Holokaust

Holokaust(případněholocaust– zanglickéhoholocaust= naprosté zničení, úplná katastrofa, masakr) čišoa(zhebrejskéhoשׁוֹאָה‎ = zlo, nespravedlnost) bylanacistickápolitika systematického, státem provozovaného pronásledování a hromadného vyvražďování, především osobžidovské národnosti.
V širším smyslu je slovemholokaustoznačován i celý nacistický perzekuční systém věznic, káznic a táborů jako celek, respektive nacistická perzekuce všech etnických, náboženských a politických skupin.Tj. (chronologicky): politických odpůrců – zejménakomunistůasociálních demokratů(SPD),Svědků Jehovových,tělesně či mentálně postižených,homosexuálů,Židů,Romů,Polákůa občanůSovětského svazua všechSlovanů. V rámcigenocidynamířené na židovské etnikum bylo vyvražděno kolem 6 milionů Židů.Pokud pod pojmem holokaust chápeme nacistickou perzekuci jako celek, hovoříme o počtu obětí holokaustu mezi 11 až 17 miliony lidí.
V českých textech se lze setkat jak s variantou holokaust, tak i s původní anglickou odvozeninou holocaust. Obě varianty jsou v češtině rovnocenné.Anglický termínholocaust(naprosté zničení, úplná katastrofa, masakr) je odvozen z řeckého slova ὁλόκαυστονholokauston(zápalná oběť, přeneseně zničení ohněm nebo úplné zničení, (holo – celý, kauston – pálit ), českycelopal(označení pro náboženskou obětinu, která se celá spálí).Moderní anglický termín holocaust však už (po obsahové stránce) nemá s původním náboženským termínem prakticky nic společného. Až do konce 70. let 20. století bylo anglické slovoholocaustv anglofonním prostředí používáno pro označení prakticky jakékoli katastrofy.
Uvádí se, že patrně první, kdo použil slovoholocaustpro nacistické vyhlazování Židů, byl nositelNobelovy ceny míruElie Wiesel(1928–2016), a to ve svém románuNoc(La Nuit,1958) ve smyslu „zničení ohněm“.Nicméně až do vzniku amerického televizního seriáluHolocaust(1978) zůstával tento termín prakticky neznámý.V posledních letech je situace taková, že například izraelský státní ústavJad vašema řada židovských historiků vztahují pojemholocaustpředevším na vyvražďování Židů nebo jiných skupin označených jako rasově méněcenné (Romové) za druhé světové války. Obecný konsensus nad rozsahem pojmuholokaustvšak neexistuje.NěkteříŽidéz těchto důvodů preferují pro genocidu svého národa za druhé světové války hebrejský výrazšoa(hebrejskyהשואהzničení,záhuba,zmar).
S ohledem na nejasné vymezení tohoto pojmu se lze setkat i s řadou jeho dalších aplikací. Někdy je užíván k označení pro jakoukolivgenociduči masakr, bez ohledu na lokalitu a konkrétní událost – například proetnické čistkyveRwanděčigenocidu ArménůvTureckuběhem1. světové války.Fidel Castrooznačil za rasový holocaust vyhošťování Romů bez povolení k pobytu z Francie.Vyvražďování Romů během druhé světové války zainteresovaní badatelé někdy nazývají slovemporajmos, doslovapohlcení.
Prvními oběťmi nacistické totalitní politiky byli političtí oponentinárodního socialismu. V prvé řaděněmečtí komunistéaněmečtí sociální demokraté(SPD), případně dalšíantifašisté. V letech 1933–1938 tvořili významnou část vězňů koncentračních táborů. V následujících válečných letech bylo politické hledisko podřízeno národnostním kritériím, tj. důvodem věznění aperzekucíbyla často národnost kombinovaná s politickou činností. Vězňové označovaní červeným trojúhelníkem měli v jeho středu zároveň uvedenou národnost: T = Tschechien (Češi), P = Polen (Poláci) atd.
Byli označováni fialovým trojúhelníkem. V táborech se ocitali pro svou náboženskou činnost. Prvním problémem byla veřejnáevangelizace, kterou nacisté záhy po uchopení moci postavili mimo zákon. Dalším problémem byl odmítavý postoj svědků Jehovových k nacistické politice, odmítání pozdravu„Heil Hitler“a odpírání vojenské služby.
Systematické vyvražďovánípostiženýchbylo zahájeno v roce1939, k jeho oficiálnímu ukončení došlo v roce1941po protestech, které iniciovali představitelékatolické církve. Ve skutečnosti program ovšem skrytě pokračoval dál, byť mnohem pomaleji, a to až do konečné porážky Německa. Celkem bylo v letech1939–1945povražděno asi 200–250 tisíc postižených.
Neexistují oficiální záznamy o tom, kolikhomosexuálůzemřelo v koncentračních táborech. V letech 1933 až 1945 bylo 100 tisíc homosexuálů zatčeno, z toho 50 tisíc odsouzeno a uvězněno, z čehož odhadem 5 až 15 tisíc bylo posláno do koncentračních táborů.Podle německého badateleRüdigera Lautmannapřibližně 60 % z nich v táborech zemřelo.Homosexuálové museli nosit růžový trojúhelník, který v současnosti patří mezisymbolyhomosexuálů bojujících za svoje práva. Tyto oběti nacismu se nedočkaly odškodnění.
Hlavní obětí holokaustu byliŽidé. Holokaust byl praktickou aplikací „konečného řešení židovské otázky“(Endlösung der Judenfrage), kterým mělo být úplné vyvraždění židovské populace. Obvykle udávaný počet židovských obětí je 6 miliónů,Raul Hilbergve své knizeThe Destruction of European Jewsuvádí číslo 5,2 miliónu. Vyvražděny byly zhruba dvě třetiny evropských Židů, většinu obětí tvořili Židé z Polska (3 milióny mrtvých). Údaje jsou neustále zpřesňovány a doplňovány, také díky informacím odtajněným a zpřístupněným až po rozpaduSSSRv roce 1991.
Dalším terčem vyvražďování byliRomovéa romští míšenci, s odhadovaným počtem 500 tisíc obětí. Některé odhady uvádějí až 1,5 milionu, což činí asi čtvrtinu až polovinu jejich předválečné populace.
Roku1935Norimberské zákonyoznačily Romy a Židy za rasově méněcenné. Sňatky mezi příslušníky árijské a neárijské rasy byly zakázány.Dne 14. prosince 1937 vydal říšský vůdceSSa šéf německé policieHeinrich Himmlervýnos o preventivním potírání zločinnosti, který mezi asociály jmenoval cikány, cikánské míšence a cikánským způsobem kočující osoby, které řádně nepracovaly a prováděly trestnou činnost. V červenci 1938 začali býtcikániv Říši hromadně vězněni a deportováni do koncentračních táborů. Dne 8. prosince 1938 vydal Himmler „Výnos o potírání cikánského zlořádu“, který nařídil podchycení všech cikánů, cikánských míšenců a cikánským způsobem kočujících osob.
V říjnu 1939 provedla říšská kriminální policie soupis všech cikánů, cikánských míšenců a cikánským způsobem kočujících osob starších 6 let a zakázala jim volný pohyb. 10. července 1942 vydal obdobné nařízení o soupisu cikánů i velitel protektorátní neuniformované policie. Dosavadní kárné pracovní tábory byly změněny na cikánské sběrné tábory. Na konci roku 1942 bylo vydáno prováděcí nařízení o deportacích romského obyvatelstva do cikánského tábora vAuschwitz-Birkenau.
Roku 1944 byl cikánský tábor nacisty zničen a asi tři tisíce Romů byly usmrceny v plynových komorách. Na 1700 práceschopných Romů bylo před tím přemístěno do jiných koncentračních táborů.
Jedním z Hitlerových plánů bylo vytvoření německéhoživotního prostoru. Tento plán počítal v řádu 20 až 30 let s odsunutím, vyvražděním a zotročením většiny východních a významné části západníchSlovanů, které němečtí nacisté považovali zapodlidi. Nacistický plán genocidyGeneralplan Ost, který se souhlasem Hitlera vypracoval říšský vedoucí SSHeinrich Himmler, počítal po vítězné válce proti SSSR s vystěhováním na východ zaUralnebo s fyzickou likvidací velké částiPoláků,Ukrajinců,BělorusůaRusůz evropské části Sovětského svazu.Slované, kteří by zůstali v „německém životním prostoru“, by podle nacistických plánů sloužili jakootrociněmeckým pánům a u části tzv. „rasově vhodných“ Slovanů mělo dojít k jejichponěmčení.
Generalplan Ost byl zahájen vPolsku, kde bylo v rámcioperace Tannenbergpopraveno přes 20 tisíc příslušníků polské elity. Po ní následovala akce „Inteligence“, při níž bylo zabito přes 40 tisíc polských intelektuálů. Německá okupační moc zavedla v Polsku, resp. vGenerálním gouvernementua na okupovaných polských územích politiku teroru, přičemž prováděla hromadné veřejné popravy rolníků, které měly zastrašovat ostatní obyvatelstvo. Postupně docházelo k vysídlování z oblastí určených k další germanizaci a násilnému zabírání zemědělské půdy, přičemž ze svých domovů bylo vyhnáno několik stovek tisícPoláků. Odhaduje se, že celkem 2 milióny etnických Poláků nežidovského původu zemřely v důsledku nacistické okupace a války.
ObčanéSovětského svazubyli jednak jako civilisté vystaveni německýmválečným zločinůmze stranyEinsatzgruppen, jejichž obětí bylo kolem 2 milionů, včetně 1,3 milionů sovětských Židů. Byli jakováleční zajatcipopravováni, nasazováni nanucené prácea vystaveni krutému zacházení. Je odhadováno, že tímto způsobem byly zavražděny až 3 milionysovětských válečných zajatců.Odhaduje se, že na Němci okupovaném území Sovětského svazu zahynulo 13,7 milionů lidí (včetně sovětských Židů), 20 % všech tamních obyvatel.Říšský ministr pro výživuHerbert Backeprováděl politiku vyhladovění východních, Německem okupovaných území (Der HungerplantakéDer Backe-Plan).Hladový plánměl být předehrou k akci Generalplan Ost. Podle historikaTimothy Snyderav důsledku hladového plánu „4.2 miliónu sovětských občanů (převážně Rusů, Bělorusů a Ukrajinců) bylo v letech 1941–1944 vyhladověno německými okupanty.“Politika úmyslného vyhladovění se v letech 1941–1942 uplatňovala i vůči sovětským válečným zajatcům.
Mezi státy s vysokým počtem civilních obětí patří iJugoslávies půl miliónem mrtvých, převážněSrbů,které povraždil pronacistickýUstašovskýrežim, mnohé z nich v táborovém komplexuJasenovac, kde k metodám vraždění patřilo například upalování zaživa ve velkokapacitních pecích,kam byli lidé naháněni po desítkách.
Oběti z řad Židů mohly být zabity připogromech, popřípadě byly povražděny polovojenskými a protižidovskými komandy. Se zrodemKonečného řešení židovské otázkybyli Židé (spolu s ostatními skupinami, ale tvořící největší část) koncentrováni vghettech,koncentračních táborecha nakonec posíláni dovyhlazovacích táborůna území dobytémTřetí říší. Ty představovaly „továrny na smrt“, mající za účel co nejefektivněji zabíjet a likvidovat mrtvá těla lidí dopravovaných za jejich zdi. Nezanedbatelná část těch, kdo do nich byli posláni, zahynula již při transportu za nelidských podmínek (namačkáni v dobytčích vagónech, přepravováni často i několik dní, bez jídla a vody).
Po příjezdu do tábora následovala (zejména od léta 1942, kdy byla ve většině vyhlazovacích táborů vybudována krematoria) vstupní selekce, při kterých táborový lékař vybíral část nejzdatnějších vězňů, kteří byli určeni pro práci (buď v pomocných táborech nebo přímo v širším komplexu tábora) nebo pro další budování tábora, stavbu nových budov apod. Lidi, kteří vstupní selekcí neprošli, čekala likvidace. Například podle svědectvíRudolfa Vrby, který utekl zAuschwitzu,se v letech 1942–1944 počet lidí, kteří neprošli v tomto táboře vstupní selekcí, pohyboval typicky a zhruba okolo 75 až 90 %, s tím, že některé transporty byly zlikvidovány stoprocentně. Ty, kteří prošli vstupní selekcí, čekala každodenní tvrdá práce v drsných podmínkách a v každém počasí, a za ni malé příděly velmi nekvalitního jídla, které zcela nedostačovaly jejich energetickému výdeji. Přeživší z těchto táborů se shodují na tom, že vedoucí z podniků, ve kterých vězni pracovali, si mohli dovolit je pracovně přetěžovat nad mez trvalé udržitelnosti kvality práce, aniž by se museli bát o přísun nové pracovní síly– z tohoto úhlu pohledu se jednalo o nahodilou, avšak záměrnou, pomalou smrt v důsledku kombinace podvýživy a vyčerpání. Selekce lidí určených pro likvidaci probíhaly nejenom při vstupu do vyhlazovacích táborů, ale i pro jejich obyvatele, a to tak, aby byl korigován počet vězňů mezi jejich zdmi, zvyšovaný o pravidelně přijíždějící transporty.
Ti, kteří pracovali nejdéle a na jejichž zdraví se nesnesitelné pracovní podmínky a nedostačující výživa podepsaly nejvíce, zeslábli natolik, že v některé z těchto selekcí byli shledáni neschopnými další práce a následně zlikvidováni; jejich zesláblý organismus též mohla skolit (běžně nesmrtelná) nemoc či infekce ze zranění (popř. kombinace více těchto faktorů), taktéž podchlazení vlivem sychravého a chladného počasí (budovy v táborech nebyly nijak vyhřívány), případně mohli nalézt smrt přímo při práci, když již nebyli schopni plnit kvóty. V několika případech navíc v táborech vypuklyepidemiesmrtelných nemocí – pravděpodobně nejvážnější byla epidemie tyfu v Auschwitz-Birkenau, která trvala od července do září 1942, vyžádala si odhadem 15–20 tisíc životů a způsobila dočasné přerušení selekcí.Časté byly též zažívací potíže a „zdánlivě nevyléčitelné choroby nohou – otékaly do takové míry, že lidé nemohli chodit“.V jiných případech mohli být obyvatelé vyhlazovacího tábora zabiti svými spoluvězni (zejména těch z řad kriminálních zločinců nebokápů; občas i bez zřejmého důvodu) nebo za drobný prohřešek jako např. nesundání čepice při setkání sesesmanemapod.
Řádově stovky, možná několik málo tisíc, nedobrovolných obyvatel koncentračních a vyhlazovacích táborů se v průběhu svého věznění pokusilo o útěk a bylo během něj zastřeleno nebo oběšeno před zraky ostatních po jejich dopadení; neznámý, možná stejný počet vězňů nevydržel utrpení po stránce psychické a zvolil dobrovolný odchod ze života (například vběhnutí do elektrického oplocení). Několik desítek vězňů se stalo oběťmi pokusů na lidech, které ve vybraných táborech probíhaly.
Nejúčinnějším a nejhrůznějším prostředkem německého holocaustu bylyvyhlazovací tábory, kde se hromadně popravovalo (v prvních fázích) zastřelením, oběšením a jedovatým plynem (nejpoužívanější bylCyklon B). Mrtvoly byly poté hromadně pohřbívány či spalovány.
Po přepadeníSovětského svazu22. června1941(Operace Barbarossa) nechalAdolf Hitlerna bývalém územíPolskazřídit šest vyhlazovacích táborů:
Představa, že holokaust rovná se koncentrační tábory, je však zjednodušující. Holokaust začal masovými popravami střelnými zbraněmi, které na dobytých územích Polska (tzv.Generální gouvernement) a dobytých územích SSSR (tzv.Říšský komisariát OstlandaŘíšský komisariát Ukrajina) začaly od roku 1941 provádět zejména speciální jednotkyEinsatzgruppen. Uvádí se, že tímto způsobem bylo zlikvidováno 1,25či 1,5milionů Židů, tedy téměř jedna čtvrtina všech obětí holokaustu.
Typický scénář těchto masových poprav spočíval v tom, že oběti vykopaly rokle, do nichž pak postupně po řadách vstupovaly a zde byly stříleny do hlavy – je tak zdokumentováno fotografickyi na kinofilmu.Největším jednotlivým masakrem byla poprava více než 30 tisíc kyjevských Židů vBabím Jaruna konci září 1941. Cesta k plynovým komorám se v těchto raných fázíchkonečného řešeníteprve objevovala. Nacisté experimentovali a hledali co nejefektivnější způsob vraždění, který by zároveň nepůsobil tak silně na psychiku vrahů jako hromadné střílení, které prováděly Einsatzgruppen na dobytých územích. Právě Einsatzgruppen začaly od listopadu 1941 využívat nový způsob vraždění – mobilní plynové komory, v nichž byly oběti zabíjeny výfukovým plynem.Od začátku roku 1942 vznikala postupně vyhlazovací centra vybavená stálýmiplynovými komorami.
Holokaust vprotektorátuse odehrával pod taktovkou okupačních úřadů a až na výjimky bez odporu obyvatel a za spolupráce českých úřadů a úředníků.
Před druhou světovou válkou žilo na dnešním území ČR více než 118 tisíc Židů; 26 tisícům se podařilo do roku1941emigrovat, potom byloprotektorátnímiúřady vystěhování zakázáno a současně začaly transporty. Přes 80 tisíc osob bylo během holokaustu za druhé světové války vyvražděno.
Silnou kritiku si v moderní době vysloužilo rozhodnutíČeskoslovenskaz roku1938, kdy zakázalo rakouským Židům vstup na své území a vrátilo doRakouskado rukou nacistů tisíce židovských uprchlíků.
Nacistické Německo se při likvidaciŽidůsoustředilo nejen na Židy, kteří se nacházeli na „předválečném“ německém území nebo na území, nad nímž Německo získalo v průběhu války kontrolu. Vyžadovalo též vydání Židů po svých spojencích a satelitech. Různé státy se k této otázce postavily různě. Za jeden z nejvstřícnějších států lze označitSlovenský štát, který nejenže Židy vydával z větší části z vlastní iniciativy, ale navíc za jejich odvoz nacistickému Německu z vlastní iniciativy platil(nutno ovšem dodat, že vydávání bylo několikráte přerušeno a dokončeno bylo až po propuknutíslovenského národního povstání). V řadě dalších zemí bylo vydávání ve větší míře uskutečněno až na nátlak nacistů podpořený růstem moci pronacistických bojůvek a radikálním oslabení centrální vlády (např.Maďarsko). Velmi vlažný přístup k pronásledování Židů mělaItálie, byť i ona přijalaprotižidovské zákony. Zcela odmítavě se k celé záležitosti postaviloFinsko, které žádné protižidovské zákony nepřijalo a přes silný nátlak striktně odmítlo vydat nejen své občany židovského původu, ale i drtivou většinu Židů uprchlých ze zemí, které nacistické Německo ovládlo.
V řadě zemí, které své židovské obyvatele a uprchlíky vydávaly, byly deportace přerušovány a pozastavovány díky diplomatickému úsilí neutrálních zemí. Významná byla snaha zejménaVatikánu, který opakovaně protestoval proti deportacím především na Slovensku, v Maďarsku aChorvatsku, kde byl jeho diplomatický vliv nejsilnější a kde byla podle jeho vedení naděje na pozitivní účinek protestů. V Maďarsku v srpnu1944vedl papežskýnunciusAngelo Rottaspolečnou delegaci pěti šéfů diplomatických zastoupení neutrálních zemí protestujících proti vydávání Židů do Německa (protest připojiloPortugalsko,Španělsko,ŠvédskoaŠvýcarsko).
Oběti holocaustu si mnoho států světa připomíná27. ledna, den osvobození vyhlazovacího táboraAuschwitzRudou armádou. I v České republice se s tímto datem pojí různé vzpomínkové akce, zároveň jsou však české oběti holocaustu připomínány na výročí vyvražděníterezínského rodinného táborav Auschwitz v noci z 8. na 9. března 1944, které je specificky významné pro Česko jako největší masová vražda československých občanů. Na výročí této události se například konátryznav pražskémPamátníku českých a moravských obětí šoavPinkasově synagoze.
Ve světě byl 27. leden zvolen jakoMezinárodní den památky obětí holocaustu, dne1. listopadu2005jej vyhlásiloValné shromáždění Organizace spojených národůna svém 42. plenárním zasedání.
Koncem90. let 20. stoletíinicioval německý umělecGunter Demnigakci pokládání pamětních kamenů, zvanýchstolpersteine, později pak i „kameny zmizelých“. Tyto kameny se obvykle nacházejí před domy, kde oběti holokaustu naposled žily.
V České republice byly první kameny položeny roku 2008. Koncem roku 2016 bylo napočítáno již přes 60 000 kamenů na zhruba 1 800 místech v celkem 21 evropských zemích, z toho pak několik set v České republice ve více než 35 lokalitách.
Studie Forsa institutu a nadace Körber Foundation z roku 2017 zjistila, že pouze 47 % německých studentů ve věku 14–16 let dokázalo správně odpovědět, co to bylaOsvětim.Podle britsko-německého novináře Alana Posenera přispěly k této historické amnézii německé filmy a seriály, které se snaží dělat z Němců spíše oběti nacismu a období nacistického Německa nezobrazují realisticky.
Podle průzkumu, který v roce 2018 zveřejnil americký deníkWashington Post, 66 % mladých Američanů a 44 % dospělých Američanů nevědělo, že v Osvětimi byl nacistický koncentrační tábor. 22 % mladých Američanů a 11 % dospělých Američanů o holocaustu nikdy neslyšelo.
Důležitou součástí zvyšování povědomí o holocaustu je tematická literatura a to nejen odborná ale i fiktivní. V rámci fiktivních příběhů se konstruují rozličné narativy a analýza těchto příběhů má značnou vypovídající hodnotu o tom jak je holocaust chápán. Výzkum této literatury je proto také předmětem akademického bádání. V roce 2021 například vyšla publikace zaměřená na mapování fiktivní literatury o holocaustu v českém, slovenském a polském prostředí.
Holokaust je či některé z jeho částí jsou občas terčem zpochybňování. Ačkoliv v drtivé většině případů není zpochybňována perzekuce Židů jako celek, je pro tento fenomén vžité taktéž označení popírání holokaustu. V mnoha státech světa, včetně České republiky, je zpochybňování holokaustu, též označované jako hlásáníOsvětimské lži,trestným činem.
Zpochybňování holokaustu je součástí širšího směru, tzv.historického revizionismu. Zpochybňování holokaustu v souladu svědeckými metodamije jedním z nových proudů tohoto původně v podstatě seriózního historického proudu, který tak značně zdiskreditovalo. PodleamerickéhistoričkyDebory Lipstadtseriózní historikové tento směr odmítají a vyčítají mu pseudovědecké metody práce a neseriózní práci s prameny a citacemi s účelem falšovat historii.Větší část revizionistů nezpochybňuje holokaust jako celek, ale jeho plánovanost či rozsah a počet obětí.
Vedle plného uznání na jedné straně a celkového nebo částečného zpochybnění na straně druhé existuje k holokaustu i jakýsi „třetí“ postoj, byť tento je minoritně zastoupený. Ten holokaust jako takový nezpochybňuje – nezaobírá se ani tak jím samotným, jako spíš jeho odkazem a tím, jak je jeho památka vnímána a jaký má v současnosti vliv, popř. zdali nebyl v minulosti zneužit pro ideologické, politické či jiné cíle.
Hlavním představitelem jeNorman Finkelstein(sám židovského původu), který na toto téma napsal knihuPrůmysl holocaustu, jež byla přeložena do 16 jazyků. Zavádí v ní pojemprůmysl holokaustua rozvíjí v ní několik otázek, jako je mimo jiné: to, jak holokaust obhajuje sám sebe a jak se staví nad podobné tragické události dějin; propagace holokaustu z finančního hlediska (jeho kapitalizace); zveličování, přikrášlování a zneužívání utrpení Židů jako pózy ublíženectví; zneužití holokaustu pro politické cíle, zejména v prosazování politických zájmů Izraele; argumentace holokaustem těmi, jichž se holokaust fakticky nedotkl.
V některých aspektech (například těch politických) se tento postoj překrývá s argumentyantisionismu.