Toyen

Toyen,vlastním jménemMarie Čermínová(21. září1902Smíchov–9. listopadu1980Paříž), byla česko-francouzská malířka, jedna z představitelekevropskéhosurrealismu. Je významnou osobností české kultury, ačkoliv většinu života prožila vPaříži. Patří mezi nejvýznamnější a nejsvobodnější tvůrčí osobnosti uměleckéavantgardyprvní poloviny 20. století.
Narodila se 21. září 1902 naSmíchověu Prahy (dnes součást Prahy) v rodině poštovního pomocníka Václava Čermína (* 1870). Matka Marie (rozená Jedličková) se narodila roku 1868, starší sestra Zdeňka roku 1896.O dětství a dospívání Toyen je toho známo málo, „třebaže žila se svou starší sestrou na Smíchově, prohlašovala, že žádnou rodinu nikdy neměla a nemá“.V 16 letech odešla z domova a živila se naŽižkovějako dělnice při výrobě mýdla. V letech 1919–1922 studovala na Uměleckoprůmyslové škole dekorativní malbu uEmanuela Dítěte ml.
Velmi významné se pro ni stalo celoživotní přátelství s malířem, spisovatelem a fotografemJindřichem Štyrským(1899–1942). Seznámili se na ostrověKorčulav létě roku 1922 a jako umělecká dvojice úzce spolupracovali. Společně se připojili k avantgardnímu sdružení mladé české generace, kUměleckému svazu Devětsil. Roku 1925 odjeli společně do Paříže, kde následujícího roku vyhlásili vlastní směr –artificialismus, který představoval originální alternativu ksurrealismuaabstrakci.
V roce 1929 krátce provozovala sJosefem Hášoua Jindřichem Štyrským módní ateliér a studio „Togo“, který se nacházel vobchodním domě U Nováků. Pomocí stříkací pistole, kterou zakoupil Háša, a barev „DEKA“ vyráběli umělci kravaty, šátky, šály, dámské prádlo a další módní zboží s motivy svých děl. Upoutávka na tento ateliér vyšla v časopise Domov dne 4. května 1929. Práce s rozprašovanými barvami však zhoršila Štyrského zdravotní stav a po uzdravení se do ateliéru již nevrátil a nastoupil jako redaktor časopisuOdeon. Z krátkého působení tohoto ateliéru pochází i známý dvojportrét Toyen a Štyrského v ochranných maskách.
Byla také členkouSpolku výtvarných umělců Mánesa surrealistické skupiny kolemAndré BretonaaPaula Eluarda, se kterými se Toyen a Štyrský seznámili v Paříži. Po návratu z Paříže se v roce 1934 stali zakládajícími členySkupiny surrealistů v ČSR(společně také sBohuslavem Broukem,Karlem Teigem,Vincencem Makovským, čiVítězslavem Nezvalemaj.). Blízcí si byli i sJaroslavem Seifertem, který o ní obdivně psal ve svých vzpomínkách, aAdolfem Hoffmeisterem– viz níže.
Během nacistické okupace, kdy byl surrealismus považován za zvrhlé umění, nemohla být díla surrealistů vydávána. Jindřich Štyrský v průběhu okupace zemřel (21. 3. 1942),Jaroslav Ježekemigroval, někteří členové surrealistické skupiny se od surrealismu odvrátili. Toyen se stáhla do ústraní.Po vyhlášení platnostiNorimberských zákonůna územíprotektorátuse v bytě Toyen v pražské Krásově ulici ukrýval surrealistaJindřich Heisler(1914–1953), který byl židovského původu.
Po válce Toyen mohla zase vystoupit na veřejnost a krátce vystavovala. Na jaře roku 1947 spolu s Jindřichem Heislerem opustila Československo v předtuše blížícího se komunistického puče. Odstěhovala veškeré své dílo a odjela do Paříže již natrvalo. Navázala na své předválečné kontakty – dobře se znala s hlavními představiteli surrealismuAndré BretonemaBenjaminem Péretem. Vybudovat novou existenci jí pomohl mj.Ferdinand Peroutka.
Toyen na svou vlast nezapomněla, jak dokazuje např. cyklus obrazůPražská domovní znamení. Její tvorba si uchovala specifický a originální ráz, nadále byla vyhledávanou ilustrátorkou a účastnila se řady kolektivních i samostatných výstav. V posledním desetiletí života se však stávala stále osamělejší. Těžce nesla rozpuštění pařížské surrealistické skupiny v roce 1969. Její přátelé postupně opouštěli tento svět. Bližší kontakt udržovala zejména s chorvatským básníkem Radovanem Ivšićem (1921–2009), který stárnoucí umělkyni pomáhal s výstavami a v roce 1973 připravil v pařížské galerii a knihkupectvíLes Mains Libresvýstavu věnovanou knižnímu dílu Toyen.
Toyen zemřela 9. listopadu 1980 vPaříži. Do posledních dnů se snažila pracovat. Pohřeb se konal za účasti nejbližších přátel na pařížském hřbitověcimetière des Batignolles,kde jsou pohřbeni i její přáteléAndré BretonaBenjamin Péret. Československý tisk její úmrtí přešel mlčením. Umělecká pozůstalost byla rozprodána ve třech aukcích.
Historie české avantgardy je především oborem působnosti mužů. Zatímco řada pozoruhodných umělkyň pracovala v oblastidekorativního umění, oblasti takzvaného vysokého umění, včetně malířství a sochařství, byly téměř výhradně doménou mužů. Toyen byla jedinou plně respektovanou členkou ženského pohlaví předválečné české avantgardy.
Toyen protestovala proti měšťáckým konvencím příklonem kanarchistickémuhnutí, protestovala proti rodinným, společenským a kulturním autoritám, popřela tradiční „ženskou roli“ a chodila netradičně navzdory tehdejším konvencím (podobně jako třebaMarlene Dietrich) oblečená jako muž, vesmokingua s motýlkem u krku, ostříhána nakrátko; mluvila o sobě v mužském rodě.„Právě tak jako neměla v lásce své vlastní příjmení, neměla ráda ani svůj ženský rod. Hovořila jen v rodě mužském. Bylo nám to zprvu trochu nezvyklé a groteskní, ale časem jsme si zvykli.“–Jaroslav Seifert
V roce 1922 se vzdala svého dívčího jména, od té doby jí s výjimkou několika blízkých přátel, kteří ji oslovovali familiérním „Manko“, nikdo neřekl jinak než Toyen. Pseudonym Toyen pro ni – podle svého tvrzení – vymyslel Jaroslav Seifert, který ji potkával, když chodila z dílny na mýdlo na Husově třídě na Žižkově (dnešní Husitská), byla oblečená do pánských dělnických kalhot, vesty a čepice. Pak ji potkal po několika letech a vymyslel jí pseudonym Toyen, který bezmyšlenkovitě napsal na ubrousek v Národní kavárně:
„Sbohem. Já jsem malíř smutnej, loučila se Toyen se svými přáteli uprostřed noci na pražské ulici“–Jaroslav Seifert
V literatuře existují i jiné výklady. Občas je pseudonym Toyen spojován s francouzským pojmemcitoyen(občan).Bohuslav Broukinterpretoval Toyen jako anagram věty „to je on“.
Adolf Hoffmeisternakreslil v roce 1930karikaturuTen-Ta-To-yenproRozpravy Aventina, ve které se k pseudonymu úsměvně vyjadřuje.
Na počátku tvorby vycházela Toyen zpuristickymodifikovanéhokubismu, který později opustila, aby namalovala sérii naivních básnických obrazů, inspirovaných díly nedělních malířů a poetickou atmosférou Devětsilu. Obrazy Toyen se po odjezdu do Paříže a pod vlivem artificialismu změnily v křehká, pavučinově jemná díla, stavěná podle vlasových křivek, tlumených přísvitů a kouřových clon, které byly v dalších letech nahrazeny syrovými, těžkými pastami, nepravidelně členěnými strukturálními plochami, konkretizovanými jen metaforickým názvem obrazu. Na počátku 30. let se z plošné bezpředmětné barevné struktury začaly vydělovat plastické novotvary a záhadné objekty (mušle, vejce, krystaly, oční bulvy). Tímto obdobím imaginárních krajin se uzavřela vývojová dráha artificialismu a zároveň se zde připravil přechod k surrealismu.
V prvních surrealistických dílech Toyen nalézáme jednak neurčitě definované objekty, jednak iluzivně zpodobněné reálné předměty, které zapojením do neskutečného prostředí nabývají nových symbolických významů. Je však důležité zmínit, že účast Toyen v mezinárodním surrealistickém hnutí byla více než umělecká. Stejně jako většina ostatních umělců chápala surrealismus jako hybnou sílu představivosti a sociálního a politického pokroku. Mnoho jejích obrazů z druhé poloviny třicátých let mělo silný politický podtext a její anti-válečné střetnutí vyvrcholilo v několika cyklech výkresů. V destruktivních vidinách kresebného cyklu Přízraky pouště se poprvé projevila její agresivníimaginace, jejíž útočnost a zároveň bezmezná zoufalost se ještě vystupňovala ve válečných dílech, jako jsou cykly Střelnice a Schovej se válko!. Ty evokují hrůzy 2. světové války, promítnuté v prvním případě do nevinného světa dětských her a zmrzačených hraček, ve druhém případě do světa opuštěných věcí devastovaných válkou, do prázdných klecí a monstrózních skeletů. V Paříži pokračovala Toyen ještě nějaký čas v rozvíjení metody magického realismu, s nímž se rozloučila až na počátku 50. let. V posledním období, začínajícím před polovinou 50. let, se Toyen ponořila do hlubokého prostoru noci, do matoucího prostoru snů, halucinací a prchavých přeludů, které se promítly do fascinujících hádankovitých obrazů, nabitých silným erotickým potenciálem.
V Paříži vytvořili Toyen a Štyrský nový umělecký směr – artificialismus. V manifestu tohoto směru, zveřejněném v časopise Red, vyšli z teoriepoetismu, když artificialismus prohlásili za ztotožnění malíře a básníka a odmítlikubismus. Doslova uvedli: „Kubismus otáčel realitou, místo aby uvedl v pohyb imaginaci.(…) Artificialismus přichází s obrácenou perspektivou. Nechávaje realitu v klidu, usiluje o maximum imaginativnosti."Artificiální obrazy Toyen představovaly plochy s lineárními prvky a křivkami, tlumenými přísvity a neurčitými texturami. Názvy obrazů Toyen a Štyrského inspirovalyVítězslava Nezvala, jenž jim ve své sbírceHra v kostkyvěnoval několik básní.
Pro Toyen bylo malování přirozenou vnitřní potřebou, oproštěnou od jakékoli ctižádostivosti. Sama se nikde neprosazovala, nepřizpůsobovala se požadavkům galeristů a výtvarných kritiků. Své samostatné výstavy obvykle pojímala jako manifestaci přátelství se surrealistickými básníky, kteří pro ni psali verše či texty do originálně upravených katalogů. Přestože život a dílo Toyen velmi přispělo k historiifeministickéhoumění a umělecké kritiky, Toyen nikdy otevřeně nevyjádřila své sympatie nebo podporu feminismu, stejně tak jako nikdy otevřeně nehovořila o své sexuální orientaci. Je však považována za průkopnici ženského umění, jako umělkyně, která reprezentuje a mění ženskou sexualitu, touhy a identitu, zároveň představila radikálně nový pohled na to, jak mohou ženy vnímat, přemýšlet a rozumět samy sobě v moderním světě.
Rok 1934, kdy Toyen podepsala prohlášení o založeníSurrealistické skupiny v Československu, znamenal definitivní zlom v její práci. Poetika a politika surrealismu ovlivnila umělkyni do konce jejího života. Byla fascinována symbolismem surrealistů odhalujícím skryté nebo potlačenélibidoa sexuální touhy, který pomáhal budovat její představivost. Její obrazy a kresby jsou plné strašidel, fantomů, snových objektů, ale mají také silný erotický akcent. Častý je motiv rozbité panenky, oka, oděvu bez těla, částí těla či kostry nebo dravce.
Toyen je též známa svým oblíbeným a svobodným zobrazováním erotických motivů a erotickým humorem v tvorbě, zachycovala itabuizovanésexuální praktiky. V jejím díle figuruje otevřená sexualita, vzácně ihomosexualita. Názory o její homosexuální orientaci je nutno ovšem považovat za nepodložené.
K erotickým tématům přistupovala Toyen rozdílně podle toho, jednalo-li se o knižní ilustrace nebo tisky pro úzký okruh osob (v druhém případě byla tvorba otevřenější, včetně detailních vyobrazení pohlavních orgánů). Ať už se jedná o první nebo druhou skupinu, je provedení takové, že díla mají svůj půvab a pohoršení mohou vzbudit pouze obtížně.
U dráždivých erotickýchartefaktůToyen nepodepisovala své ilustrace vlastním jménem čipseudonymem, většinou je zveřejňovala pod zkratkou T nebo XX.
Důležité místo v tvorbě Toyen zaujímá knižní tvorba; celkem vytvořila na 500 knižních obálek. Společně se Štyrským začala pracovat na návrzích obalů knih, z nichž většina byla pro jedno z nejvíce inovativních českých nakladatelství té doby –Odeon, dále pracovala pro nakladatelstvíMelantrich,Rudolf Škeříka další. Mezi autory, jejichž knihy jsou navrženy dle Toyen v druhé polovině roku 1920, byli čeští spisovatelé a kritici, jako je Jaroslav Seifert, Vítězslav Nezval,Jindřich Honzl, neboKarel Schulz. Jejich knižnídesignobvykle sestával z kombinace fotomontáže a abstraktní roviny.
Knihy též ilustrovala (např.:Vítězslav Nezval:Anička skřítek a Slaměný Hubert, 1936). Pro některé knihy navrhovala vazbu (zlacená ražba) afrontispisy(edice SymposionRudolfa Škeříka)
Po emigraci do Francie se knižní tvorbě přestala věnovat.
Olej nazvaný Vidím, že má bílá stránka zezelenala, který pochází z pařížského období Toyen, se prodal 8. 5. 2022 za 28,5 milionů korun.Název obrazu byl použit i na parte malířky. Nejdráže prodaným obrazem je obraz Cirkus z 20. let minulého století, který se v dubnu 2021 prodal za 79,56 milionu korun.
Článek vznikl s využitím materiálů z Digitálního archivu časopisůÚČL AV ČR, v. v. i.(http://archiv.ucl.cas.cz/).