Anglický pravopis

Anglický pravopispředstavuje pravidlapísemnéhozáznamuangličtiny. Tentopravopispatří k nejvíce stabilním na světě. Nebyl v minulosti výrazně reformován, proto existují v současné angličtině značné rozdíly mezi psanou podobou avýslovností.
Angličtina využívá latinské hláskovépísmo–latinku– v jeho základní podobě bezdiakritiky. Diakritika se zachovává pouze u slov a vlastních jmen cizího původu (francouzština, němčina, španělština), zvláště nejsou-li v angličtině zdomácnělá.
Anglickáabecedamá 26 písmen.
Současný pravopis odráží stav anglického jazyka v době okolo roku1400(viz obrázek). Zachovává tedy historické principy, ale nebere ohled na výrazné změnyfonologickéhosystému, tedyvýslovnosti. Není proto přímo fonetický, není zde jednoduchý vztah mezifonémy(hláskami) agrafémy(písmeny). Stejný zvuk se v různých slovech zaznamenává různými způsoby a naopak stejný znak nebo skupina v písmu se čte různě. U každého slova je třeba znát nazpaměť jeho výslovnost a pravopis zvlášť. Různý způsob zápisu často rozlišuje stejně znějící slova (homofony), např.
Nejstarší písemné památky staroanglického období po příchodugermánskýchkmenů doAngliejsou psány germánskýmrunovýmpísmem (anglosaský futhork).
Později, po přijetíkřesťanství(7. století) se vlivem církevnílatinyzačala používatlatinka.
Podobytí Anglie Normany(1066) převládla až do14. stoletíjako úřední jazykfrancouzština, která měla na angličtinu výrazný vliv. I v tomto období vznikaly literární památky psané anglicky. Stará a střední angličtina byla psána foneticky, pravopis v této době poměrně dobře vystihoval výslovnost. Jazyk tehdy nebyl standardizovaný, proto se u jednotlivých autorů liší pod vlivemnářečí. V těchto textech najdeme znaky, které se v moderní angličtině nepoužívají:
Angličtina se opět začala prosazovat v úředním styku koncem 14. století. Za vládyJindřicha V.(1413–1422) byl pro úřední účely zlondýnskéhodialektu vytvořen tzv.kancléřský standard(Chancery Standard), který je základem moderního anglického spisovného jazyka včetně pravopisu. Ten se začal postupně stabilizovat okolo roku 1600 ve slovnících. Zásadní význam pro kodifikaci pravopisu mělSlovník anglického jazyka(A Dictionary of the English Language), který sestavil a popravé roku1755publikovalSamuel Johnson.
Mezi 15. a 18. stoletím ale proběhly výrazné změny výslovnosti, především v systému samohlásek (tzv. Great Vowel Shift). Tyto změny se nepromítly v pravopisu, proto je v současné době velký rozdíl mezi mluvenou a psanou podobou angličtiny. Pokusy o reformy pravopisu obvykle selhaly.
Relativně nejzásadnější změnou anglického pravopisu je zavedení amerického pravopisu v USA, který je oproti britskému standardu mírně zjednodušen. Jeho autorem jeNoah Webster(1758–1843), otec známého slovníkuAn American Dictionary of the English Language(Americký slovník anglického jazyka,1828). Tím se poněkud rozešly pravopisné standardy USA a Británie, které ale nebrání oboustrannému porozumění textům. Websterův slovník americké angličtiny po jeho smrti začal vydávat nakladatel Merriam a je dodnes invovovaný a vydávaný pod názvemMerriam-Webster. Funkci referenční příručky pro britský pravopis převzal po Johnsonově slovníku rozsáhlýOxford English Dictionary(Oxfordský slovník angličtiny), poprvé vydaný v letech 1884–1928.
Vývoj samohlásek od staroanglického období po současnou angličtinu:
Lze vysledovat určitý vztah mezi grafickým záznamem a výslovností. Lze tedy odhadnout způsob čtení konkrétního slova s jistou pravděpodobností. Navíc dost komplikovaná pravidla ještě mají velké množství výjimek. Tato pravidla se týkají:
Výslovnostpřízvučnýchsamohlásekzávisí na tom, zda je danáslabikav písmu otevřená či zavřená (tj. ukončenásouhláskou). Její výslovnost dále ovlivňuje následující <r>, které v mnoha nářečích není vyslovováno. Pravidla jsou shrnuta v následující tabulce, která uvádí standardní britskou výslovnost (tzv. Received Pronunciation):
Tzv.němé (nehlasné) e, psané na konci slov, není vyslovováno, má pomocný význam podobně, jako v jiných jazycích diakritická znaménka. Zajišťuje, že předcházející slabika je chápána jako otevřená. Ovlivňuje tedy její výslovnost. Toto -e se vypouští před příponami-eda-ing:
Jsou-li tyto přípony připojovány k zavřené slabice, zdvojuje se koncová souhláska, čímž zůstává zachována zavřenost této slabiky:
Na konci slov se až na výjimky (např.I, hi) nepíše -i, místo něj bývá -y. Připojením přípon (sufixů) se y mění v i(e), např. v těchto případech:
Předchází-li y samohlásce, vyslovuje se zpravidla/j/: yes.
Skupiny samohlásek mohou být v přízvučných slabikách čteny, jak je uvedeno v tabulce.
V nepřízvučných slabikách se výslovnost samohlásek (skupin i jednotlivých) redukuje (/ɘ/nebo/ɪ/).
Pravopis souhlásek (zápis a čtení) je historicky velmi ovlivněné zdrojem slova, jakého je původu, zda germánského, francouzského nebo latinského. Tabulka ukazuje pravidla, která ale mohou mít jednotlivé výjimky:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuEnglish orthographyna anglické Wikipedii.