropogenních emisískleníkových plynů. Patří sem skleníkové plyny emitované používáním anorganických hnojiv, agrochemických pesticidů a herbicidů; (emise vznikající při výrobě těchto látek jsou zahrnuty do průmyslových emisí) a spotřebou fosilních paliv.
Vysoký představitel OSN Henning Steinfeld uvedl, že „dobytek je jedním z nejvýznamnějších přispěvatelů k nejzávažnějším environmentálním problémům dneška“. Pro účely živočišné výroby slouží 70 % veškeré půdy využívané k zemědělství, nebo také 30 % zemského povrchu. Je to jeden z největších zdrojů skleníkových plynů, odpovídající za 18 % světových emisí skleníkových plynů vyjádřených v ekvivalentech CO2. Pro srovnání, veškerádopravase podílí 13,5 %. Zemědělství produkuje 65 %oxidu dusnéhoantropogenního původu (který má 296 násobný potenciál globálního oteplování vůči CO2) a 37 % veškerého antropogenníhometanu(23 násobný potenciál CO2). Vytváří také 64 % emisíamoniaku. Rozšiřování chovu dobytka se uvádí jako klíčový faktorodlesňování; vAmazoniije nyní 70 % dříve zalesněné oblasti přeměněno na pastviny a zbývající část se využívá na pěstování krmiv.Chovem dobytka způsobené odlesňování a degradace půdy vede též ke snižování biologické diverzity. UNEP dále uvádí, že „při současném způsobu chovu a spotřebních vzorců se do roku 2030 předpokládá celosvětový nárůst emisí metanu z hospodářských zvířat o 60 %“.
Transformace půdy, využití půdy k získání zboží a služeb, je nejzásadnější způsob, jakým lidé mění ekosystémy Země. Považuje se za hlavní příčinu ztráty biologické rozmanitosti. Odhady množství půdy transformované lidmi se pohybují mezi 39 až 50 %.Odhaduje se, že k degradaci půdy, dlouhodobému poklesu funkce a produktivity ekosystémů dochází na 24 % světových půd, u orné půdy je tento podíl ještě vyšší.Společná zpráva OSN a FAO označuje nevhodné hospodaření s půdou za hnací faktor degradace a uvádí, že 1,5 miliardy lidí závisí na degradujících půdách. Degradací může býtodlesňování,dezertifikace,eroze, vyčerpání minerálů nebo chemická degradace (acidifikaceazasolování).
Eutrofizace, neboli nadměrné množství živin ve vodních ekosystémech, vede k přemnoženísinica řas a odkysličení vody. Následkem je úhyn ryb, ztráta biodiverzity a nevhodnost vody k pití nebo průmyslovému použití. Nadměrné hnojení zemědělské půdy a vysoká koncentrace chovu způsobují splach živin (zejménadusíkuafosforu) a jejich vyluhování ze zemědělské půdy. Tyto živiny jsou hlavnímipolutantypřispívajícími k eutrofizaci vodních ekosystémů a znečištění podzemních vod, což má škodlivé účinky na lidské populace.Hnojiva také snižují biologickou rozmanitost tím, že zvyšují konkurenci rostlin o světlo a zvýhodňují ty druhy, které jsou schopny využívat dodané živiny.Zemědělství má 70 % podíl na spotřebě sladkovodních zdrojů.Je hlavním spotřebitelem vody z vodonosných vrstev a v současnosti čerpá z těchto zdrojů podzemní vody neudržitelným tempem. Již dlouho je známo, že jsou vyčerpányzvodněv tak rozmanitých oblastech, jako je severní Čína, HorníGangaa západ USA, a nové výzkumy tento problém rozšiřuji i na zvodně v Íránu, Mexiku a Saúdské Arábii.Průmysl a městské oblasti vyvíjí rostoucí tlak na vodní zdroje, což znamená, že se prohlubuje nedostatek vody a zemědělství čelí výzvě produkovat více potravin pro rostoucí světovou populaci se zmenšenými vodními zdroji.Také způsob využívání vody v zemědělství může tvořit značné environmentální problémy, například zánik mokřadů, šíření vodou přenášených nemocí nebo degradace půdy zasolením a podmáčením, zapříčiněná nevhodnými způsoby zavlažování.
Světová spotřebapesticidůod roku 1950 vzrostla na téměř 2,3 milionu tun ročně, ztráty na úrodě způsobené škůdci však zůstávají relativně konstantní.Podle odhaduSvětové zdravotnické organizacez roku 1992 dochází každoročně ke třem milionům případům otravy pesticidy, které způsobují 220 000 úmrtí.Užívání pesticidů vede v populaci škůdců k vyvinutí rezistence, což si vyžaduje vývoj nového pesticidu, a cyklus se dále opakuje.
Existují názory, že intenzivní zemědělství a s ním spojené používání pesticidů je nezbytné pro zabráněníhladomorůma že též v jistém smyslu přispívá k ochraně přírody – dosažené vysoké výnosy zmenšují plochu potřebnou pro zemědělské činnosti.Kritici však tvrdí, že kompromis mezi ochranou životního prostředí a potřebou produkce potravin není nevyhnutelnýa že pesticidy pouze nahrazují dobré agronomické postupy, jako je střídání plodin.Technika ochrany před škůdci „přilákej – odpuzuj“ (push-pull) zahrnuje smíšené pěstování, využívající rostlinné pachy k odpuzení škůdce z plodiny (push) a jeho nalákání na místo, kde může být poté odstraněn (pull).
Globální oteplování a zemědělství jsou v globálním měřítku vzájemně propojeny. Globální oteplování zasahuje zemědělství prostřednictvím změn průměrných teplot, srážek a extrémů počasí (jako jsou bouře a vlny veder); proměn škůdců a chorob; změn koncentracíoxidu uhličitéhov ovzduší a koncentrací přízemníhoozonu; změn nutriční hodnoty některých potravinavzestup hladiny oceánů.Globální oteplování již nyní ovlivňuje zemědělství, s různými dopady v různých částech světa.Budoucí změna klimatu pravděpodobně negativně ovlivní produkci plodin v zemích bližších rovníku, v severních zeměpisných šířkách mohou být efekty pozitivní nebo negativní.Globální oteplování pravděpodobně zvýší riziko nedostatku potravin u některých zranitelných skupin, jako jsou chudé vrstvy obyvatel.
Také chov hospodářských zvířat nese zodpovědnost za produkci CO2ve skleníkových plynech a podíl na světové produkci metanu, jakož i za degradaci půd a vytlačování fauny. Zemědělství přispívá ke změně klimatu antropogenními emisemi skleníkových plynů a přeměnou nezemědělské půdy, jako je les, pro zemědělské účely.Zemědělství, lesnictví a změny ve využívání půdy se v roce 2010 podílely na světových ročních emisích přibližně 20 až 25 %.Řada politik může snížit riziko negativních dopadů změny klimatu na zemědělstvía emise skleníkových plynů ze sektoru zemědělství.
Současné způsoby hospodaření vedly k nadměrnému exploatování vodních zdrojů, vysokému stupni eroze a snížené úrodnosti půdy. Pro zemědělství v současné podobě není do budoucna dostatek vody. Proto je třeba znovu zvážit, jakým způsobem se využívá voda, půda a ekosystémy ke zvýšení výnosů plodin. Řešením by mohlo být přiřazení hodnoty ekosystémům. Tím nastavit kompromis mezi cenou přírody a cenou živobytí a vyvážit práva různých uživatelů a zájmů.Přijetím takových opatření vzniknou nerovnosti, které bude zapotřebí řešit. Příkladem je přerozdělení vody z chudých na bohaté, mýcení ploch za účelem jejich přeměny na produktivnější půdu, nebo ochrana mokřadů, omezujících možnost rybolovu.
Technický pokrok poskytuje zemědělcům zařízení a zdroje, umožňující udržitelnější hospodaření.Nové technologie přinášejí inovace, jako je ochranné zpracování půdy, které pomáhá předcházet ztrátám půdy erozí, snižujeznečištění vodya zvyšuje sekvestraci (ukládání) uhlíku.Mezi další potenciální praktiky patří ochranné zpracování půdy,agrolesnictví, zlepšené spásání, zamezení rozorávání stepí a aplikacebiouhlu.
Podle zprávyMezinárodního institutu pro výzkum potravinářské politiky(IFPRI)bude dopad nových zemědělských technologií na produkci potravin největší, budou-li přijaty ve vzájemné kombinaci. S použitím modelu, který hodnotil, jak by do roku 2050 mohlo jedenáct technologií ovlivnit zemědělskou produktivitu, bezpečnost potravin a obchod, IFPRI vyvodil, že počet lidí ohrožených hladem lze snížit až o 40 % a ceny potravin mohou klesnout téměř o polovinu.Kalorická poptávka předpokládané budoucí populace Země, s ohledem na současné předpovědi změn klimatu, může být uspokojena dalším zlepšením zemědělských postupů, rozšiřováním zemědělských oblastí a spotřebitelským přístupem zaměřeným na udržitelnost.
Od čtyřicátých let 20. století zemědělská produktivita dramaticky vzrostla, a to zejména díky zvýšenému využívání energeticky náročné mechanizace, hnojiv a pesticidů. Převážná většina tohoto energetického přísunu pochází zfosilních paliv.Zelená revolucemezi 60. a 80. lety 20. století změnila zemědělství na celém světě. S tím jak se zdvojnásobilasvětová populace, významně narostla také světová produkce obilí (mezi 70 % a 390 % u pšenice a 60 % až 150 % u rýže, podle zeměpisné oblasti).Silná závislost zemědělství na ropných produktech vyvolává obavy, že nedostatek ropy by mohl vést ke zvýšení nákladů a snížení zemědělské produkce.
Závislost průmyslového zemědělství na fosilních palivech spočívá ve dvou základních oblastech: přímá spotřeba a výroba vstupů. K přímé spotřebě patří použitípalivamazivk provozu zemědělských vozidel a strojů.
K nepřímé spotřebě patří výroba hnojiv, pesticidů a zemědělských strojů.Zejména výroba dusíkatých hnojiv může představovat více než polovinu spotřeby energie v zemědělství.Ve Spojených státech představuje přímá a nepřímá spotřeba zemědělských podniků dohromady 2 % energetické spotřeby země. Vrcholu tam dosáhla v roce 1979 a od té doby postupně klesá.Potravinové systémy zahrnují nejen zemědělství, ale i zpracování mimo zemědělský podnik, balení, přepravu, marketing, spotřebu a likvidaci potravin a souvisejících produktů. V USA se samotné zemědělství podílí na celkové spotřebě energie potravinářského sektoru méně než jednou pětinou.
Zemědělská ekonomika je oborem ekonomie, týkajícím se „výroby, distribuce a spotřeby [zemědělského] zboží a služeb“.Kombinování zemědělské produkce s obecnými teoriemi marketingu a obchodu jako studijního oboru začalo koncem 19. století a během 20. století prodělalo významný rozvoj.Ačkoli je samotný obor zemědělské ekonomiky relativně nový, hlavní trendy v zemědělství v průběhu dějin značně ovlivňovaly národní a mezinárodní ekonomiky. Náklady související se zpracováním, distribucí a obchodem, někdy označované jako hodnotový řetězec, se zvýšily, zatímco náklady v zemědělství se snížily. To souvisí s vyšší efektivitou zemědělství v kombinaci s rostoucí úrovní přidané hodnoty (např. složitěji zpracované produkty) vytvářené dodavatelským řetězcem. Tržní koncentrace v tomto odvětví také vzrostla, a přestože celkovým výsledkem zvýšené tržní koncentrace je pravděpodobně vyšší efektivita, změny vedou k přerozdělování marží na úkor producentů (zemědělců) a spotřebitelů a mohou mít negativní dopady na venkovské komunity.
Národní vládní politiky mohou výrazně ovlivnit hospodářský trh se zemědělskými produkty, a to ve formě zdanění, subvencí, cel a dalších opatření.Přinejmenším od 60. let 20. století ovlivňuje zemědělce v rozvojových i rozvinutých zemích kombinace obchodních omezení, kurzových politik a dotací. V 80. letech 20. století postihly nesubvencované zemědělství rozvojových zemí negativní dopady národních zemědělských politik, které na světovém trhu vytvářely uměle nízké ceny zemědělských produktů. Mezi polovinou 80. let a začátkem 21. století omezilo několik mezinárodních dohod zemědělská cla, subvence a jiné obchodní překážky.
Přesto však ještě na konci 1. desetiletí 21. století stále docházelo ke značnému pokřivení světových cen zemědělských produktů způsobeném politickými tlaky. Největším regulacím podléhají cukr, mléko a rýže, především z důvodu zdanění. Z olejnin byl nejvíce zdaněnsezam, celkově však bylo zdanění krmných obilnin a olejnin mnohem nižší než produktů živočišného původu. Od 80. let 20. století dochází vlivem globálních reforem zemědělské politiky k narovnávání trhu, které se projevuje především u živočišných produktů, méně u plodin.Navzdory tomuto pokroku vyspělé země stále dotují produkci některých plodin, například bavlny, což se projevuje uměle nízkými světovými cenami komodity. To má neblahý vliv na zemědělce z chudších zemí, kteří subvence nedostávají.Surové komodity, jako je kukuřice, sója a skot, jsou obvykle odstupňovány do tříd podle kvality, s odpovídajícím rozdílem mezi výkupní cenou. Statistiky komodit se obecně sestavují podle množstevních parametrů, jako je objem, počet nebo hmotnost.
Ceny zemědělské prvovýroby určuje převážněPařížská burzaa Chicagská burza.
Zemědělská věda je široká multidisciplinární oblast biologie, zahrnující části přírodních, ekonomických a společenských věd, které se používají v praxi a chápání zemědělství. Pokrývá témata jakoagronomie,šlechtění rostlinagenetika,patologie rostlin, modelování růstu plodin,pedologie,entomologie, produkční techniky a zlepšování, studium škůdců a jejich kontroly a studium nepříznivých dopadů na životní prostředí, jako je degradace půdy, nakládání s odpady abioremediace.
Vědecké zkoumání zemědělství začalo v 18. století, kdy Johann Friedrich Mayer provedl experimenty s použitím sádrovce (hydratovanéhosíranu vápenatého) jako hnojiva.Systematičtější výzkum začal v roce 1843 v Anglii, kde John Lawes a Henry Gilbert zahájili řadu dlouhodobých polních experimentů na Rothamsted Research Station. Některé z nich, jako Park Grass Experiment, stále běží.Ve Spojených státech umožnilHatch Actz roku 1887 financování výzkumů, poprvé označovaných jako „zemědělská věda“, motivovaných zájmem zemědělců o hnojiva.V roce 1881 zahájiloMinisterstvo zemědělství Spojených států amerických(USDA) výzkum v oblasti zemědělské entomologie, za účelem biologického boje proti škůdcům. Roku 1905 spustilo svůj první rozsáhlý program hledání přirozených nepřátelbekyně velkohlavéabekyně zlatořitnév Evropě a Japonsku. Jeho výsledkem bylo zavedeníparazitoidů(například samotářské vosy) apredátorůobou škůdců v USA.
Zemědělská politikaje souborem vládních rozhodnutí a opatření týkajících se domácího zemědělství a dovozu zahraničních zemědělských produktů. Vlády obvykle provádějí zemědělskou politiku aby dosáhly konkrétního cíle na domácích trzích se zemědělskými produkty. Mezi některá zastřešující témata patří řízení rizik a zemědělské přizpůsobení (včetně politik zabývajících se změnou klimatu, bezpečností potravin a přírodními katastrofami), dosažení ekonomické stability (zahrnuje daňové politiky), přírodní zdroje a udržitelnost (zejména vodní politika), výzkum a vývoj a tržní uplatnění domácích komodit (vztahy s celosvětovými organizacemi a mezistátní dohody).Zemědělská politika se může dotýkat také kvality potravin, ve smyslu zajištění stabilní a definované kvality potravin, potravinové bezpečnosti a zachování zdrojů. Programy politik se mohou pohybovat od finančních (například subvence) až po pobídky zemědělcům, aby se zapojili do dobrovolných programů zabezpečení jakosti.
Vytváření zemědělské politiky ovlivňuje řada činitelů, včetně spotřebitelů, agropodnikatelů, obchodních lobby a dalších zájmových skupin. Agropodnikatelské zájmy značně ovlivňují tvorbu politik, a to formoulobbovánía příspěvků na volební kampaně. Svůj vliv uplatňují i aktivistické politické skupiny, včetně environmentalistů nebo odborů. Dále lobbistické organizace zastupující jednotlivé zemědělské komodity.Organizace pro výživu a zemědělství(FAO) stojí v čele mezinárodního boje proti hladu a poskytuje platformu pro vyjednávání globálních zemědělských regulací a dohod. Samuel Jutzi, ředitel divize FAO pro živočišné produkty a zdraví zvířat, uvádí, že lobbování velkých společností zastavilo reformy, které mohly zlepšit lidské zdraví a životní prostředí. Například v roce 2010 byly předloženy návrhy na dobrovolný kodex chování pro živočišný průmysl, poskytující pobídky ke zlepšování zdravotních norem, a předpisy v oblasti životního prostředí, jako je udržitelný počet zvířat, které může daná plocha půdy dlouhodobě uživit bez jejího poškození. Tyto návrhy však kvůli tlaku velké potravinářské společnosti neprošly.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAgriculturena anglické Wikipedii.