Saša Rašilov starší

Saša Rašilov, vlastním jménemVáclav Jan Rasch(6. září1891Praha–3. května1955Praha) byl českýherec–komik,klaunakabaretiér, otec kameramana Alexandra Rašilova (1936–2000), dědeček herceSaši Rašilova mladšíhoa jeho bratraVáclava Rašilova, dlouholetý členčinohryNárodního divadlav Praze.
Sám Saša Rašilov o sobě celý život tvrdil, že pochází ze zchudléšlechtickérodiny a jeho celé jméno zníWenzel Rasch rytíř von Hessen, šlo ale o jednu z jeho četných mystifikací. Otec Anton Rasch (1845–1901) byl správcem šlechtického kasina vCeletné ulici,zemřel náhle v roce1901, když bylo Václavovi deset let. V tu dobu již žili jen tři sourozenci ze dvanácti dětí, které rodina měla. Nejstarší ze synů byl violoncellistou v orchestruněmeckého divadlavBrně, proto se Saša s matkou na krátko odstěhovali do Brna. Brzy se však vrátili do Prahy a žili naŽižkově. Matka v roce1909zemřela a v témže roce se Saša vyučiltypografema v letech1909až1914pracoval v pražských typografických závodech firmy Theodora Venta,.
Agnátní vývod z předků Saši Rašilova:
Zprvní světové válkyse vrátil v roce1916poté, co dokázal nasimulovat závažnou nervovou nemoc a byl superarbitrován (podle svědectví jeho hereckého kolegyFrantiška Smolíka, který s ním za války sloužil u stejného útvaru). Po svém návratu do Prahy doby začal vystupovat v pražskýchkabaretech(Varieté v Karlíně,Rokoko,Longenůvkabaret Bum,Revoluční scénaaČervená sedma). V Rokoku jej v roce1920viděl v titulní roliMolièrovyhry, upravenéEduardem Bassemjako revue a režírovanéJiřím Drémanem, s názvemPán z PrasátkovaK. H. Hilar, tehdy ještě umělecký šéfDivadla na Vinohradech. Z Rokoka přestoupil Rašilov ještě krátce do kabaretu Bum, kde působili další významní komici (Vlasta Burian,Ferenc Futurista,Eman Fiala,Josef RovenskýaKarel Noll) a kabaret však po půl roce zanikl kvůli sporům v souboru. V roce1921z popudu tehdejšího nového šéfa činohryKarla Hugo Hilarapřišel Rašilov na zkoušky a od 1. září 1921 se stal řádným členem činohry souboruNárodního divadlav Praze, kde působil až do své smrti v roce1955.
Z vystupování v kabaretu nabyl mnoho praktických hereckých zkušeností, zejména schopnosti improvizovat a navázat kontakt s diváky. Měl pozoruhodnou schopnost osobitě přetvářet klasické divadelní role podle svého naturelu, což ho posléze udělalo velice populárním.
Ještě v době po přijetí do Národního divadla bezplatně vypomáhal ve starožitnictví Emila Bernera v Praze a později se sám stal sběratelem starožitností, především hodin, porcelánu a nábytku, který i sám opravoval. Po návratu z války bydlel na Starém Městě v Domě U železných dveří v Michalské ulici, později si koupilhausbót, na kterém několik let bydlel a který nechával kotvit vPodolínebo uŽofínanaproti Národnímu divadlu. Při plavbách po Vltavě si oblíbilZbraslava v roce 1931 si zde pořídil dům. Aby získal peníze, začal se aktivněji zabývat filmem. V českékinematografiivšak začal působit už před první světovou válkou v roce1913ještě v průkopnických dobách českého němého filmu. Nicméně film jako takový příliš rád neměl, neboť mu zde především scházeli diváci a divadelní publikum.
Byl nejen vdivadle, ale i v životě jedním z nejproslulejších bohémskýchmystifikátorů, srovnávaných v tomto směru např. sJaroslavem Haškem.
Vlasta Fabianová
Jan Pivec