Sitár

Sitár(hindskyसितार,tamilskyசித்தார்,telugskyసితార్,urdskyستار‎) jemnohostrunnýdrnkacíhudební nástrojz rodinylouten, populární v severníIndii, typický představitel nástrojů hindustánské hudby. Klasickým doprovodným nástrojem je dvojice bubnůtablapřípadněstrunný nástrojtampura. Podobným nástrojem odvozeným od sitáru avšak s basovějším zvukem jesurbahar.
Sitár má rezonanční skříň vyrobenou ze skořepiny tykve a dlouhý dutýkrk. Měří 1,2 až 1,35 m a dřevěné součásti pozůstávají nejčastěji z tunu (Cedrela tuna) nebo zteaku(Tectona grandis). Má 19 až 24 pohyblivých obloukovýchpražcůa obvykle 4 melodické kovovéstruny, 3 (vzácně 4) bzučivé (bordunové) struny čikarí ke zdůraznění rytmu a vibrace a 11 až 13 (ojediněle 9, 10, 14 nebo 15) kovových rezonančníchstrunprobíhajících podpražci. Studentské nástroje bývají tradičně zcela bez těchtostrun. Prohnutépražcejsou připojeny provázky napjatými kolem krku, což umožňuje pražci hýbat dle potřeby. Spolu s dlouhým dutým krkem a rezonančnímistrunamitarafprodukuje sitár velmi bohatý zvuk s komplexní harmonickou rezonancí aalikvótními tóny.
Historie tohoto nástroje je opředena mnoha mýty a nejasnostmi. Došlo k nim mimo jiné kvůli špatné interpretaci zdrojů. Jedna z hypotéz, že nástroj vznikl na základě několikasetletého používání perských louten typusazuasetaruna dvoře moghulských vládců se taktéž ukázala jako mylná. Jisté je, že v osmnáctém století existovalo několik vývojových větví tohoto nástroje. Víceméně dnešní podobu sitár získal během devatenáctého století díky kalkatským dílnám a umělcům. Ke konci 19. století byly k nástroji přidány rezonanční struny. Zlatou érou sitáru se stalo až století dvacáté.
Zásadní vliv na vytvoření sitáru jak ho známe dnes měla dílnaKanai Lalv Kalkatě. Nejpodstatnější změny v konstrukci a designu má na svědomí jediný člověk z této dílny -Šrí Nitjánanda Dás Adhikari. Většinu jeho inovací můžeme dnes vidět na téměř každém sitáru, přitom se jedná o změny povedené teprve přibližně v třicátých až čtyřicátých letech dvacátého století.
Nový styl se rozšířil po celé Kalkatě a do dnešních dob po celéIndii. Díky úspěchům jeho vlastní dílny došlo k tomu, že většina ostatních výrobců začala kvůli oblíbenosti vyrábět převážně jen tento styl. A tak se postupem času stalo, že z dříve variabilního nástroje máme dnes v porovnání s dobou před Nitjánandou v podstatě uniformní nástroj. I to se ale dnes vzhledem k rozmachu výroby retro nástrojů začíná měnit zase nazpátek.
viz obrázek vlevo
Není ve schématu vyznačeno:
Ladění není snadná věc, obyčejně se říká, že první dva nebo i tři roky se člověk učí opravdu správně ladit. Existují desítky typů ladění. Navíc záleží na škole, ke které hráč patří. Původní ladění se dnes používá zřídka, neuslyšíme jej ani na vystoupeních takových jmen jako jeRavi Shankar, natož u všech ze zástupu západních hráčů.
Krajně důležitou záležitostí je pevnost prvního kolíku (jelikož první struna je nejvíce vystavena tlaku a navíc vytahování), daná jak provedením jeho zasunovací části, která musí být dostatečně drsná, tak provedením otvoru v krku. Struna se nejprve naladí kolíkem a pak přitlačí k tělu nástroje. Tím se postupně dosáhne napětí, kdy už struna drží a lze ji bez problémů vytahovat během hraní. Jemné doladění se provádí pomocí ladících korálků manka (viz obrázek vpravo), a to běžně i několikrát během hraní.
Nejčastější ladění (styl kaharádž - pančam) je:
Při hře se sedí výhradně na zemi nebo zvýšeném pódiu. Hudebník drží sitár v úhlu 45 stupňů (ženy více svisle) vsedě na klenbě levé nohy podstrčené pod nohou pravou, jejíž chodidlo spočívá nalevo nebo na zemi. Nástroj nesmí být ani příliš u těla, ani příliš daleko. Správná pozice je stěžejní jak pro hru tak pro uchování zdraví zad. Pravou rukou drnká hudebník nastrunyv místě pod posledním pražcem speciálním drátěnýmplektremzvanýmmizrab(nebo mizraf, mezrab, šákma atp.), nasazeným na pravém ukazováčku. Palec při tom v podstatě nepřetržitě opírá o hranu krku. (Někteří hráči si pravou ruku opírající se při hře oozvučnicípodkládají látkou kvůli potu.) Levou rukou manipuluje sestrunamitlakem prstů, přičemž používá nejvíce ukazováček, dále prostředníček, velmi zřídka prsteníček - pouze jedná li se o poslední tón ve vzestupné řadě a i tak ne vždy. Vytahováním po pražci dolů hraje ozdoby, například tzv.míndodpovídající glissandu, jehož pomocí lze hrát několik tónů na jednom pražci a je základním prvkem hry na nástroj. Na malíčku pravé ruky mívají hráči dlouhý nehet sloužící pro rozeznění rezonančníchstrunv typické tónové kaskádě (totéž se někdy provádí palcem) nebo pro úhozy na hlavní struny. Pro leváky platí samozřejmě vše na opačných rukou.
Pět not:audavaŠest not:sadavaSedm not:sampurnaNapříklad má-li rága pěttónůve vzestupném směru a sedm v sestupném její jati je audava-sampurna
(devět rás: šringar - láska, rudra - hrozba, hasya - radost, vibhatsaya - zklamání, víra - hrdinství, karuná - soucit, bhayanak - nejistota, adabhúta - zvědavost, šantha - uklidnění)
Postup:
V tradičních dílnách se používají výlučně ruční nástroje (kromě hrubého opracování kolíků). Dnes se však již začínají běžně používat elektrické vrtačky, brusky, talkové pistole na polyuretanový lak místo ručního šelakování a podobně.
Dnes je výroba sitárů masovou záležitostí, po celéIndiijsou stovky dílen, nejvíc jich pak je okolo Bombaje, Kalkaty, v Dillí a v Miraji. S velkým počtem vyráběných sitárů samozřejmě roste také počet nekvalitních kusů. Důležitý fakt je, že většina dílen dnes už ani nestaví svá vlastní těla a funguje tak spíš jako stanice pro aplikaci kolíků, laku a ozdob. Většina těl se dělá v Kalkatě, kde se prodávají po stovkách. Vzhledem k velkému odbytu na západě se hodně výrobců snaží na nástrojích šetřit. Takové výrobky pozná zákazník podle různých detailů, které se na kvalitním nástroji rozhodně neobjeví. Jelikož je nabídka dostatečně velká, je dobré se rozmyslet, za co chce člověk dát svoje peníze. Známky levné a hlavně rychlé výroby viditelné okem jsou:
Následující seznam uvádí výrobcenástrojůvysoké kvality. Většinou se jedná o firmy s dlouhou rodinnou tradicí a někdy téměř stoletou zkušeností. Sitáry i jinénástrojeod těchto firem (zejména výše zmíněných) používá většina profesionálních hráčů.
Kromě uvedených existuje samozřejmě celá řada dalších výrobců produkujícínástrojerůzné kvality, obyčejně však nízké. Mnoho takových firem sídlí i s dílnami v hlavním městěDillía využívají turistů ze západu coby odbytištěnástrojů, které jsou s to plnit spíše funkci suvenýru nebo dekorace. Lze se však setkat i s nástroji vysoké kvality bez označení výrobce (typické pro dílny ve vesnici Miraj, kterých je zde nejméně tucet) a naopak také snástrojioznačenými slavnou značkou, avšak nevalné kvality.
Některé dílny navíc záměrně doplňují své nekvalitní výrobky značkami známých výrobců, případně zkomoleninami názvu slavné firmy, což je u nás známá praxe například u padělků značkového oblečení vyráběných v asijských zemích. Tak se můžeme setkat se sitárem nesoucím označení Sanjey Rikhi Ram (originál je Sanjay Rikhi Ram), Radhey S_yam Sharma (originál je Radhey Shyam Sharma), apod. Jiným příkladem je firma BIBA zDillí, záměrně používající podobný název jako kvalitní značka Bina, avšak naproti ní vyrábějícínástroje, které je zbytečné s originály vůbec srovnávat. Samostatným tématem by pak mohlo být falšování nástrojů Hiren Roy a Kanai Lal ze šedesátých let. Tyto strategie nicméně na zákazníky, zejména ty ze západu, fungují.
Jaký je rozdíl mezi sitárem z tunu ateaku?Zásadním rozdílem může být cena,teakovésitáry bývají dražší. V podstatě se dá ale říct, že existuje samozřejmě natolik kvalitní tun, který může zvukem předčit průměrnýteak. Zásadní roli hraje, jedná li se oteakz Barmy, který je nejkvalitnější (a dnes téměř nedostupný), o dobrýteakze severu čiteakz centrálních provincií, tzv. CPteak. Z hlediska trvanlivosti vede takéteak, vydrží i přes sto let ve stejné kvalitě, u tunu je to při běžné intensitě hraní maximálně třicet až čtyřicet let. Výhodou tunu ale bezesporu zůstává jeho jasný plný zvuk hned od začátku hraní. Uteakovéhositáru si můžeme na plný tón počkat třeba tři až pět let a některé se naplno nerozehrají nikdy.
Co je to stylRavi Shankar(RS) a co styl Vilayat Khan (VK)?Pojmy souvisí jak s designem nástroje tak s použitým uspořádánímstruna typem jawari. StylRavi Shankarpředstavuje obecně známý a nejvíc vyráběný sitár zdobného vzhledu, s lotosovými kolíky pro hlavnístruny, bohatým vyřezáváním na desce i zádech a s vyrývanými celuloidovými rámečky. RS sitáry mívají různě velkou horní tumbu, poměrně širokou rezonanční desku a otevřenou jawari (khula thát jawari), což znamená, že tón je velice plný s velkou rezonancí a dlouhým dozvukem. RS sitáry používají celou sadu basovýchstrun(tento styl strunění se nazýváKharaj-Pancham) a mají zpravidla 13 rezonančních strun, ačkoliv RS sám nepoužíval pátou strunu a jeho sitáry byly tedy šestistruné. Sitáry stylu Vilayat Khan mívají většinou strohý design, jednoduché kolíky, nemívají horní thumbu ani celuloidové rámečky, spíše detaily z umělé perleti. Vyřezávání je strohé nebo je nástroj zcela hladký. Co se jawari týče je zavřená (band thát jawari), vydává jemnější a poněkud tupější tón, ne s tak rezonujícím zvukem. Struny jsou uspořádány jinak, než na RS sitáru, rezonančních je jen 11 nebo 12. Strunění se nazýváGandhar-Panchama spodní basovástrunaSa (čtvrtá hrací) je nahrazena strunou laděnou na Ga. Druhástrunase většinou nepoužívá vůbec, případně je na místě třetí struny. Samozřejmě existuje celá řada výjimek a kombinací, například nástroje designově vyhlížející jako VK sitár a používající strunění Kharaj-Pancham případně strunění bez struny larádž, zato se čtyřmi strunami čikarí, nazývané Kashi (podle města Váránasí, kde se používá.
Co je to stylNikhil Banerjee(NB)?Sitár ve styluNikhila Banerjeehoje otázka sama pro sebe. Jednoduše řečeno se jedná o vzácně vyráběný typ nástroje s osmi hlavnímistrunamia jawari takříkajíc napůl cesty mezi stylem RS a VK, takzvaná polootevřená jawari (maddhya thát jawari).Nikhil Banerjeebyl pravděpodobně první, nebo jeden z prvních, kdo takový sitár používal (uspořádáním osmi hlavních kolíků zcela jistě). Designem téměř totožný se stylem RS. Důležitým prvkem je přítomnost dolaďovacího panelu u nultého pražce pro umožnění časté hry melodií na basovýchstrunách, která je typická právě proNikhila Banerjeeho. Dalším charakteristickým rysem je přítomnost neobvykle velké horní tumby a značně rozšířeného krku. Dá se říct, že styl NB se začíná objevovat víc až v minulých letech.
Proč mají někteří hráči před jménem Pandit a jiní Ustad?Jedná se o tituly udělené profesionálním hráčům na základě jimi dosažené úrovně. Rozdíl je v tom, k jaké náboženské tradici se umělec hlásí. Hráči následující védskou tradici nosí titul Pandit, muslimové titul Ustad. Tituly jsou tedy rovnocenné, ne jeden nad druhým ve stylu vojenských hodností.
V západní kultuře se sitár stal populárnína konci 50. letdíky Pt.Ravimu Šankarovia dalším hráčům, jako byl napříkladNikhil Banerdží.BeatleGeorge Harrisonbral od Raviho Šankara lekce a sitár použil v několika skladbách, jako například veWithin You Without YouneboNorwegian Wood. Sitár používaly i jiné kapely, ze všech jmenujme alespoň Briana Jonese zRolling Stones. Celkově vzato si sitár postupem času vydobyl pevnou pozici a zajistil časté používání i na Západě. Za posledních padesát let narostl počet sitárů na světě z desítek a stovek kusů na stovky tisíc kusů. S rostoucí poptávkou samozřejmě vzrůstá také rozkolísanost kvality prodávaných nástrojů. Co se cen týče jsou na Západě i pětkrát vyšší než pořizovací cena stejné kvality v Indii, velký podíl má na tom pochopitelně cena dopravy, clo, daň apod.
Prvním hráčem na sitár byl u nás v šedesátých letech Aleš Wotruba, žijící dnes veŠvýcarsku, kde získal vysokoškolský titul a působí jako psycholog a muzikoterapeut. V roce 1967 podnikl roční cestu po Indii, po návratu emigroval. V 80. letech v Československu používal sitár např. kytaristaEmil Pospíšil, který se doprovázel na syntezátor a občas vystupoval s jinými muzikanty (Vladimír Merta, Karel Plíhal...). Do roku 1990 bylo v ČSSR snad jen několik málo kusů, dnes lze jejich počet odhadnout na řádově stovky kusů od základní kvality až po virtuózní nástroje. Ze současných českých hráčů, kteří hru na sitár ovládají a věnují se jí více než patnáct let lze jmenovat Jiřího Dohnala, Jiřího Muchu, Vladimíra Nikulina nebo Ladislava Broma.
Od začátku, kdy na sitár začínali hrát lidé jako George Harrison vzbuzovala tato skutečnost rozpaky u klasických interpretů, jako například již výše zmíněného Raviho Šankara?. Klasický nástroj a představitel indické kultury jako takové se měl stát pomůckou pro ozvláštnění hudbyhippies. Pro některé tradicionalisticky založené hráče z Indie i jiných zemí to byla vpravdě „noční můra“. Sám Harrison se však později Šankarovi několikrát omluvil za to, jakým způsobem použil sitár například ve zmíněné písniNorwegian Wood. Indickým hudebníkům šlo a jde stále hlavně o to, že hráči ze Západu, kteří velmi často neumí nástroj ani správně naladit, natož aby ovládali alespoň základní technikumíndu, rozšiřují tímto jednáním mezi veřejností nesprávnou představu o zvuku nástroje a nástroji jako takovém. O etice hry a správné sedací pozici ani nemluvě. Tím pracují proti snaze ostatních, kteří chtějí nástroj a jeho zvuk prezentovat ostatním v co možná nejvyšší kvalitě.
Zásadním faktem zůstává, že stejně jako jiné věci je sitár částí určité kultury a souvisí s životním stylem. Zcela vytržený ze svého prostředí a importovaný na západ se stává často jen doplňkem pro hudební produkci alternativních kapel určeným pro oslnění diváka. Mnoho hráčů navíc spoléhá na fakt, že dost lidí nástroj ještě nezná a tak jim mohou servírovat výkony jakékoliv úrovně a dosáhnou kýženého efektu. Nutno podotknout, že často ani není možné vystoupení nazvat „hrou na sitár“. V původním kontextu je vztah nástroj-hráč a celkový způsob jeho použití zcela odlišný. Sami Indové říkají, že chce li člověk nástroj úplně pochopit a ocenit, musel by strávit 20 let studiem, 20 let vystupováním a 20 let vyučováním a i tak to není jisté. To je samozřejmě míra, jakou si dnes v naší společnosti nedokážeme nikdo představit a tak často někteří hudebníci začnou se sitárem vystupovat (v lepším případě) již po roce cvičení či letmém pochycení základů systému ladění. Přesto se našlo a najde ještě i dnes dost opravdovýchsitáríjů– lidí, kteří nástroj celoživotně studují, předávají ostatním, je součástí jejich každodenního života a hru opravdu ovládají. Opravdovýsitáríjahraje proto, aby pozvedl posluchače, ne aby ho oslnil. Pt. Nikhil Banerdží k tomu řekl: „Můj vztah k hudbě je velice hluboký. A nedělám kompromisy. (Indická) hudba je založena na spiritualitě a byla vytvořena a předávána pro poznání nejvyšší pravdy. Hudebník je zde proto, aby pozvedl mysl a duši posluchače a přiblížil ji k této pravdě. To je historie a význam (indické) hudby.“
Sanjey Bandopadhyay,Nikhil Banerjee,Indrajit Banerjee,Shankar Abhyankar,Anupama Bhagwat,Krishna Mohan Bhatt,Anuj Bhatt,Ankit Bhatt,Deepshankar Bhattcharjee,Ramprapanna Bhattacharya,Amit Chatterjee,Anjan Chattopadhyay,Priyanath Chattopadhyay,Bharati Chokshi,Shambhu Das,Rohan Dasgupta,Rash Behari Datta,Sanjay Deshpande,Annapurna Devi,Reenat Fauzia,Jivendra Narayan Goswami,Sanjay Guha,Al Gromer Khan,Premadasa Hegoda,Rajeev Janardan,Samson Kehimkar,Kirit Khan,Chhote Rahimat Khan,Enayat Khan,Hidayat Khan,Imdad Khan,Imrat Khan,Irshad Khan,Nishat Khan,Shafaatullah Khan,Shujaat Husain Khan,Vilayat Khan,Wahid Khan,Srinivas Koumounduri,Niladri Kumar,Manju Mehta,Shivanath Mishra,Ganesh Mohan,Bimalendu Mukherjee,Budhaditya Mukherjee,Manilal Nag,Shahid Parvez,Rohini Prasad,Prasanna,Subhendra Rao,Chandrakant Sardeshmukh,Kartik Seshadri,Anoushka Shankar,Kamala Shankar,Ravi Shankar,Subhendra Shankar,Ajit Singh,Harvinder Singh,Sanjeeb Sircar,Baluji Srivastav,Anand Vyas
Josh Benett,Peter Davidian,Nicolas Delaigue,George Harrison,Prem Joshua,Brian Jones,Paul Livingstone,Brigitte Menon,Andrew Mendelson,Tomasz Osiecki,James Pomerantz,Shawn Phillips,Edward Powell,Vladimír Ugodin,Collin Walcott
Historie sitáru v Česku se datuje do sedmdesátých let. Pokusů o hru byla celá řada, ale zoufale chyběly nástroje (bez rozdílu kvality) i informace o technice hry. Jedna z prvních nahrávek, kde se sitár uplatnil, byla v roce 1973 písničkaBalonové létáníod skupinySaze(hrál Jiří Burian). Pravděpodobně nejdále se ve svých pokusech dostalEmil Pospíšil- výborný muzikant - který propojil hru na sitár se zpěvem na doprovodem jdoucím ze syntezátoru. Vytvořil unikátní skladby, které určitě stojí za poslech i dnes. V devadesátých letech začal hrát a vystupovat Jiří Dohnal, Ladislav Brom, Jiří Mazánek aJirka Mucha. Jiří Dohnal absolvoval studia sitáru v indickémUdajpuruaDžajpurua později vAustrálii. Nahrál řadu nahrávek a jeho hudba byla použita k několika dokumentům. Dohnalova hudba je stejně jako Pospíšilova originálním vyjádřením, které si nehraje na indickou hudbu ale nespadá plně ani do kategorie hudby evropské. Ladislav Brom taktéž absolvoval stáže hry na sitár v Indii a vystupuje s indickou klasickou hudbou. Brom má na svém kontě také několik nahrávek. Vladimíru Nikulinovi se dostalo velmi dobrého vedení Amitavy Chaterjeeho. V novém miléniu hráčů značně přibylo. Uveďme mimo jiné jména jako Jakub Čapka, Jan Dvořák, Karel Cvrk, Aleš Wotruba a Pavel Jindřich. Velkým přínosem je dlouhodobý pobyt geniálního hudebníka Amitavy Chaterjeeho v ČR. Chaterjee je virtuózním jazzovým kytaristou přední světové scény a jedinečným sitárovým hráčem.