Jidiš

Jidiš(ייִדיש‎ neboאידיש‎ –idiš– „židovský“) jezápadogermánský jazyk, kterým hovoří kolem tří miliónůŽidůpo celém světě. Sám názevjidišznamenážidovský(německyJüdisch) a je zkratkou za původní „jidiš dajč“ (ייִדיש־דײַטש), tedy „židovská němčina“. Mluvená forma je i dnes němčině blízká, jidiš však obsahuje řadu výpůjček zhebrejštinya jazyků mnoha národů, v jejichž sousedství Židé žili.
Jidiš sdílí značnou část slovní zásoby sněmčinoua oba jazyky se sobě podobají i gramaticky. Byla vznesena hypotéza,že někteří mluvčí němčiny rozumí řeči v jidiš, která se podobá němčiněSlovanů. Někteří badateléproto považovali jidiš za dialekt němčiny (podobně jakošvýcarskou němčinu), spíše než za samostatný jazyk. Většina lingvistů však považuje jidiš a němčinu za samostatné jazyky. Jsou pro to následující důvody:
Lingvista Paul Wexler šel dokonce tak daleko, že tvrdil, že jidiš je původně slovanský jazyk, jehož slovní zásoba byla nahrazena německými slovy. Tento pohled je nicméně většinou ostatních lingvistů odmítán.
Jiní zdůrazňují, že hranice mezi „jazykem“ a „dialektem“ je někdy mlhavá, neboť:
Jidiš se rozdělilo na západní (německé) a východní jidiš. Východní se dále rozdělilo na severovýchodní („litviš“) jidiš, středovýchodní (polsko-haličské) jidiš a jihovýchodní (ukrajinské) jidiš. Východní nářečí a moderní jidiš obsahují větší množství slov přejatých zeslovanských jazyků.
Podobně jakožidovská arabštinaaladino(židovská španělština) jidiš používá upravenouhebrejskou abecedu. Jidiš samo však není s hebrejštinou lingvisticky nijak příbuzné, přestože přejalo stovky hebrejských a aramejských výrazů týkajících se židovské kultury a tradice.
Pozoruhodným rysem jazyka je, že obsahuje takélatinskéodvozeniny pro mnohá slova z oblasti náboženských rituálů. Židé si zřejmě vypůjčili terminologii ze staréfrancouzštinypoužívané vAlsaskukatolickou církví. Např.bentšn(בענטשן‎, „benšovat“) znamenápožehnat(zejména v souvislosti spožehnáním po jídle) a je příbuzné s výrazembenedico, žehnat. Slovesolejenen(לײענען‎), „číst“, také odráží románský původ.
Vzhledem k roztroušenosti Židů po světě je i u jidiš těžké jmenovat konkrétní území, na kterém se tento jazyk nejvíce používá. VIzraelipoužívají jidiš hlavněultraortodoxní Židé, kteří považujíhebrejštinuza posvátný jazyk, nevhodný k použití v běžném životě. Rozsáhlé komunity mluvčích jidiš ve východníEvropěbyly z větší části vyvražděny běhemholokaustu. Z těch, které zbyly na území tehdejšíhoSovětského svazu, řada emigrovala v 90. letech20. stoletído Izraele; mnozí navíc už jako první jazyk používajíruštinu. VeSpojených státechžije největší komunita mluvčích jidiš vNew Yorku.
Jazyk jidiš vznikal ve středníEvropěmezi9.a12. stoletímjako jakýsi slepenecstředoněmeckýchnářečí. První glosy v jidiš se začaly objevovat v hebrejských rukopisech ve 12. století. První dílo vytištěné kompletně v jidiš vyšlo roku1534. Při hromadném odchodu Židů zNěmecka(14.až16. století) se těžiště užívání jidiš přesunulo do východní Evropy a jazyk začal být ovlivňován islovanskými jazyky(zejménapolštinouaukrajinštinou).
Konec19.a začátek20. stoletíse považuje za zlatý věk literatury v jidiš. Toto období se také časově shoduje s oživením hebrejské literatury ahebrejštinyjako mluveného jazyka. Za tři hlavní zakladatele novodobé literatury v jidiš lze označitMendele Mocher Sforima,Šoloma AlejchemaaJ. L. Peretze. Solomon Rabinowitz, známý pod pseudonymem Šolom Alejchem (1859–1916) je považován za jednoho z největších spisovatelů a humoristů (z jeho díla např.Tovje vdává dcery), za židovský protějšekMarka Twaina.
Začátkem 20. století se jidiš stával jedním z důležitých východoevropských jazyků. Vydávala se rozsáhlá literatura, rozmach zažívalo divadlo a film v jidiš, a tento jazyk se dokonce stal jedním z úředních jazykůBěloruské SSR. Jidiš se stalo národním jazykem té části židovského obyvatelstva ve východní Evropě, která odmítalasionismusa dávala přednost získání kulturní autonomie v Evropě.Holokaustv polovině století však vedl k náhlému prudkému úpadku užívání jidiš, protože rozsáhlé židovské komunity, které používaly jidiš v každodenním životě, byly vyvražděny.
VSovětském svazuse zpočátku předpokládalo, že jidiš se stane jazykem „židovskéhoproletariátu“, zatímcohebrejštinase považovala za „buržoazní“ jazyk. V důsledku toho tam bylo ve 20. letech20. stoletíužívání jidiš silně podporováno, zatímco od používání hebrejštiny se stát snažil občany spíš odradit. Počínaje 30. léty však rostlyantisemitskétendence v sovětské politice a jidiš začalo rovněž mizet. Přežilo jen pár publikací, např. literární magazínSovjetiš hejmlanda novinyBirobidžaner štern. Sovětští Židé se vesměs integrovali do sovětské společnosti a dali přednostruštiněpřed jidiš.
VeSpojených státechbylo jidiš jedním z pojítek pro židovské přistěhovalce z mnoha různých zemí, kteří se jinak velmi lišili svým kulturním zázemím a národní identitou. Vydávaly se noviny v jidiš (např.פֿאָרווערטס‎,Forverts, pozdějšíForward), vznikala americká židovská hudba v jidiš (odvozená zklezmerskéhudby), vNew Yorkuhrálo v jidiš divadlo. Mnoho „jidišismů“ proniká do newyorské angličtiny a nežidé tyto výrazy používají spolu s židy, často aniž by si uvědomovali jejich původ. Židé v jiných částech USA většinou nepředávali jidiš svým potomkům, a ti se tak asimilovali a přijaliangličtinujako svůj první jazyk.
SpisovatelIsaac Bashevis Singer, píšící v jidiš, získal v roce1978Nobelovu cenu za literaturu.
Jidiš se píšehebrejským písmem, které kromě obvyklých znaků obsahuje několik zvláštních spřežek, a je tak jediným germánským jazykem, který nepoužívá latinku. Nejvíce změn oproti hebrejštině vyžadoval zápis samohlásek. V hebrejštině se samohlásky většinou nezapisují, v germánských jazycích (a tedy i v jidiš) je to však důležité. Písmenaalef,ajin,jodavavtak slouží v jidišmater lectionispro samohlásky [a/o], [e/i], [i] a [a/o]. Píše se do řádků zprava doleva, v následující tabulce jsou ovšem písmena seřazena zleva doprava.
Písmena mají po řadě následující názvy (ne vždy shodné s těmi hebrejskými): štume(r) alef, pasech-alef, komec-alef, bejs, vejs, giml, dalet, hej, vov, melupm vov, cvej vovn, vov-jud, zajen, zajen-šin, ches, tes, tes-šin, jud, chirik-yud, cvej judn, pasech cvej judn, kof, chof / lange(r) chof, lamed, mem / šlos mem, nun / lange(r) nun, samech, ajin, pej, fej, cadek / lange(r) cadek, kuf, rejš, šin, sin, tof, sof.
Systém slovesných časů je proti němčině jednodušší aslovosledvolnější, blízký slovanskému.
Asi 70 až 80 % slovní zásoby je prokazatelněněmeckých. Výrazy související s židovskou kulturní tradicí jsou obvyklehebrejskéhoneboaramejskéhopůvodu. Další výpůjčky jsou zrománských, a takéslovanských jazyků. Např.choč= „ačkoliv“,večere= „večeře“,pamelech= „pomalu“. Počet výpůjček se v různých zemích liší, v Severní Americe k nim přibývají i slovaanglická.
Pro srovnání jidiš s němčinou je text uveden v obou jazycích.