Šabat

Šabat(v latinizované podobě téžsabat, přesjidištéžšábes; původněhebrejskyשבת‎ od kořene ש-ב-ת s významemustat,odpočinout; českysobota) je vjudaismua některých křesťanských kruzíchsedmý den v týdnu, věnovaný odpočinku a upuštění od pracovní a všední činnosti. Šabat je nejdůležitějšísvátek v judaismu(o post nejvyššího se dělí sJom kipur), jeho dodržování je nařízeno přímoDesaterema v rabínské literatuře je brán jako pravzor všech svátečních dnů.
Ustanovení šabatu vychází zbiblickézprávy o stvoření světa v Gn 2;1-3 kde je závěr stvoření popisován takto:
Ačkoli v tomto verši není šabat přímo zmíněn, je řečenoכִּי בוֹ שָׁבַת מִכָּל מְלַאכְתּוֹ‎ (ki vošavatmi-kol melachto, dosl.: neboť v něm ustal od veškerého díla svého). Další zmínka o sedmém dni a jeho mimořádné důležitosti pochází z Ex 16,28:
Zde se poprvé v Bibli objevuje myšlenkaimitatio Dei(lat. dosl. „napodobování Boha“) – Boží lid má nejen právo ale i povinnost odpočívat o sedmém dni, stejně jako Bůh při stvoření, a napodobovat tak jeho chování. Čtvrté přikázání Desatera již jen ustanovuje jako obecné pravidlo to, co bylo řečeno výše, totiž že sedmý den v týdnu má zvláštní postavení v Božím stvořitelském plánu a účastník smlouvy s Bohem má povinnost tuto skutečnost respektovat.
Znění v Českém Studijním Překladu:
V knize Deuteronomium se nachází odlišná verze Desatera i přikázání o šabatu:
Těmito dvěma verzemi se aspekt šabatu rozšiřuje – na jedné straně má sloužit jako připomenutí stvoření světa (a sloužit tak jakoimitatio Dei), na druhé straně připomíná i obdobíIzraelev egyptském otroctví – a v tomto kontextu je již šabat vnímán ne jako povinnost, ale jako dar. Šabat se stává jedním ze znamení smlouvy mezi Izraelem a Bohem, jehož nedodržování má být přísně trestáno jak komunitou, tak i Bohem samotným.
V době královské máme pouze několik zmínek týkající se šabatu a popisující ho jako den, kdy se neprováděla žádná obchodní nebo pracovní aktivita.Šabat je zmiňován společně sRoš chodešjako den slavnostního shromáždění, ale hlavní důraz na jeho slavení a dodržování začíná být kladen až v době těsněpředexilní(6. stol. př. n. l.). Během babylónského zajetí se pak dodržování šabatu stává jedním z charakteristických znaků judaismu,Ezechielve svém proroctví nabádá Izrael k dodržování šabatu a jeho udržení jako udržení svazku s Bohem– v té době se také poprvé objevuje později velmi časté a oblíbené jménoŠabtaj.Tritoizajášse dokonce vyjadřuje o šabatu, který bude dodržován všemi národy, nejen Izraelem.
V poexilním období význam šabatu jako svatého dne dále roste. Z původního dne odpočinku a radosti se stává den oddaný Bohu a jeden z předstupňů pozdějšího vykoupení. V rabínském judaismu se objevuje teze, podle kterévykoupeníaMesiášpřijdou, až bude celý Izrael řádně dodržovat a světit Šabat, případně že šabat je šedesátinou „světa příštího“ – dokonalého světa, jenž nastane po příchodu Mesiáše. Běhemtanaitskéhoobdobí byl mezi některými učenci rozšířen zvyk „vítat“ Šabat jako královnu, která přichází jako nevěsta k Izraeli.Tato paralela byla přijata zPísně písnía o staletí později oživena v liturgiiKabalat šabat, ustanovenoukabalistyvSafeduv 17. století. Objevuje se též teze, že o šabatu člověk dostává zvláštní, „šabatovou“ duši, podrobně je rozpracován systém zakázaných prací a soubor tradic, z nichž většina se udržela až dodnes.
O šabatu je řečeno, aby na něj člověkpamatoval(Ex 20,8), aby jejstřežil(Dt 5,12) a má jejčinit(Ex 31,16, לַעֲשׂוֹת אֶת הַשַּׁבָּת, podleČEP„dodržovat“). Díky tomu se k šabatu váže řada zvyků, příkazů a zákazů, z nichž většina je dodržována všemi židy bez ohledu na příslušnost k etnické skupině nebo denominaci, v některých otázkách a zvycích se ale názory liší a rozcházejí. Pro všechny ale stále platí, že šabat je svatý a sváteční den.
Nejzřetelnějším rysem šabatu je celodenní zákaz určitých činností („prací“, hebr.melachot).Halachickévymezení tohoto zákazu se ovšem neshoduje zcela s obecným chápáním pojmu „práce“; jádrem zákazu jsou činnosti, které bylo třeba vykonat v souvislosti s vybudovánímsvatyně; ty jsou uspořádány do systému39 zakázaných pracía jejich odvozenin (toladot, činností, které jako takové při budování svatyně potřebné nebyly, ale svou podstatou jsou totožné s některou z 39 základních prací,avot melacha). K nim připojujerabínská tradicedalší omezení, buď kvůli pochybnosti o přesném vymezení zákazu podle Tóry, nebo z obavy, že bez takového dodatečného omezení by docházelo k porušení vlastního zákazu.
Zakázané jsou i takové činnosti, které po technické stránce nespadají pod výše uvedené zákazy, ale svou povahou nebo účelem se řadí ke všednímu, nesvátečnímu životu (tzv.uvdin de-chol). Původ tohoto zákazu se odvozuje zIz58, 14 (Kral,ČEP). Zakázáno je také připravovat se o šabatu jakkoli na následující den, dokonce i kdyby tento následující den byl svátek.
Práce zakázané o šabatu zahrnují i mnohé každodenní činnosti (vaření, manipulace s ohněm a elektřinou, koupání v teplé vodě, cestováníatd.); zbožní Židé se proto musí na šabat předem připravit, aby se bez těchto činností obešli. I to dodává šabatu zvláštní atmosféru odlišnou od zbytku týdne.
Podobný systém zákazů a omezení platí i prosvátky; kromě Jom kipuru a svátků připadajících na šabat jsou zde však úlevy ohledně vybraných druhů prací: je možné např. vařit nebo přenášet předměty na veřejném prostranství.
Zapalování světel na šabat vychází ze starověkého zvyku, kdy byl v domě zažehnut před začátkem šabatu zdroj ohně, který bylo možné nadále používat na šabat. V dnešní době se rituál provádí symbolicky zapálením minimálně dvou svící nebo světel. Svíce zapaluje většinou žena nebo paní domu a říká při tom příslušné požehnání. Pokud v domácnosti žije muž sám nebo více mužů, zapaluje svíce muž.
Šabat začíná vpátekse západemslunce. V době kolem soumraku se po odpolední modlitběmincha(pro všední den) recitujeKabalat šabat, (hebrejsky: přijetí šabatu). Závěr této liturgie již spadá na páteční večer, kdy začíná samotná večerní modlitba (ma'ariv) pro šabat. Po skončení modlitby se rodina většinou schází u slavnostní večeře, před kterou se říkákidušnad vínem a požehnání nad chlebem.
V sobotu ráno se vsynagozekoná ranní bohoslužba (šacharit) se zvláštními přídavky kPsukej de-zimraačtením z Tóry. Během čtení je k Tóře vyvoláno minimálně sedm lidí a čte se celá týdenníparaša(oddíl z Tóry). Po šacharitu následuje přídavná modlitba pro šabat a svátky (musaf). Po skončení ranní liturgie následuje opět kiduš nad vínem a ranní hostina, buď přímo synagoze nebo doma v rodinném kruhu.
Tóra se rovněž čte i během odpolední modlitby mincha, kdy jsou vyvoláni pouze tři lidé. V řadě obcí se během odpoledne studují různé náboženské texty, tradičněPirkej Avot. Šabat končí obřadem, zvanýmhavdala(dosl. rozdělení), kterým je šabat oddělen od šesti pracovních dnů a začíná nový pracovní týden.
Během šabatu je obvyklých třináct ústředních požehnání vAmiděnahrazeno jedním zvláštním požehnáním týkajícím se svatosti dne. Podobné pasáže jsou vsunuty i do požehnání po jídle. Neříkají se žádné kajícné nebo prosebné pasáže (Tachanun,Viduj), které se normálně říkají ve všední dny. Modlitby jsou vedeny ve slavnostním a svátečním duchu, zpívají se zvláštnížalmyurčené pro šabat (především Žalm 92). Během šacharitu si věřící nenavazujítfilin, nosí se pouzetalit. Pokud by na šabat připadl půst, odsouvá se buď na čtvrtek nebo neděli. Výjimkou jeJom kipur, během kterého se lidé postí, když připadne na šabat
Zvyk scházet se o šabatu odpoledne nase'uda šlišit(dosl. třetí hostina) vychází z veršeEx16, 25 (Kral,ČEP), kde se třikrát opakuje v souvislosti se sbíráním many na šabat (a tudíž i se stravováním obecně) slovo „dnes“ – z toho bylo odvozeno, že jako zvláštní poctu šabatu má člověk jíst tři hlavní jídla – večeři, oběd ase'uda šlišit. Na rozdíl od večerní a ranní šabatové hostiny se při ní obvykle neříkákiduš.Neměla by se konat před odpolední modlitbou mincha, měla by však začít před západem slunce. Velmi často plynule přejde přímo doma'arivua havdaly. Dnes jese'uda šlišitjednou z možností, jak příjemně strávit šabat ve společnosti přátel a rodiny a zároveň tak splnit i povinnostoneg šabat– potěšení ze šabatu.
Kromě běžných šabatů existují zvláštní šabaty, které se vztahují ke konkrétním dnům a svátkům.
Podleevangeliío soběJežíš Kristusprohlásil, žeSyn člověkajepánem nad sobotou.To může znamenat, že se prohlašoval za Pána nebo hlásal, že jehoučednícimají ve věcech šabatusvobodu,ale i podle jiných veršů, že Ježíš Kristus přišel osvobodit sobotu od nánosů tradic.
Praktikování šabatu – soboty jako dne odpočinku a součásti Desatera – převzalaprvotní církev, jak dosvědčují některé výroky ve spisech, především v Novém zákoně. Období přechodu od soboty k neděli sahá od 2. století (města Alexandrie, Řím), resp. 4. století (ostatní územíŘímské říše), zabírá většinu 1. tisíciletí a např. církve v Etiopii se nedotklo ani po většinu 2. tisíciletí. Téměř vždy v našem letopočtu existovaly minoritní křesťanské skupiny zachovávající biblickou sobotu. Dodnes lze jejich působnost vystopovat i v Čechách a na Moravě z historických záznamů obcí, jejichž název je odvozen od slova sobota.
Hlásí se k němu i některé novodobé křesťanské církve, např.Církev adventistů sedmého dnea některé letniční směry; v zahraničí takéBaptisté sedmého dne,Evangelická církev sedmého dneaChurch of God (7th day) - Salem Conference.
Dodržování šabatu dalo vzniknout označení etnicko-náboženské skupinySubotnikůžijící především v Rusku a na Ukrajině.