Oghuzové

Oghuzští TurcineboOghuzové, téžOguzové(tureckyaázerbájdžánskyOğuzlar,uzbeckyOʻgʻuzlar,kazašskyОғыздар, Oğyzdar,řeckyΟνξοι→Oufi,perskyاغوز→Oghūz,arabskyأوغوز→Ūghūza varianty:Ghuzz,Guozz,Kuz,Oğuz,Okuz,Ouz,Ouzoi,UğuzaUz) byli raně-středověkouhistorickou kmenovou konfederaciturkicůvestřední Asii. Je třeba poznamenat, že řecké zdroje používaly jménoOufi(neboOuvvi) označujíc Oguzské Turky, jménem, které také používaly k označení asijských Hunů čiliSiung-nuů. Oguzové migrovali na západ z oblastiŽety-su(českySedmiříčí) po střetu skarluckou(3-Oguzové) větvíUjgurů. Západní hranicí jejich území se pak na čas staloKaspické moře. Potomky Oguzů byli i pozdější zakladatelé několika různých států, napříkladGhaznovské říše,Seldžucké říše,Rúmského sultanátu,Chórezmské říše,Osmanské říšea několika dynastií,Safíovské dynastie,Afšárovské dynastie,Kádžárovské dynastiea dalších. Termínog-uzdnes přetrvává v označení pro jihozápadní skupinu turkickýchoguzských jazyků.
Bez pochopení ságyOgurůaOguzů(烏古斯人) je historie znehodnocena, zvláště když evropští historici používají termín jako „někde v hloubce Asie“ nebo „v šedi věků“. Ogurové jsou bratři Oguzů. Pravděpodobně od počátku rozdělení (nejdříve v3. stoletípř. n. l.) jejich společnýprototurkickýjazyk se začal rozcházet poněkud foneticky. Kvalifikovanou odlišnosti jsou změny přízvuku na začátku slov „Ogurského“ ‚dž,d,g‘ na „Oguzské“ ‚j,i‘ (například: Džilan, Dilom, Gilan → Jilan je označení „hada“ atd.) a v ostatní části slova ‚r‘ na ‚z‘.Lingvisté naznačují, že aplikace tohoto jednoduchého starověkého jazykového pozorování umožňuje diskriminaci a klasifikaci jazyků přímo a snadno. Tyto rozdíly byly atestovány domorodými názvy, které tradičně spojujeme s nejlidnatější subdivizemi s profesním nebo geografickým umístěním:Burtas(jak včelí úl),Agačery(Agathyrsi – lesní muž),Suas(Čuvaš – jak voda),Madžar(Maďar – lesní muž),Tauar(Tochař – horský muž),Suvar(Sabir– vodní muž) atd.
JižHérodotos(484 př. n. l.–425 př. n. l.), popisuje detailně starověké SkýtskéAgačery(Agathyrsi), kteří, stejně jakoSabiři-Suvaři, mluvili jazykem ogurské větve. Později to taky potvrzujestarověký řeckýzeměpisecPtolemaios(85–165). Staré západní zdroje umísťují starověké západní ogurské kmeny ve stepíchvýchodní Evropya na Středním východě, zatímco čínské zdroje umísťují jejich soudobé východní ogurské kmeny ve stepíchStřední Asiea pouštěTaklamakan. Ptolemaios se zmiňuje o řeceJajik(Ural),jako o řeceDžajikv„Ogurském dialektu“, a potvrzuje že Ogurové jsou předciBulgarů,Kangarů, neboHunůžijících před 2. stoletím mezi západní Sibiři a stepíchItilu.V další kapitole dějin se setkáváme s Ogurskými Huny již v manželských svazcích s Ogurskými Ujgury. Východní a západní Hunové patřili kogurské jazykovérodině. Ujgurové, kteří patřili k tie-lejským kmenům, byli ze skupiny Ogurů. Podstatné je, že tie-lejské kmeny nebyly nutně všechny Oguzské a že ze všechtie-lejskýchkmenů Ogurských Hunů se vyčlenil další tie-lejský ogurský kmen Ujgurů v manželských svazcích. Turci a další oguzské kmeny ve2. stoletípř. n. l. zůstávají mimo ogurskou strukturu moci na úkor ogurských kmenů. Ve východní Evropě Oguři pokračovali ve své nadvládě až do arabských válek. Třicetiletá posloupnost válek zdecimovala celé místní obyvatelstvo. Dominance Ogurů je proměnila v uprchlíky v jejich vlastní zemi, a vedla k přílivu jejich východních sousedů Oguzů. Ačkoli jazykově převládající ogurská většina ve východní Evropě přežila do15. století, stala se stále více ovlivněna oguzskými jazyky Pečěněhů, Oguzů a Kypčaků. To znamená, že kmenováetnonymajsou starší než -‚r‘/-‚z‘ rozdělení, a kmeny, jejichž jméno končící na -‚ar‘/-‚er‘/-‚ir‘/-‚ur‘ nemusí nutně patřit do ogurské skupiny.
Bez kladných důkazů, v žádné době by se nemělo předpokládat že Ogurové byli výhradně Ogurové, a odpovídajícím způsobem Oguzové byli výhradně Oguzové. Jednou z nejčasnějšíchturkických konfederacísouhrnně známá pod názvemTuchsovéčiliTocharové, může být zahrnuta do OguzskýchAseůa OgurskýchBulgarůaSabirů-Suvarů(Sabaroi). Označení„Azští Bulgaři“může naznačovat jejich bývalou politickou příslušnost, a nikoli jejich jazykové vlastnosti, přesně jako etnicky různé kmeny Turkutaských kaganátů nesly ethnonym„Türk“. Subjekty kmene Azů/Asů, se samostatným tématem, z asyrštiny jako „Az-kiši“, byly historicky spjaté s téměř každým v oblasti Střední Asie, zasahující až naStřední východ, dostřední Evropya naDálný východ. Z historických záznamů se zdá, že ‚r‘/‚z‘ rozdělení došlo v rámci kangarských kmenů, produkci dvou pra-ethosů, Kangarů a Azů. Tito Azové se nacházeli severně od Kangarů, nebo alespoň zaujímali vyššínadmořskou výškuhorských oblastí, s blízkostí horské tajgy, zatímco Ogurští Kangaři dávali přednost otevřené stepiKazachstánuaTaklamakanu–Tarimská pánev.Pro historické období je několik svědectví že Ogurové a Oguzové koexistovali ve stejných politických organizacích, volně se míchali a sjednocovali.Tie-lejskádomorodá větevBulgarské,Turkutské,Chazarské,Kimäcké,Kypčacké, taktéž i OgurskéUjgurskéa OguzskéKyrgyzskékonfederace (kaganáty), a takyTurkické konfederace(svazy, unie, kaganáty) a její potomci, zahrnovala jak ogurské, tak i oguzské kmeny.
Jméno „Oguz“ je možné datovat od nejstarších dob. Čínské prameny z 2. století př. n. l. se zmiňují o kmeni O-Kut (v té době to bylo jméno „Turek“). Je to čínská verze domorodého jména, která se v turkických jazycích nazývá Ogur, protože některé Turkické kmeny vyslovovali hlásku ‚z‘ jako ‚r‘. Oblasti jakoTarbagatajaKobdo, kde čínské zdroje uvádějí osady O-Kutů, jsou známé jako Turkická území.
Jméno „Oguz“ pochází ze slova „Ok“ → šíp, „Ok“ v turkických jazycích také znamená „kmen“. V té době byla tato slova přeložena do čínštiny jako „kmen“. Podle tohoto je slovo „Oguz“ tvořeno připojením „Ok“ z koncovkou ‚z‘, což ve staroturkickém jazyku znamená ukončení vmnožném čísle. Slovo „Oguz“ nebylo etnické jméno a přímo znamená „Turkické kmeny“. Jako příklad by mohl být název z číslicí: On-Ok → deset kmenů →On-Okové→ 10-Oguzové.
Název „Oguz“ byl poprvé použit v turkutských textech v prvnímrunovém nápisenalezeném na břehu řekyBarlyk(Ulu-Kem → runy uJeniseje). Ten říká o „šesti oguzských kmenech“, které vstoupily do konfederace. Tyto nápisy naznačují, že v předchozím čase Oguzové žili v tomto údolí (u Jeniseje) a vytvořili spojení.Orchonské runové nápisynedělají rozdíl mezi Oguzy a Turkuty neboli Modrými Turky, navíc Oguzové byli hlavní složkou turkutských kaganátů. Slovo 'Türk' je politický termín. V tomto ohledu jsou Oguzové aTurkutineboliModří Turci→ Turci stejní.
Období Gök-tureckých kaganátů (Turkutské) se překrývá z obdobímTchangů. V čínských zdrojích na základě písemností z období vlády Tchangů (po roku 618),Devět kmenů, v nápisech zvané „Devět Oguzů“, někdy „Devět turkických kmenů (Turkuti a modří Turci → Gök-Turci)“ se uvádějí jako „Turci devíti kmenů (Gök-Turci)“, a někdy jako „Devět tolesských kmenů“ či „Devět tolesských Oguzů“, což se rozumí stejně jako „Devět gök-tureckých Oguzů“. Tvořící kořeny Gök-Turků jsou v oguzských kmenech. Dále jsou Oguzové uvedeni nikoli samostatně (tj. „Oguzové“), ale jako„Kchuej-sing“→ „Devět kmenů“, a překlad slova „Oguz“ je uváděn jako„Tchu-ťüe“→ „Turek“, což svědčí o absenci nutnosti volat tuto skupinu dalšími názvy. Absence v památkách z doby prvního Turkutského kaganátu k použití jména „Oguz“ svědčí o tom taky.
Ne-oguzská pokolení (tj. „Ogurové“) nesla název „Turci“. Slovo „Turek“, byl politický název.Turkutský státbyl vytvořen starověkou vládnoucí dynastií turkickýchAšinovců, s pomocí turkických skupin které ji obklopovali, organizovaných do svazku kmenů (tj. „Oguzové“). Zmatek, který vznikl v důsledku zmínky v islámských zdrojích o Ujgurech jako o „Devíti Oguzech“, je eliminován po přesné definici ujgurského pokolení a gök-tureckých „Devíti Oguzech“.
Oguzské Turky můžeme považovat za předky dnešních Turků, Seldžuckých Turků,Turkmenů, Ázerbájdžánců a některých dalších národů. Původ je smíšený a komplikovaný. Utvořili se uvnitř Turkutských kaganátů z více elementů. Jádrem byly zřejmě severoíránské kmeny z přiaralských stepí, blízké k Parthům. Ty se pod turkutskou nadvládou spojují a mísí s kmeny tureckými, část mohla být i ugrofinského původu. Postupně ale všechny začaly mluvit turecky. Původním náboženstvím bylšamanismus.
Oguzské kmeny byly v příbuzenství s PečeněžskýmiKangary,z nichž někteří byli dohola vyholení a další, někteří byli s malými vousy. Dle knihyAttila a Nomad Hordes-Atila a kočovné hordy„Kimäkovéjim vystavěli řadu vyřezávaných dřevěných pohřebních soch, obklopených jednoduchými kamennými monolity –Balbaly.“ Autoři knihy vzaly na vědomí, že „...Oguzští válečníci sloužili v Byzanci od9. století. Sloužili dokonce i veŠpanělskuaMaroku, a téměř ve všechislámskýchvojskách naBlízkém východěod jedenáctého století. TiUz'ovéči Tork'ové kteří se usadili podél ruské hranice byli postupně slavizováni a jejich kavalerie 12. a počátku 13. století také hrála vedoucí roli v ruské armádě, kdy byli známí jakoKarakalpak kmenčili Kara-kalpakové.“
Je známé, že počet domorodých seskupení nesoucích název Oguz, často s číslicí, reprezentuje množství kmenů sjednocených v kmenové unii. Jejich jméno znamenalo přibližněbílí (ušlechtilí) lidé.
V seznamechMahmúda Kašgarského(Mahmud al-Kāshgharī, 11. století) a zdrojíchRašíd al-Din Hamadaniho(14. století) bylOguzpozději také turkický výraz pro „kmen“. Oguzští Turci se tradičně dělí na dvě hlavní skupiny:Bozok'y–Sivé šípyaÜčok'y–Tři šípy.
Töreje sbírka povinných tradic a zvyků.Ochonsko-Jenisejské záznamyříkají, že stát nemůže existovat bez Töre. VeposeMahmúda Kašgarského, Divân-ı Lügati't-Türknapsaného v 11. století se uvádí:
PodleZiju Gökalpamohou mít slova Töre a Türk jeden kořen.Azgar Muchamadievto potvrzuje nalezenými numismatickými mincemi: první Turanské mince používají „trgi“ k označení „státu“ → „zákona“
Podle tohoto konceptu, slovo Türk znamená dodržování Töre. Töre existovalo ve všech stepích, a bylo kompilováno během tisíce let. Seldžukové a Osmani nazývali tradice, které zanechaly jejich předci„Oguz-Töre“. Nicméně, Töre se skládá nejen z tradic Oguzů, ale je nedílnou součástí celého Turkického světa. Podle historických pramenů náležejících k Hunům, Turkutům, Chazarům, Oguzům a Bulgarům, Turkičtí muži, byli zpravidla dlouhovlasý a jako projev úcty měli zvyk sundávat pokrývku hlavy.
Jeden z dávných Turkickýchdastanůbyl o slavném hrdinoviAlp Er Tungovi(tureckyAlp Er Tunga destanı). V práciŠáhnámebásníkaFirdausího(11. století) je zmíněn pod názvem „Afrasiab“. Žil po staletí v paměti Turků, jeho památka byla poctěná podle svátků Yog’i. Některé z vládnoucích rodin Turkiců (Karachánové, Ujguři, Seldžukové) se vztahují k němu.Kniha Dede Korkut(tureckyDede Korkut Kitâbı) se považuje za součást starověkých Oguzských dastanů. Zaujímá důležité literární místo kvůli svému popisu společnosti stepních Turků: jejich organizace, sociální struktury, tradice a zvyky. Další dastan, popisující život stepních Turků, je dastan oManasovi(tureckyManas destanı), typickém hrdinovi v období Alp Era Tungu.
Představy Turků o „Boží rozvinutosti“ směrovali k větší podstatě bytí představeného v materiální obloze. VOchonských nápisechje výraz, který odhaluje turkické kosmogonie v jedné větě:
Zde uvedenýKek TangrijeBůh→Nebe. Taky v průběhu doby Turkutů,Nebepokrývající zemi a vládnoucí všem na zemi, byl v očích stepních národůBůh. V 10. století měli Oguzové přesvědčení podobné tomuto. Na základě informacíIbn Fadlána, když Oguzové čelí nespravedlivému zacházení nebo měli jakékoli potíže, dívali se na oblohu a řekli: „Bože!“. Základní turkické vyznání neměla antropomorfismi.
Pradomovinou několika kmenových svazů, které se seskupili do konfederace středověkých Og-uz'ů nazývaných takéUz'ové, byla oblast v dnešním Mongolsku a Ruské Burjatské autonomní oblasti u povodí řekySelengyv okolí jižní části Bajkalu..
Podle mnoha historiků se použití slova „Oguz“ datuje do příchoduAsijštích Hunů(220 př. n. l.). Titul „Oguz“ byl dánMao Tunu(Oguz kagan),zakladateliříše Asijských Hunů, který je často považován za první turkickou politickou entitu ve Střední Asii.
L.Torday ve své publikaci uvádí:
Pravděpodobně měli souvislost s čínskými kmeny na východě.
V 6.–9. století Oguzové žili v oblasti řeky Selenga, jež od roku 500 byli členy turkických kmenů a později taky Turkutských kaganátů.
V době nepokojů, které začaly v roce 630, padla vládaVýchodoturkutského kaganátu. V oblasti řek Tolga a Selenga, se Oguzové spojili do unie a vytvořili První Ujgurský kaganát (autonomieWej-cheů (15 Ujgurských kmenů)v období bezvládí Tukutů).
V roce 682 ve válce u Kravího jezera (tureckyInek gölü) byli v tomto autonomním kaganátě poraženiKutluk-kaganem(682–691–4). Znepokojeni s Kutlukovým vítězstvím, se Oguzové pokusili o spolupráci s číňany akitany. Útok, který byl zahájen zTonjukukovastanoviště na pobřeží Kravího jezera, proběhl pro Turkuty úspěšně a eliminoval nebezpečí Oguzů. Později byl vládci Oguzského kaganátu který zemřel v této bitvě,Baz-kaganovi(???–682), postaven památník-balbal, přímo v Kutlukově hrobce.
V důsledkuBäkčor Kapagan-kaganových(691–4–716) vojnových tažení proti oguzským kmenům, které byl nucen provést v roce 715, byl všechen jejich skot zabit. V roce 716 vypukla vzpoura9 Oguzů(Tokuz Oguzové) a nastala smrt Kutlukova bratra Bäkčora. Kutlukův synKül-tegin(716–731)učinil 5 vojnových tažení proti Oguzům, u čtyř z nich se účastnil iMokilian-kagan(716–734). V témže roce jeden z oguzských kmenů – Bajirkuové → Bajir-gur (Pa-jie-ku) – byl podroben hrozným způsobem.
Vojevůdce Tonjukuk společně s Kutlukem zabili mnoho Číňanů na jihu, Kitajů na východě, Oguzů na severu. Ale Oguzové nadále pokračovali bojích. I v roce, kdy z důvodu sucha zemřela spousta jejich zvířat , odhodlal se Mokilian k vojenskému tažení. 3 Oguzové → (Üč Oguzové → Karlukové), kteří napadliÖtüken, byli ze aliance vyřazeni. Oguzové se spojili s Tatary a válku začali ze zálohy, ale utrpěli porážku v boji u Agu, po němž masy Oguzů opustily zemi a uprchly na jih k čínskému příhraničí (717–718).
Před vytvořenímDruhého ujgurského kaganátu, vůdce UjgurůBajan Čör(v čínských zdrojích známý jako kagan Mojan Čör), jež stál v čele Oguzů, nesl titultegina. O něco později Oguzové nabrali na vážnosti vůči kaganátu. Tentokrát se jednalo o část z8-Oguzů-Tatarů(Najmani). Mezi roky 747–750 si v Burgu a na břehu SelengyBajan Čör-teginpodrobil Oguzy, kteří se připojili k30 Oguzům-Tatařům. Překročením Selengy Oguzové ustoupili.
Pozdější informace o osudu Oguzů v jejich rodné zemi nejsou dostatečné, ale je jisté že přesídlili západním směrem. Členové domorodého svazu Oguzů přesídlili ve velkém množství z Orchonské oblasti do okolí Talasu a poté k Syrdarji.DialektOguzů se oddělil od východoturkického dialektu spřed devátého století, a do jedenáctého století jazyk Oguzů ze Syrdarje se liší od východoturkických jazyků v lexikonu a výslovnosti.
V roce 758 Karlukové stanovili nadvládu v západní oblasti Talasu za pouhých sedm až osm let s hlavním městemBalasagun. Název „Turkmen“ začal být používán jako politický. Pokračovali v uznání nadřazenostiÖtükenu(Druhého ujgurského kaganátu). Karlukští cháni přiřadili svůj rodokmen vládnoucí dynastii Turkutského kaganátu,Ašinovské dynastie. Do té doby většina z Üč-Karlukské (Üč-Oguzové, Tři Karlukové) konfederace opustilaAltaja prvenství v Žety-su přešlo na karlukské kmeny. V roce 766, poté co karlukské kmeny obsadilyTürgešský kaganátvŽety-su, vytvořili chanát soustředěný pod vládou Jabguho, obsadiliSujaba přenesli tam svoje centrum. V té době žila Oguzská konfederace v údolí řekyČu, kde ležela jejich rezidenceStará Guzie. Poté, co prohrála boj s Karluky o vedoucí pozice v Türgešském kaganátě, významná část Žety-suštích Oguzů zůstává na úpatí pohoříKarataua údolí řeky Ču vIssyk Kulskékotlině. V roce 770 jejich větší část odešla k západu doMáveraünnehiru(Transoxanie).
Počátkem 9. století konfederace Oguzů, v spojenectví s Karluky a Kimaky, dobytím dolního toku Syrdarje a aralských stepí dobyli Kangaře a Pečeněhy, a tím zničili Kangarskou unii. Tyto kočovné kmeny Syrdarštích Kangarů byly nucené se připojit k Oguzům. Oguzové z aralských stepí vytlačiliPečeněhyz oblasti řekEmbaaUraldále na západ.O útoku Oguzů na kmeny9 OguzůuUšrusany(mezi Syrdarjou aSamarkandem) v létech 820–821 se zmiňujeAl-Tabari.Koncem 9. století pak ve spojenectví s Chazary porazili Pečeněhy a pronikli do meziříčí mezi Volhou a Uralem. Část Pečeněhů se stěhovala na západ, k severní oblastiČerného moře. Oguzové přesunuli svoje centrum doJangikentu(tureckyJenikent → Nové město) u Syrdarje. Boje s Pečeněhy pokračovaly i v 10. století.
V první polovině 10. století žili v „Oguzských stepích“ (Mafazul-Guzija) u Syrdarje, ve městechKaradžuk(Faráb)aSajram(Šymkent).Podle islámských geografů (Al-Balči, Istačri, Ibn-Haukal) aChudud ul-Alem, se území Oguzů rozšířila do Kaspického moře na západědo městaJurgenč(Ürgenč)na jihu, do osadyDžitna severozápadě aBaratekinna jih od Aralského jezera, na sever odBucharyvMáveraünnehiru(Transoxanie) a do městaSabranu úpatíKaradžukských hor.
Někdy v tomto období přijali Oguzové islám a stali se spojenci středoasijské muslimské dynastie Sámánovců zeSogdiany. Oguzové společně sEmírem Ismáílem Sámáním(892–907) bojují protiKarlukům(Karachánové840/940–1212)vŽety-sua uTalasu. Další tažení v roce 903 dále zabezpečilo Sámánídské hranice vůči karlukským nájezdům, a dovolilo muslimštím misionárům rozšířit své aktivity v regionu. Ve stejné době,Ahmadův(907–914, Ismailův syn) oguzský generálSimdžúrpřijal vZarangukapitulaciAl-Mu'addala. Simdžúr byl pak dosazen jako guvernér Sístánu.Chórezmna severu byl rozdělen, jižní část zůstala pod autonomiíAfrigidštíchvládců, zatímco severní část byla řízena Sámánidským úředníkem. Rok 940 je považován za konec kaganátu Karluků a jeho přímým pokračováním byla následná říše Karachánů.
V roce 950 zavedliOguzský jabgulukčiliOguzské knížectví, jež vytrvalo do roku 1040. Zakladatelem bylKül Erkin-chán(950–????). Tvořily ho kmeny kočovné, polokočovné i částečně usedlé. Celkově se jednalo o 24 kmenů, rozdělených na dvě uskupení po 12 – Üčoky a váženější Bozoky.Rozhodující vliv měla kočovnická šlechta, vlastnící velká stáda. V čele byljabgu(džabgu, možná obojí výslovnost), což ovšem v hierarchii kočovnických vládců není titul úplného suveréna. Trůn byl dědičný, přesto byl ale vládce volen celonárodním shromážděním. Jeho zástupcem bylkül-erkin, následník měl titulinal, armádě velelsübaši. Centrem říše bylJangikentna dolním tokuSyr-darje.
V roce 960 Oguzové a Sámánové porazili Karluky čili Karachány a také je přiměli přestoupit k islámu. Oguzové v té době obývali step v oblasti řekSarysu,Torgaja Emba, na východě až k severním břehům jezeraBalchaš. Zřejmě až v této době dochází k plné konsolidaci a dotvoření svazu.
Jedna část Oguzů, jenž do té doby byla pod nadvládouSámánovcův pozici otroka(mamlúk), převzala nad svými pány vládu a založilaGaznovskou říši(963–1187).Za zakladatele dynastie Gaznovců se považujeAlp Tegin, který byl také velitelem samánovské armády.
V roce 965 se Oguzové stali spojenci kyjevského knížeteSvjatoslavav boji protiChazarůmv Povolží. V roce 985 opět ve spojenectví s kyjevským knížetemVladimíremporaziliPovolžské Bulhary, což zvýšilo politickou mocOguzského státu.V tomto období se jejich říše rozkládala od Povolží po střední tok Syrdarje a byla na vrcholu moci. Jejich severním sousedem byl mocnýkaganát Kimäků, se kterým ale měli v této době přátelské styky. Jejich jižním sousedem bylo polonezávislé knížectví v Chórezmu, do roku 1002 spravovanéSímdžúrovskou dynastií, což byli vojenští vůdcové a guvernéři původem z oguzských otroků(mamlúk)taktéž pod navládou sámánovců. Vzpoury vůči šlechtě se staly obzvláště silnými v druhé polovině 10. století, během vládyAli Jabgu-chána(????–1040). Rozkol mezi vládnoucí větví Oguzů a Oguzskými Seldžuky se ukázal být na újmu státu.