François Truffaut

François Roland Truffaut[fransua trifó] (6. února1932Paříž–21. října1984Neuilly-sur-Seine) bylfrancouzskýfilmový režisér, který se na svých filmech (výjimečně i na filmech jiných tvůrců) podílel také jakoproducent,scenáristaaherec. Byl jedním z hlavních představitelů hnutíFrancouzské nové vlny, filmařů vzešlých z filmového časopisuCahiers du cinéma(Sešity o filmu). Publikoval také několik knih o filmu, z nichž nejznámější je kniha rozhovorů sAlfredem Hitchcockem, nazvanáRozhovory Hitchcock/Truffaut.
Narodil se v roce 1932 vPaříži. Jeho matkou byla Jeanine de Monferrand, otec byl uveden jako neznámý. V raném dětství žil se svojí babičkou a byla to právě ona, kdo v něm vyvolal lásku keknihám. Teprve po babiččině smrti, kdy mu bylo 10 let, začal žít se svou matkou a nevlastním otcem Rolandem Truffautem. Svého biologického otce,židovskéhodentistu Rolanda Lévyho, poznal až v roce 1968.
V dětství často utíkal z domova a pobýval se svými přáteli. Jeho celoživotním nejlepším přítelem byl již od mládíRobert Lachenay, se kterým často chodil za školu a čas trávil v pařížskýchkinech. Byl to právěfilm, který nabízel mladému Truffautovi únik z neuspokojivého života. Poté, co byl v roce 1946 vyloučen ze školy, začal porůznu pracovat. V patnácti letech založil vlastní filmový klub. Tehdy často navštěvovalCinémathèque française, kde se setkával s dalšími mladýmicinefily, budoucími představiteliFrancouzské nové vlnya s nespočtem filmů z celého světa. Oblíbil si především film americký a režiséry jakoJohna Forda,Howarda HawksečiAlfreda Hitchcocka.
V tomto období se seznámil s filmovým kritikem a teoretikemAndrém Bazinem, který měl velký vliv na jeho budoucí život. V roce 1950, kdy mu bylo 18 let, byl odveden dofrancouzské armády, po dvou letech ovšem dezertoval, byl zatčen a skončil ve vojenskémvězení. Bazin využil svého politického vlivu a zařídil jeho propuštění, načež jej zaměstnal ve svém nově založeném filmovém časopiseCahiers du cinéma. Během několika následujících let se stal filmovým kritikem a získal si pověst svými útočnými a nekompromisnímirecenzemi. V roce 1954 napsal slavný článek nazvaný „Jistá tendence francouzského filmu“, ve kterém ostře napadl soudobý stav francouzské kinematografie a kritizoval konkrétní filmové tvůrce. To mu vysloužilo přezdívku „Hrobník francouzské kinematografie“ a jako jediný kritik nebyl vpuštěn nafilmový festival v Cannesv roce 1958.
Tehdy se začal věnovat samotné filmové tvorbě, byl asistentem uRoberta Rossellinihoa natočil dva krátkometrážní filmy. Jeho prvotinou byla několikaminutová filmová hříčka nazvanáUne visite(1955), kterou natočil ve zcela amatérských podmínkách s několika svými přáteli. Další film byl již ambicióznější, čtvrthodinový snímekUličníci(1957) s debutujícíBernadette Lafont. V roce 1957 se „muž, který miloval ženy“ oženil s Madeleine Morgenstern, dcerou Ignáce Morgensterna, generálního ředitele jedné z největších filmových distribučních společností veFrancii, kterému Truffaut vděčil za zajišťování financí pro jeho první filmy. S Madeleine měli dvě dcery, Lauru (1959) a Evu (1961).
Jeho první celovečerní filmNikdo mne nemá rád(1959) zaznamenal kritický i divácký úspěch. Nafestivalu v Cannes, kam nebyl rok předtím vpuštěn, obdržel cenu za nejlepší režii. Film byl dosti autobiografický a Truffaut jej věnovalAndrému Bazinovi, který zemřel v době jeho natáčení. Hlavní postavuAntoina Doinelaztvárnil debutantJean-Pierre Léaud, který se pak stal Truffautovým dvorním hercem. Jejich hlavní spoluprací bylo pokračování v osudech Antoina Doinela v sérii filmů nazvaných „Cyklus Antoina Doinela“. Také napsal scénář k jednomu z nejvýznamnějších filmů francouzské nové vlnyU konce s dechem(1959), který natočilJean-Luc Godarda ve kterém hlavní postavu ztvárnilJean-Paul Belmondo.
Po úspěchu svéhodebutunatočil filmStřílejte na pianistu(1960), který stylisticky vycházel z americkéhofilmu noir. Přestože byl film vysoce kriticky ceněný, diváci na něj nechodili a nebyl finančně úspěšný. Jako svůj třetí celovečerní film realizoval dlouho připravovanou filmovou adaptaci románuHenri-Pierra RochéhoJules a Jim(1962), která mu přinesla opětovný divácký úspěch.
Po filmuHebká kůže(1964) režíroval v americké produkci další adaptaci, tentokrát klasického sci-fi románuRaye Bradburyho451 stupňů Fahrenheita(1965), ve které dostal příležitost k vyznání své lásky ke knihám. Natáčení tohoto filmu bylo však pro Truffauta dosti náročné, a to z několika důvodů. Jednak nebyl zvyklý na velkou produkci, protože do té doby pracoval vždy s malým štábem a rozpočtem, a jednak se natáčelo vangličtině, kterou ovládal velmi málo. Následovaly snímkyNevěsta byla v černém(1968) aSiréna od Mississippi(1969), adaptace amerických detektivních románůWilliama Irishe.
Poté, co se v roce 1965 rozvedl s Madeleine Morgenstern, neměl roku 1968 daleko k dalšímumanželství, tentokrát sClaude Jade, hlavní herečkou filmů doinelovského cyklu –Ukradené polibky(1968),Rodinný krb(1970) aLáska na útěku(1979), které pokračovaly v osudech Antoina Doinela. Ve svém následujícím filmuDivoké dítě(1970) si Truffaut zahrál hlavní postavu, což později opakoval v několika svých dalších filmech.
Jeho další snímek bylDvě Angličanky a kontinent(1971), opět podle románu Henri-Pierre Rochého. Po filmuHezká holka jako já(1972) realizoval filmAmerická noc(1973), ve kterém se vyznal ze svojí lásky k filmování a který získalOscara za nejlepší zahraniční film. Po tomto úspěchu následovaly filmyPříběh Adély H.(1975) o životě dceryVictora Hugaa snímekKapesné(1976), ve kterém zavedl diváka do svého oblíbeného světadětí.
Ve své filmové kariéře pokračoval snímkyMuž, který měl rád ženy(1977) aZelený pokoj(1978). V té době si také zahrál postavu francouzského vědce ve filmuStevena SpielbergaBlízká setkání třetího druhu(1977), byla to jeho jediná herecká účast mimo své vlastní filmy. Poté natočil poslední část z doinelovské série, nazvanouLáska na útěku(1979). Jeho další filmPoslední metro(1980) vzbudil mezinárodní pozornost, když z dvanácti nominací naCésarazískal rovných deset ocenění, včetněCésara za nejlepší režii. Následně natočil filmŽena od vedle(1981) sGérardem Depardieu, se kterým spolupracoval již na svém předchozím filmu.
Jeho posledním filmem se stala symbolickyKonečně neděle!(1983), stylová poctaAlfredu Hitchcockovi. Poslední životní partnerkou mu byla herečkaFanny Ardant, se kterou natočil své poslední dva filmy a s níž měl dceru Joséphinu (1983). To, že byl Truffaut celoživotní cinefil, potvrzuje i historka, podle níž jednou vyhodil stopaře, kterého předtím nabral, když se dozvěděl, že dotyčný stopař nemá rád filmy. V roce 1983 byl Truffautovi zjištěnnádor na mozku, zemřel v roce 1984 v American Hospital v Paříži ve věku 52 let. Když umíral, měl stále několik filmů v přípravě. Je pohřben na hřbitově vMontmartruv Paříži.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuFrançois Truffautna anglické Wikipedii.