Plejtvák myšok

Plejtvák myšok(Balaenoptera physalus) jedruhmohutnéhokytovcezčelediplejtvákovitých(Balaenopteridae), poplejtváku obrovskémdruhý největšíživočichna světě. Největší jsou samice zjižní polokoule, které měří kolem 26 m a většinou váží kolem 60–80 tun, jejich váha však může sahat až ke 120 tunám. Samci bývají menší, a menší velikosti dosahují i myšoci zeseverní polokoule. Plejtvák myšok se vyskytuje ve všechoceánechod oblastí s trvalejší ledovou pokrývkou posubtropickámoře. V Evropě je vedleAtlantikupřítomen i ve střední a západní částiStředozemního moře. Tropická moře kolemrovníkuneobývá.
Živí se hlavněkrilem, avšak nepohrdne ani menšími hejnovýmirybaminebodesetiramenatciv závislosti na jejich dostupnosti. Zatímco některé populace myšoků jsou rezidentní (tzn. trvale se zdržují ve stejné oblasti), jiné populace podnikají místní sezónní přesuny, nebo dokonce dalekosáhlémigrační cesty. Jedinýmpredátoremmyšoka jekosatka dravá. Vokální projevy myšoků, zahrnující hluboké chroptění a sténání, jsou extrémně hlasité (přes 180 dB) a mohou mít velmi nízkoufrekvenci(kolem 20 Hz a méně).
Celková populace plejtváka myšoka se odhaduje na 100 000 jedinců, což je sice poměrně početný stav, avšak stále mnohem nižší než v době předvelrybářskýmivýpravami, pročež je druh hodnocen jakozranitelný. Historický lov myšoka vedl v řadě lokalit ke kolapsu místních populací. V moderních dobách lov pokračuje jen velmi omezeně vJaponsku, západnímGrónskua naIslandu. Vedle lovu ohrožuje myšoka i zvukové znečištění moří, srážky s loděmi nebo zamotání do rybářských sítí.
Druh popsal již německý fyzikFriderich Martensv roce 1675 a poté americký badatelPaul Dudleyroku 1725. Na základě těchto podkladů založil svůjpopisšvédský přírodovědecCarl Linné, který v 10. vydáníSystema naturaez roku 1758 druh pojmenoval jakoBalaena physalus. Jelikož je tato publikace vnímána jako počátek zoologického názvosloví, za popisnou autoritu druhu se považuje právě Linné.
V roce 1804 francouzský přírodovědecBernard Germain de Lacépèdedruh reklasifikoval jakoBalaenoptera rorqualna základě jedince vyplaveného naÎle Sainte-Marguerite(Lérinské ostrovy, Francie).Louis Companyoroku 1830 popsal exemplář kytovce vyplaveného v roce 1828 poblížSaint-Cyprienv jižní Francii jakoBalaena musculus. Většina pozdějších autorů druhové jménomusculuspřijala, ažFrederick W. Trueroku 1898 prokázal, že označujeplejtváka obrovského. V roce 1846 britský taxonomJohn Edward Graypopsal 16,7 m dlouhý exemplář zFalklandůjakoBalaenoptera australis. V roce 1865 německý přírodovědecHermann Burmeisterpopsal zhruba 15 metrového jedince nalezeného asi o 30 let dříve poblížBuenos AiresjakoBalaenoptera patachonicus. V roce 1903 rumunský vědecEmil Racovițăkonečně ukázal, že všechny tyto názvy označují ten samý druh, a sice plejtváka myšoka, který od té doby nese vědecký názevBalaenoptera physalus.Ke starším českým názvům patřívelryba myšok,kyt menšínebotunolik.
Rodový názevBalaenopterapochází zlatinskéhobaleana(„velryba“) ařeckéhopteron(„křídlo“), což odkazuje k poměrně velké hřbetní ploutvi.Druhový názevphysaluspochází patrně z řeckéhophysalos, čili něco jako „měchy“, a snad odkazuje k hrdelním rýhám myšoka, které mu umožňují hrdlo, resp. tlamu, výrazně rozevřít a „nafouknout“, podobně jako žáby nafukují svéhrdelní vaky.
Plejtvák myšok se řadí do čelediplejtvákovitíspolu s řadou dalších druhů mohutnýchkosticovců. Druhy v této čeledi jsou geneticky velmi příbuzné a sdílí mj. stejný početchromozomů2n = 44.Rozklíčovánífylogenetickýchvztahů mezi plejtvákovitými stále probíhá a i když se většina plejtváků až nakeporkaka(Megaptera novaeangliae) tradičně řadí do roduBalaenoptera,tento rod byl opakovaně identifikován jakopolyfyletický.V některých návrzích nového uskupení plejtvákovitých je v roduBalaenopteraponechán pouze plejtvák myšok.
Za nejbližšího příbuzného plejtváka myšoka se považuje keporkak, a oba druhy pak typicky utvářejísesterskou skupinuke všem ostatním plejtvákovitým.Fylogenetický stromšesti vybraných druhů plejtvákovitých na základě genetické studie z roku 2021 vypadá následovně:
Výše uvedený strom je však potřeba brát s rezervou, jelikož fylogenetické vztahy plejtváků dosud nebyly uspokojivě osvětleny.
Již v roce 1906 bylo navrženo, že v rámci plejtváka myšoka lze rozlišit dvapoddruhy, a sice poddruh zeseverní polokoule(B. p. physalus) a větší poddruh zpolokoule jižní(B. p. quoyi).Toto rozdělení na základě odlišných velikostí myšoků z různých polokoulí bylo potvrzeno pozdějšími studiemi z let 1946a 1986a ve druhé polovině 20. století se běžně používalo. V roce 2004 však britský mořský mammalogRobert Clarkenavrhl rozeznání třetího poddruhuB. p. patachonica, který měl být menší než ostatní dva poddruhy, měl mít tmavší kůži a možná i tmavékostice. Pro tento nově objevený poddruh se brzy vžilo označenípygmy fin whale, čili něco jako „trpasličí myšok“.Tento poddruh byl v roce 2018 akceptovánSpolečností pro mořskou mammalogii,avšak jeho existence byla v zásadě zavrhnuta výzkumem amerických vědců z roku 2019i jejich latinskoamerických protějšků z roku 2021.Oba tyto výzkumy však potvrdily výskyt jiného poddruhu, resp. rozdělení plejtváka myšoka ze severní polokoule do poddruhu ze severního Atlantiku a severního Pacifiku.Toto schéma naznačovaly již některé dřívější práce v oblasti genetikyi akustických projevů plejtváků myšoků.K roku 2024 se tedy rozeznávají následující 3 poddruhy z těchto lokalit:
Tyto poddruhy se mezi sebou nemísí vůbec nebo jen zcela výjimečně.K jejich vydělení došlo někdy před asi 2 miliony lety.
Plejtvák myšok se můžekřížitsplejtvákem obrovským. Oba druhy se přitom od sebe oddělily snad před 3,5 miliony letya jejich výrazná genetická vzdálenost byla přirovnána ke genetické vzdálenosti mezičlověkemašimpanzem.Kříženci obou plejtváků se nicméně objevují relativně často v severních oblastech tichéhoi atlantského sektoruvčetněStředozemního moře.V roce 2020 byl dokonce geneticky potvrzen výskyt křížencedruhé generace(F2). Jednalo se o samce z islandských vod, jehož otec byl plejtvák myšok a matka kříženec plejtváka myšoka a plejtváka obrovského.
Podrobná analýzagenomůplejtváků obrovských ze severního Atlantiku odhalila, že kolem 3,5 % jejich genomu je odvozeno z křížení s plejtváky myšoky.Genový tokje přitom jednosměrný a nastává pouze z plejtváků myšoků do plejtváků obrovských. I přesto, že plejtváci myšoci jsou menší než plejtváci obrovští, myšoci vyvíjejí podobnou rychlost plavání, což by samcům bez problémů umožnilo namlouvat si samice plejtváků obrovských.
Plejtvák myšok je dlouhý, hydrodynamický štíhlý kytovec. Horní strana těla je tmavší (tmavě šedá, hnědočerná až stříbřitě modrá), spodní strana je bílá.Myšoci obývající chladnější vody mohou mít spodní část těla nažloutlou, což bývá způsobeno koloniemirozsivek.Hlava je vpředu zúžená a od špičky rypce se až k dýchacím otvorům táhne výrazná středová čára. Stejně jako u dalších plejtvákovitých je dýchací otvor chráněn valem, čili nevýraznou, přesto znatelnou vyvýšeninou.Za hlavou je většinou přítomna světlá linka, která má shora tvar písmene V a táhne se na boky k hrudním ploutvím.Výrazným vnějším morfologickým znakem plejtváka myšoka je světlá pravá část hlavy, a hlavně bělavý pravý dolní ret a bělavé kostice na pravé přední straně (celkový poměr bělavých kostic na pravé přední straně osciluje mezi 20–30 %, kostice na pravé straně blíže ke koutkům tlamy jsou již standardně tmavé). Zbytek kostic spolu se spodní čelistí i levým horním rtem jsou tmavě šedé. Toto nezvyklé zabarvení patrně souvisí s tím, že se myšok krmí na boku.
Na hrdle je přítomno kolem 50–100 podélných hrdelních rýh, které zasahují až do střední části těla.V horní čelisti je na každé straně umístěno 350–400kostic, které dosahují délky kolem 70 cm.Hrudní ploutve jsou úzké a zašpičatělé, zespodu světlejší než svrchu. Hřbetní ploutev je dlouhá, úzká a zašpičatělá, a zaujímá v průměru 33 stupňový úhel vzhledem k vodorovné pozici. Hřbetní ploutev je posazena v zadní části těla v 7/10 tělní délky.Ocas je široký, trojúhelníkový s výřezem uprostřed. Jeho spodní strana je bílá, horní nese tmavší barvu hřbetu.Zadní část těla je často poseta kruhovými či oválnými jizvami po kousnutímihulemi mořskými(Petromyzon marinus) nebožraločky brazilskými(Isistius brasiliensis).Početobratlůse pohybuje mezi 60–63.Úzkávýdechová fontánaje 5–6 m vysoká,občas může sahat až k 10 m.
U druhu je přítomna velikostně převrácenápohlavní dvojtvárnost, kdy samice jsou asi o 5–10 % delší než samci. Na jižní polokouli samice měří kolem 26 m a samec 25 m, váha tamějších myšoků dosahuje kolem 60–80 tun, maximálně kolem 120 tun. Na severní polokouli samice měří typicky kolem 22,5 m a samec kolem 21 m, váha sahá ke 40–50 tunám.Játraváží kolem 230–600 kg,srdce130–290 kg,ledviny50–110 kg. Každá zplicváží 100–160 kg, přičemž pravá plíce je asi o 10 % těžší než levá.Plejtvák myšok je druhým největším živočichem na Zemi, větší je už jenplejtvák obrovský.
Plejtvák myšok se vyskytuje na severní i jižní polokouli. Na severní polokouli jej lze nalézt od polárních oblastí na severu po 20° s. š. v Pacifiku a 30° s. š. v Atlantiku. Na polokouli jižní utváří severní hranice běžného výskytu 20° j. š. V tropických oblastech okolo rovníku se v dobách po skončení velrybářství (c. 1980) prakticky nevyskytuje. Velmi nízké množství myšoků odlovených v rovníkové oblasti v době velrybářství naznačuje, že ani v minulosti nepatřila rovníková moře k běžnému areálu rozšíření druhu.
Severní i jižní limity areálu rozšíření utváří oblasti s trvalejší ledovou pokrývkou (tzv.pack ice). K těmto oblastem patříWeddelovoaBellingshausenovo mořena jihu sNovou zemíaZemí Františka Josefana severu, kde se myšok vůbec nevyskytuje. Absentní je i vČerném moři.DoBaltského mořeneboPerského zálivuzaplouvá pouze výjimečně.Nejvyšších hustot dosahuje v mírném pásu v oblastech mimokontinentální svahy.V případě, že pronásleduje kořist, se může vyskytnout i blízko pobřeží.
Co se týče Středozemního moře, myšoci jsou přítomni pouze v jeho střední a západní části, převážně na sever a východ odBaleárů. Na středomořském východě se nevyskytují vůbec. Myšoci ze Středozemního moře jsou směsí rezidentní a snad jedné migrující populace, která se pohybuje mezi Atlantským oceánem a Středozemním mořem. V létě dosahují nejvyšších hustot výskytu veLvím zálivuaLigurském moři, v zimě se rozeplují po celé západní a střední části Středozemního moře.
Plejtváci myšoci z jižní polokoule běžně podnikají sezónnímigrace. Běžně se uvádí, že léto tráví v jižních oblastech, kde se vydatně vykrmují, na zimu se stahují do severnějších končin, kde se krmí jen málo nebo vůbec a kde dochází k rozmnožování. Podobný vzorec lze nalézt u některých populací ze severní polokoule (v létě se vyskytují na severu, v zimě na jihu), avšak u mnoha populací myšoků jsou migrační cesty mnohem komplexnější, nevyjasněné nebo populace podnikají jen místní sezónní přesuny (Kalifornský záliv,Středozemní moře,Východočínské moře, moře u Japonska). Hlavně v místech s dostatkem potravy jsou přítomny i rezidentní populace,které mohou zůstávat celoročně ve vyšších (50–60° jižní či severní šířky) i nižších (20–30° jižní či severní šířky) zeměpisných šířkách.
O neobjasněnosti migračního chování myšoků vypovídá i to, že v severním Atlantiku je sice známa řada letních krmišť (Newfoundland,Gibraltarský průliv,Faerské ostrovy, severozápadníMaroko,Skotsko, západníNorsko,Islandaj.), avšak zimní rozmnožiště identifikována nebyla.Jedním z vysvětlení tohoto jevu je, že se myšoci v zimě rozeplují na širé moře, kde je lze těžko vystopovat.Během studie sledující migrující myšoky zeZálivu svatého Vavřincebyla migrace vysoce individuálně podmíněna. Tamější myšoci se v zimě sice vydávali jižním směrem, avšak nenásledovali stejnou migrační destinaci, trasu a ani nemigrovali spolu. Někteří myšoci se navíc během zimních cest vydatně krmili, což narušuje teorii o tom, že hlavním cílem migrace je rozmnožování, během kterého se nekrmí.
Vedle dospělců běžně migrují i mláďata včetně kojících samic.Studie migračních návyků myšoků zezálivu Massachusettsnaznačila, že mláďata získávají informace o migrační cestě skrze sociální učení od svých matek, které při první migraci doprovází. Tito potomci se později navrací do svých rodišť a matčiných krmišť.
Mezinárodní svaz ochrany přírody(IUCN) ve své vyhodnocující zprávě roku 2018 o stavu populace odhadoval celkovou početnost populace plejtváka myšoka na asi 145 000 jedinců (z toho 100 000 dospělců). Kolem 70 000 myšoků připadalo na severní Atlantik, 50 000 na severní Pacifik a 25 000 na jižní polokouli. Populační trend je sice vzrůstající, nicméně 100 000 dospělců stále představuje pouze kolem 45 % populačního stavu z roku 1940.Z místních odhadů početnosti lze zmínit Středozemní moře, kde se nachází snad kolem 5000 jedinců.Podobně jako ostatní populace, i středozemská populace myšoků je nižší oproti minulosti následkem velrybářství. Ve 20. letech 20. století bylo v oblastiGibraltarského průlivuodloveno kolem 7000 myšoků, což patrně zdecimovalo při nejmenším migrující část středomořské populace druhu.
Plejtvák myšok se s pomocí svého dlouhého, hydrodynamicky tvarovaného těla dokáže pohybovat svižně a rychle. Běžná rychlost plavání je kolem 9–15 km/h, krátkodobě umí vyvinout i rychlost kolem 37 km/h.Vysoké rychlosti plavání si všimli kdysi už i velrybáři, kteří myšoka přezdívali „mořskýohar“.Plejtvák myšok se u hladiny chová poměrně nenápadně a na rozdíl od některých jiných plejtvákovitých, jako je keporkak, běžně nevyskakuje nad hladinu. Při nádechovém vynoření nejdříve vystrčí nad hladinu horní část rypce, načež následuje vrchol hlavy, kdy z dýchacího otvoru vytryskne sloupec vody. Poté ukáže těsně nad hladinu svůj dlouhý, vodorovně nastavený hřbet se hřbetní ploutví, načež se hřbet začne ohýbat a vyčuhovat do výše nad hladinu a následuje další ponoření, při kterém většinou nevystrkuje nad hladinu svůj ocas.Potápí se většinou do 100–200 m na dobu kolem 3–10 minut.Může se však ponořit i do 470 mna dobu kolem 17 minut.O lodě nejeví zájem a nepřibližuje se k nim.
Vyskytuje se samostatně nebo v malých skupinkách o 2–7 jedincích. Výjimečně byla pozorována velká volná stáda o několika tuctech jedincích, v oblastech vysoké úživnosti oceánu může stádo dosáhnout i kolem stovky jedinců.Takto početná stáda však bývají jen dočasná. Vedle plejtváků obrovských se myšoci někdy objevují i s dalšími druhy kytovců, jako jsoukulohlavci černínebodelfíni pruhovaní.
Vokální projev myšoka zahrnuje hlavně nízkofrekvenční sténání a chroptění a frekvenčně vyšší pulzy, které patrně mají sociální funkci.Vokální projevy plejtváka myšoka a plejtváka obrovského patří k nejhlasitějším a frekvenčně nejnižším zvukovým projevům v živočišné říši.Ostatní myšoci je mohou slyšet i na stovky kilometrů daleko.Charakteristické dlouhé pulzy mají frekvenci pouze kolem 15–30 Hz, hlasitost kolem 184–186 dB a jsou produkovány pouze samci hlavně v době říje. Tato volání pravděpodobně slouží k přilákání samic.Mimo období říje se samci ozývají také, avšak jejich volání nejsou tak nápadná a typově bohatá.Mezi voláním myšoků existují místní rozdíly v závislosti na geografické lokaci.
Zatímco volání o hodnotách kolem 20 Hz je spojováno s reprodukčním obdobím, zvuky o frekvencích kolem 40 Hz byly spojeny s krmením.Lokalizace samců v terénu po zaznamenání jejich volání je v praxi velmi složitá, protože producent takového zvuku může být extrémně daleko a v oceánu jsou zdroje nízkofrekvenčních zvuků velmi špatně lokalizovatelné.
Plejtvák myšok se živí širokou škálou organismů v závislosti na jejich dostupnosti, takže složení jídelníčku je sezónně a místně podmíněno. Ve studiích potravních návyků ze severní polokoule se objevuje hlavněsvětélkovec atlantský(Meganyctiphanes norvegica), ale také další druhykorýšůvplanktonnímstádiu včetněkrunýřovkyThysanoessa inermisnebovznášivkyCalanus finmarchicusa různých druhů hejnových ryb, jako jehuňáček severní(Mallotus villosus),sleď obecný(Clupea harengus),makrela obecná(Scomber scombrus) čitreska modravá(Micromesistius poutassou). Nepohrdne ani menšími hejnovýmidesetiramenatci. Na polokouli jižní se jídelníček myšoků skládá takřka výhradně zkrilu, především krunýřovekEuphausia vallentini, ale i dalších druhů korýšů, jako jekrunýřovka krillová(E. superba),Parathemisto gaudichaudiiaj. Ke krmení dochází převážně během letních měsíců.
Z konkrétních příkladů jídelníčku lze zmínit analýzy obsahu žaludků myšoků zBritské Kolumbiez let 1963–1967, kdy představoval dominantní, někdy jedinou složku potravy kril. Pouze v letech 1964 a 1965 tvořili významnější potravní složku iklanonožci, a částečně idesetiramenatciaryby.Ve Středozemním moři byla hlavní potravní položkou v zimě krunýřovkaNyctiphanes couchiia v létě to byl jiný druh krunýřovky, a sice světélkovec atlantský (Meganyctiphanes norvegica).Z 1609 žaludků plejtváků myšoků chycených od červnu do září v letech 1967–1989 v islandských vodách obsahovalo 96 % žaludků pouze kril, jen v některých žaludcích byli identifikováni i huňáček severní, treska modravá asmačkovití(Ammodytidae ap.). Kril ze 159 žaludků islandských myšoků chycených v letech 1979–1989 představoval v 99,4 % světélkovce atlantského (Meganyctiphanes norvegica) a pouze v jednom případěThysanoessa longicaudata.
Stejně jako ostatní plejtvákovití, i plejtvák myšok je filtrátor. Do své mohutné, široce rozevřené tlamy nejdříve nahromadí obrovské množství vody s potravou, načež tlamu zavře a vodu vytlačí ven skrze sérii kostic, díky nimž kořist zůstane uvnitř tlamy, zatímco voda je vytlačena ven.Při jednom nasání dovede do tlamy dostat kolem 70 mvody,kterou filtruje rychlostí kolem 1 m/s.Filtrační způsob krmení je energeticky náročný a má vliv na délku krmících ponorů, které jsou poměrně krátké.Při ponořování pro potravu nejdříve rychle sestoupí do potřebné hloubky za přítomnou potravou, a teprve tam začne vodu přefiltrovávat, načež s pomocí svižného mávání mohutného ocasu rychle vystoupá zpět k hladině. U kalifornských břehů se myšoci potápěli pro potravu do průměrných hloubek 200 m, v nichž v průměru čtyřikrát nabrali a přefiltrovali vodu.V případě krmení na krilu potřebuje myšok kolem 1 tuny krilu denně.
Při krmení se myšok převrací na pravý bok. Toto chování se dosud nepodařilo uspokojivě objasnit.Podle jedné z hypotéz rotace tlamy o 90° nasměruje čelisti ve směru očekávaného úprku kořisti. Natočení tlamy může také sloužit i k přitlačení nebo zahnání kořisti k bariéře, jako je hladina vody či dno moře. Myšok je vztlakově negativní (tzn. tíha těla je větší než vztlaková síla vody, což mj. způsobuje, že se myšokovo tělo po smrti potápí) a otočení na bok může souviset s optimalizací jeho vztlaku.
Podobně jako u řady jiných velkých kytovců, i u plejtváka myšoka je úroveň poznání rozmnožovacích zvyků pouze slabá.Rozmnožovací systém se vyznačuje soupeřením samců o samice a absencí dlouhodobých párových svazků.Doba březosti trvá přibližně  11,5 měsíců.Samice rodí jen jedno mládě, nicméně vdělozematek bylo zaznamenáno i vícero plodůa známy jsou i vrhy dvojčat.K vrhu dochází každé dva, vzácněji jen každé tři roky. Na severní polokouli dochází nejčastěji k vrhům v listopadu a prosinci, na polokouli jižní v květnu a červnu.Laktaceprobíhá po dobu kolem 6–7 měsíců.Mláďata zůstávají v blízkosti matek po dobu kolem jednoho roku.
Na severní polokouli dosahuje samecpohlavní dospělostipři dosažení délky kolem 17,5 m, u samice pohlavní dospělost nastává při 18,5 m. Na jižní polokouli začíná pohlavní dospělost v 19 m u samce a ve 20 m u samice. V obou případech to odpovídá věku kolem 6–7 let u samců a 7–8 let u samic. Mezi 9.–13. rokem myšok dosahuje 95% velikosti dospělého jedince. Běžná délka dožití není jasná, avšak jsou známi jedinci žijící 80–90 leta stáří plejtváka myšoka ze skandinávských vod bylo Přírodovědným muzeem Norska odhadnuto na 135 let.
Jediným známýmpredátoremmyšoka jekosatka dravá. Ta po útocích zanechává tržné jizvy na myšokových ploutvích, ocase a na boku. Podobně jako ostatní druhy velkých kytovců, i plejtvák myšok používá jako hlavní obrannou strategii úprk. Výhodou myšoka je jeho obří velikost i vysoká rychlost plavání.Kosatky se patrně zaměřují hlavně na nemocné dospělce a také na mláďata, avšak mohou občasně zaútočit i na zdravé dospělce.
Na plejtvácích myšocích parazituje široká škála organismů, jako jsoumotolice,prvoci,tasemnice,vrtejši,hlístice,členovciamihule(Entosphenussp).Konkrétní příklad může představovat parazitickýklanonožecPennella balaenopterae, který proniká dopodkožního tuku, kde se krmí myšokovou krví.Tento klanonožec může být zaznamenán i vnějším pozorovatelem, neboť zatímco jeho hlava je zavrtána v těle myšoka, zbytek těla trčí ven.V buňkách se objevuje parazitický prvokToxoplasma gondii.Střeva mohou být infikována vysokými počtymotoliceOgmogaster antarcticus.K vnějším parazitům patřísvijonožciXenobalanus globicipitis,Coronula diademaaCoronula reginaenebo korýšConchoderma auritum.Gigantická hlísticeCrassicauda boopisdorůstající délek až ke dvěma metrům parazituje v ledvinných tepnách a může způsobit myšokům selhání ledvin a následnou smrt.V roce 1997 byla u belgických břehů nalezena samice myšoka napadená viremMorbillivirus.
Stejně jako ostatní druhy plejtváků, i myšok byl v průběhu 19 a 20. století těžce pronásledován velrybáři. Na počátku 70. let 19. století byly velrybářské výpravy zmodernizovány a dosáhly průmyslových měřítek. Po několika desetiletích intenzivního velrybářství zkolabovala první populace myšoků. Jednalo se o myšoky ze severního Norska, a místní velrybářská stanice tak byla v roce 1904 zcela zrušena. Velrybáři se postupně začali vydávat mnohem dále od evropských břehů a nakonec začali zaplouvat až k antarktickým břehům, doIndickéhoi Tichého oceánu. V letech 1935–1970 dosáhly počty ulovených myšoků vrcholu; odloveno bylo kolem 30 000 jedinců ročně, což bylo daleko za udržitelnou hranicí a většina populací myšoků zkolabovala a velrybářství začalo utichat. Díky kvótámMezinárodní velrybářské komisez 60. a 70. let 20. století však nedošlo k redukci populace myšoků na úplné minimum, jako se to stalo u některých jiných druhů velkýchkosticovců.To potvrdila i genetická analýza myšoků ze severního Atlantiku, podle které je jejich genom stále poměrně bohatý i v době po zániku průmyslového velrybářství, což se nedá říct o některých jiných velkých kytovcích, jako jevelryba černá, jejíž populace byla v době velrybářství snížena na minimum aefekt hrdla lahvespolu sinbreedingemse podepsal na nízké genetické diverzitě jejich současné populace.Od roku 1976 podléhá plejtvák myšok mezinárodní ochraně.V 80. letech zanikly poslední komerční velrybářské stanice (v roce 1985 v severním Španělsku, roku 1989 na Islandu).
Až do 30. a 40. let 20. století byli myšoci využíváni hlavně jako zdroj průmyslového oleje. Poté byli loveni především na maso, jehož červená barva a způsob přípravy byl připodobněn k nakládání shovězím masem. Kosti a odřezky myšoků se buď házely zpět do moře, nebo našly využití jakohnojivo.V moderních dobách dochází k lovu myšoků v západním Grónsku, kde jsou myšoci loveni v rámci zachování místních tradic. Odlov myšoků probíhá i v Japonsku v rámci tzv. „vědeckého programu“, a na Islandu, kde je myšok zpracováván na maso. Jedná se však o jednotky (Japonsko, Grónsko), maximálně nižší stovky (Island) ulovených myšoků ročně.
V moderních dobách myšoky ohrožují srážky s loděmi, na které jsou myšoci náchylní. Podle analýzy z roku 2006 je plejtvák myšok dokonce nejčastějším druhem velkého kytovce, u kterého dochází ke kolizím s loděmi.Srážky hrozí hlavně v oblastech vysoké koncentrace lodí a myšoků, které představují Lví záliv nebo Ligurské moře. Dalším typem hrozby je zamotání do rybářských sítí, ke kterému sice prokazatelně dochází, avšak nezdá se, že by ohrožovalo celkovou populaci.
Dalším ohrožením jezvukové znečištěníoceánů. Během 20. a 21. století došlo k dramatickému nárůstu lodní dopravy na moři. Hlavně velké lodě, jako jsou ty vojenské a nákladní, vydávají velmi hlasité zvuky, které mohou narušovat komunikaci myšoků mezi samci a samicemi.
Kosti plejtváků myšoků se objevují v řadě archeologických lokalit. K těm patří ostrovSan Miguelv Kalifornii, kde byly u místního pobřeží v hromadě zbytků nepoživatelných částí potravy (lastur aj.) odhozených lidmi nalezeny i kosti myšoků datované do doby 3900 př. n. l. Není přitom jasné, zda pravěcí lidé myšoky ulovili nebo našli vyplavené na pláži, stejně jako není jasné, zda a jaké části myšoků byly zpracovány.Kosti myšoků byly nalezeny i v archeologických lokalitách na Novém Zélandu,Islandu, Skotskua na menších ostrůvcích podél západního pobřeží Severní Ameriky. Patrně se jedná o doklady využití myšoků vyplavených na břeh spíše než o výsledek přímého lovu.
Kostra myšoka byla umístěna doNárodního muzeav Praze již v roce 1888. Od té doby se stala jedním z nejoblíbenějších exponátů muzea.Myšoky je možnépozorovatna mnoha místech po celém světě. Typicky však nebývají cílovým druhem pozorování, který většinou představují kosatky, keporkaci čivorvani.