Romové

Romovéjsouetnikum, jehož kořeny sahají do středověkéIndieke kastěnedotknutelných.Do češtiny byl výraz přejat v 90. letech 20. století.V mnoha jazycích je pro toto etnikum též užíván výraz odpovídající českémuCikáni.Studiem Romů se zabýváromistika.
Romské etnikum je nejpočetnější vEvropěa vAmerice.V Evropě se toto etnikum nachází zejména najihovýchodě.Populace Romů v Evropě se odhaduje na 4 až 9 milionů,ale některé romské organizace odhadují až 14 milionů.
Romové přišli do Evropy zBlízkého východuve 14. století.Buď se oddělili od etnikaDomů, nebo s nimi alespoň sdílejí společnou historii; předkové Romů i Domů odešli ze severní Indie někdy mezi 6. a 11. stoletím.
Romský jazyk, který je rozdělen na několik dialektů, měl v roce 2013 podle publikaceEthnologuekolem 3 milionů mluvčích.Mnoho Romů za svůj mateřský jazyk považuje jazyk země, ve které žijí. Část Romů mluví takzvanoupararomštinou, která je kombinací romštiny a jazyka dané země.
Existuje bezbřehý a nepřehledný počet názvů, kterými lze Romy označovat. Je poplatný systémukasta podkast, zděděnému z indické kultury, a územnímu pohybu Romů po Evropě, Asii, Austrálii a Americe. Dva základní typy názvů jsouendonymaaexonyma.
Základní a zastřešující endonymum je „Rom“.Všechny evropské dialekty Romštiny obsahují slovo „rom“ (pl. „roma“, adj. „romani“), znamenající „muž“ nebo „manžel“ („romni“ znamená „žena“ či „manželka“).Toto endonymum vzniklo modifikací indického kastovního označení „dom“.
V roce1971proběhl historicky první Mezinárodní romský sjezd (World Romani Congress), kde se Romové ze 14 zemí (včetně ČSSR) dohodli na používání slova Romové.Od té doby se datuje romský požadavek, aby byl tento název majoritou respektován.
Ačkoliv ne všechny skupiny Romů označují sami sebe „Rom“, ke společnému původu se hlásí všichni, hlavně jde-li o dichotomii Rom-gádžo(nerom).
Ke skupinám používající jiná endonyma patří:
Výše uvedené skupiny se dělí do ještě menších podskupin a rodů; napříkladOlašští Romovépředstavují asi 10 % romské populace v Česku a nadále se dělí naLováry(původně konští handlíři) aKalderaše(původně výrobci kotlů).
Všechny uvedené skupiny si ale v rámci základní dichotomie vůči neromům (gádžům) říkají Romové.
VKosovužije též národní skupinaAškalijů, kteří se sami někdy řadí kAlbáncům, někdy k Romům, ale také se snaží mít vlastní národnostní identitu.
Národní skupinaJeniše, často mylně zařazovaná do skupiny Romů, má s cikánským obyvatelstvem mnoho společných historických a sociologických stránek, jedná se však o samostatnou národní skupinu - která je ovšem jako taková úředně uznána jen ve Švýcarsku.
V ČSSR se název „Rom“ začalo používat na půdě Svazu Cikánů-Romů, který existoval mezi lety 1969–1973 díky společenskému uvolnění běhempražského jara; běhemnormalizacebyl svaz opět zrušen a endonymum Rom vystřídáno „občanem cikánského původu“.
V Česku běžné označení „Cikán“ pochází z řeckého slova „athinganoi“ z 8. století,které označovalo buď separátní heretickou sektu, nebo přímo samotné Romy.
S termínem „Cikáni“ se Romové beze zbytku neztotožnili nikdy.V roce1990v Československé televizi tehdejší předsedaRomské občanské iniciativy(ROI)JUDr. Emil Ščukaprohlásil: „Cikáni je označení deklasované sociální skupiny, Romové je označení národa.“
Dlouhou dobu se vycházelo z toho, žeromštinase vyvinula zesanskrtu(oba jazyky patří k indické skupiněindoevropských jazyků). Pomocí srovnávací lingvistiky se dnes však dospělo k názoru, že jazyk Romů pochází z jednoho severozápadního dialektu staréhindštiny. Za vlast Romů se tedy v každém případě považujeIndie. Důvod jejich odchodu z Indie je nejistý (mohlo jít ohladomor,války, invaze, pronikajícíislámnebo nízký sociální status tzv.nedotknutelných, nacházejících se mimo kastovní zřízení, původně zvanévarnášrama).Podlelegendyse jisté skupině Romů dostalo pozvání odperskéhopanovníka, který potřebovalhudebníkyk obveselení svých poddaných. Postupně se dostali doEvropy, nejdřív na Balkán (12. století), kde získali označeníCikánipodle řeckéhoAthiganoi(maloasijská sekta, zabývající se věštěním).
Romům,Sintiůma vůbec všem osobám kočujícím po středověké Evropě, náleželo jedno společné označení – cikáni. Kočovníkům, kteří přišli do Evropy z oblasti Indie (Romové a Sintiové), se někdy říkalo takéTataři,pohanineboEgypťani(odtud výrazgypsies, označení je odvozeno odMalého EgyptavByzanci). Počátkem15. st.se objevují ve střední Evropě, kolem roku1420veFranciiaItálii,1425veŠpanělskua počátkem16. st.nabritských ostrovecha veSkandinávii. Zpočátku jsouCikániv Evropě bez problémů přijímáni a často získávají od panovníků ochranné listy, jelikož jsou považováni za poutníky.Na jednotlivých územích tak dostávají průvodní listy, za které odvádějí poplatek za ochranu. Jejich způsob života je však natolik odlišný od života usedlého obyvatelstva, že záhy dochází k prvním sporům mezi kočovníky a starousedlíky. Jedno z prvních a nepříliš lichotivých líčení Cikánů na územíNěmeckapochází už z roku1417oddominikánskéhomnichaHermanna Kornera, který ve svém díleChroniconpíše: „byli velmi ošklivého vzhledu, černí jako Tataři. Putovali v kolonách kolem, nocovali za městem na polích, protože se velmi oddávali zlodějství a báli se, že by je ve městech napadli.“Stejně nelichotivě se vyjadřuje i Etienne Pasquier, který podobně okomentoval příchod Cikánů doPařížev roce1427.
Postupem času se v celé středověké Evropě ustálil v písemných záznamech neměnnýtoposkočovných Cikánů: Cikáni jsou oškliví, oddávají se nicnedělání, žijí z krádeží, táboří na polích, jsou to vyzvědačiTurkůaTatarů, žebrají, předpovídají budoucnost, ovládají magii, nemají žádné náboženství, nemají vlast.Cikáni tak byli v Evropě stále více vnímáni jako cizí, nebezpeční a nepočestní, což vedlo k tomu, že se maximálně distancovali od usedlých obyvatel. Od konce 15. století byla ve stále více zemích proti nim vydávána nařízení. Cikáni byli vykázáni roku1493zMilána, zLindauaFreiburguv letech1497a1498,Španělskoroku1499kočovníky vyzvalo, aby se buď usadili nebo do 60 dnů zemi opustili,Francieje vykázala roku1510,Portugalsko1526,Anglie1530,Dánsko1536,Švédskove 40. létech 16. st.,Kolín nad Rýnempovolil pobyt jen Cikánům počestným a netrestaným.Pronásledování Cikánů ve střední Evropě navázalo na předchozí pronásledováníčarodějnic. Vyvraždění údajných čarodějnic mělo zamezit používání kouzel a magie, zatímco vyhubenívlkůaCikánůbylo chápáno jako krocení a přemáhání přírody. Vlci a Cikáni byli navíc považováni za hospodářské škůdce.
V Českých zemích se drastickou perzekucí Cikánů vyznačují zejména vládyLeopolda I.aKarla VI.
V raném novověku byli kočujícíCikánivětšinovou společností vnímáni jako protipól pevného pořádku a nařízení proti nim se stále zostřovala (v 17. a 18. st. se např. na některých místech vNěmeckunařizovalo každého Cikána zatknout a popravit, aniž by mu byl prokázán nějaký trestný čin). V18. st.také často docházelo k násilnému odebírání cikánských dětí, jejich pokřtění a převýchově.Pronásledováno a pokutováno bylo také usedlé obyvatelstvo, které občas poskytovalo kočovníkům přístřeší a nocleh. Cikáni byli stále více zaháněni do ilegality a upadali nadále do bludného kruhu chudoby, izolace a kriminalizace. Byli nuceni se po Evropě promyšleně pohybovat na hranicích teritoriálních území a při pronásledování v jednom státě prchat rychle na území jiného monarchy, kde byli zase chvíli v bezpečí. Pokud byli zadrženi, hrozila jim ve většině států Evropy poprava nebo káznice, kam byli odsuzováni na nucené práce (např. v roce1794bylo veŠpanělskupři jedné razii zadrženo zhruba 9 000 až 12 000 Cikánů, kteří byli nasazeni na nucené práce v námořním arzenálu). Byly také činěny většinou neúspěšné pokusy ointegracikočujícího obyvatelstva a jejich usazení na jednom místě.Wittgensteinskýhrabětakovou nabídku učinilCikánůmv roce1726, za podmínky, že „od nynějška přijmou křesťanskou důstojnost a občanské chování, odloží cikánské způsoby, docela se zřeknou veškerého muzicírování, potulky, žebroty a krádeží, jakož i všeho obcování s jinými Cikány a podobnou verbeží."Dobré podmínky pro život Cikáni nalezli také v malýchhesenskýchhrabstvích, kde byli trpěni a dokonce se tu mohli usazovat. Podobně příznivá situace byla rovněž např. na některých místech veŠlesvicku-Holštýnskua uLübecku. Kočovníci, kteří se integrovali a usadili, se často živili podomním obchodem, obchodováním s koňmi, košíkářstvím, kovářstvím nebo provozováním hudby. V českých zemích se snahami o jejichasimilacivyznačovaly vládyMarie TerezieaJosefa II.
Koncem18. st.se začíná pohled na Cikány měnit a jejich nespoutaná existence jeromantickýmibásníky považována za opak stísněných poměrů panujících v usedlé společnosti. Romantici si však těžký a nebezpečný život kočujících Cikánů značně idealizovali. Cikáni se v pojetí umělců stávají symbolem svobody a jsou líčeni jako krásní lidé. Životní styl kočujících obyvatel, který v raném novověku působil tajemně a nebezpečně, koncem 18. st. okouzluje. V povědomí většiny obyvatel ale nadále přetrvává strach z Cikánů, tradovaný v pověstech a brakové literatuře. Pronásledování Cikánů se postupně zmírňuje, ale stále se jedná o osoby žijící na okraji společnosti. Oplocování a scelování pozemků v19. st.je připravilo o tradiční tábořiště a nemožnost zapojit se do průmyslového pracovního procesu prohloubila ještě více jejich sociální úpadek.Proces násilného „civilizování“ Cikánů probíhal ještě celé 19. st. a znamenal postupnou likvidaci jejich tradičního životního stylu.
20. stoletípřineslogenociduběhem druhé světové války (naprostá většina Romů zprotektorátuzahynula v koncentračních táborech),komunistickýchsnah o asimilaci (zákaz kočování v roce1959, snaha o rovnoměrný rozptyl po území Československa),sterilizacežen v nemocnicích bez jejich vědomí, potlačování romského jazyka (tresty za používání romštiny na základních školách) akultury. Většina romských dětí byla zařazována do zvláštních škol. Na konci20. stoletísílí snahy o společenskou a politickou emancipaci, vznikají romské kulturní a vzdělávací spolky, politické strany, organizují se celosvětové sjezdy jako např. zmíněný 1. světový romský sjezd v roce1971vLondýně. Současně dochází k emigraci Romů z východní Evropy zejména doBritánie,Kanadya USA. Kanada proto znovu zavedla víza pro občany České republiky.
Romové jsou v České republice etnickou minoritou. V Praze sídlíMezinárodní romská unie, organizace zasazující se o práva Romů.
K romské národnostní menšině se při sčítání lidu 2001 přihlásilo celkem 11 746 osob.Počet příslušníků tohoto etnika je však odhadován až na 300 000 osob (Liégois 1994). Do střední Evropy a na území dnešní České republiky Romové přicházeli asi od konce 14. století. V současnosti zde žije několik větví romského národa. Nevýznamnější a nejpočetnější skupinou jsou„Slovenští Romové“(zvaníRumungři), kteří na území Čech a Moravy přišli po druhé světové válce, během níž byla většina původních Českých Romů vyhlazena. Další významnou větví Romského národa jsouolašští Romové.
Romové v ČR patří mezi skupiny zranitelnésociálním vyloučenímse všemi negativními důsledky tohoto jevu, jakými jsou:
Souvisí s tím i postoje majoritní části občanů České republiky, v nichž se objevujíprotiromské náladyústící také v tzv.protiromské pochody. V médiích bývají Romové zahrnováni mezinepřizpůsobivé občany.
Podle průzkumu analytického střediska Pew Research Center z roku 2016 zaujímá vůči Romům negativní postoj 82 % Italů, 67 % Řeků, 64 % Maďarů, 61 % Francouzů, 49 % Španělů, 47 % Poláků, 45 % Britů, 42 % Švédů, 40 % Němců, a 37 % Nizozemců.
V roce 2018 bylo naUkrajiněspácháno krajně pravicovými extremisty a nacionalisty několik desítek útoků proti romské menšině.
Základem rómské společnosti je rodina, kde panuje velká soudržnost. Rodinou jsou pro Romy lidé, v daleko menší míře obydlí. Tradičně se představitel určitého seskupení Romů, který požívá velkou autoritu, nazývávajda(maďarsky„vévoda“, „kníže“; maďarština slovo zase přejala ze slovanských jazyků). Mezi tradiční romská povolání patřilyhudba,kovářství,košíkářství, čištění peří, broušení nožů, věštectví, apod.
Romština, jazyk Romů, patří do indické skupiny indoárijských jazyků. Dělí se na 3 hlavní skupiny:
Má nesčetné dialekty (jen v Evropě je jich kolem šedesáti, mnohdy jsou srozumitelné, vyskytují se však i dialekty, které jsou navzájem nesrozumitelné – záleží na procentu přejatých slov).
Romská vlajka se skládá z modrého pruhu v horní polovině, zeleného pruhu v polovině dolní a z červenéčakrys 16 paprsky umístěné uprostřed. Čakra, která je také na vlajceIndie, odkazuje na indický původ romského národa. Zelený a modrý pruh symbolizují život věčných poutníků po zelené zemi pod blankytnou oblohou.
Tato vlajka byla přijata na1. Mezinárodním sjezdu IRUv Londýně v roce1971.
Všeobecně se za romskou hymnu považuje romská píseňGejľem, gejľemznámá též pod názvyGeľem, Geľem;Djelem, Djelem;Opre Roma;Romale, čhavaleatd. Za romskou hymnu byla prohlášena v roce 1971 na 1. Mezinárodním sjezdu IRU.
Mezi typickápříjmeníčeských olašských Romů patří například Horváth, Oláh, Balog a Lakatoš, Romové zeSlovenskamají zase častopříjmeníDemeter, Sivák atd. Častá jsou také příjmení Žiga a Németh.
Typická příjmení českých Romů dodruhé světové války:
Rovněž některájménajsou v romské populaci častější než u etnickýchČechů(např.Erika, Koloman, Etela,Gizela, Eržika,Sandra, Gejza,Imrich), nicméně tento jev není tak výrazný jako v případěpříjmení; většina Romů vČeské republicevšak má obdobnájménajako ostatní obyvatelstvo. Vzhledem k tomu, že většina českých Romů pochází původem zeSlovenska, mají také častějijména, která jsou vČeské republicevýjimečná, avšak naSlovenskua vMaďarskucelkem běžná (např.Zoltán,Tibor,Margita, Elemír, Dezider,Marika, Attila nebo Aladár).
Romové se přizpůsobili náboženství místního obyvatelstva. Část Romů na Balkáně a na Blízkém východě se hlásí kislámu, ve zbytku Evropy přijali Romovékřesťanství. V Česku jsou většinou formální katolíci. Jejich patronkou jeČerná Sára. Od počátku devadesátých let v Česku přibývá romských členů protestantských církví. Náboženské představy Romů stejně jako zvyky a rituály s nimi spojené se liší podle jednotlivých kmenů a podle krajin, ve kterých žijí. V Česku v některých rodinách zvláště ve větších městech romské tradice mizí, nejdéle se uchovávají tradice spojené se smrtí a narozením. Původem slovenští Romové mají velký respekt z duchů zemřelých,mulů. Mnoho z nich uvádí, že se s nimi alespoň jednou v životě setkali. Z těchto setkání mívají strach.Mulovése jim mohou zjevovat, po případě je varovat před hrozícím nebezpečím. Část slovenských Romů má také obavy zguny daj, zřejmě obdoby slovanské polednice. Ta může uhranout jejich nově narozené dítě, pokud jej nechají o samotě a není pokřtěno. Guny daj lze zahnat magickými praktikami, které se liší podle jednotlivých rodin. Někteří věří i v existenci čarodějnic (strig). Hovořit o strigách a setkání s nimi je zřejmě tabu.
Z romského repertoáru pochází tanceverbunkosaflamenco(výraz, kterým se původně označovali Romové vAndalusii).
Mezi Romy je mnoho regionálních umělců, v drtivé většině bez vyššího vzdělání. Např.Tibor Červeňák(žije v Hranicích),Aladár Kurej(Humenné), bratřiTibor(Rožňava) aDušan(Detva) Oláhovi,Rudolf Dzurko(Praha-Smíchov) neboEdward Majewski(polskýOpatow).
Muzeum romské kulturyje v Brně, Bratislavská ulice 67.
Romové jsou jedním z častých námětůdokumentární fotografie. V Česku se jim věnovali či věnují především:Josef Koudelka,Eva Davidová,Hana Šebková,Karel Cudlín,Maria Kracíková,Vít Šimánek(autor diplomové práce o fotografiích Romů),Václav Ryčl,Karel TůmačiLibuše Rudinská,na Slovensku pak zejménaTibor Huszár,Mišo SuchýaAndrej Bán.