Úroveň technologické připravenosti

Úroveň technologické připravenosti, příp.úroveň připravenosti technologie(anglickyTechnology readiness level,TRL) je metodika pro hodnocenízralosti technologieběhem fáze osvojování programu, kterou vyvinulaNASAv 70. letech 20. století. Použití úrovní TRL umožňuje konzistentní, rovnoměrné stanovení technické vyspělosti různých typů technologií.Úroveň technologické připravenosti technologií se stanovuje při hodnocení připravenosti technologie (anglickyTechnology Readiness Assessment,TRA), při němž se kontrolují programové koncepty, technologické požadavky a demonstrované funkcionality technologie. V TRL se používá stupnice od 1 do 9, kde 9 je nejvyspělejší technologie.Tuto stupnici začalo používatMinisterstvo obrany Spojených států amerických(DoD) při obstarávání dodávek krátce po roce 2000. Okolo roku 2008 tuto stupnici začala používat takéEvropská kosmická agentura.
Evropská komisedoporučila, aby se pro výzkumné a inovační projekty financované EU začala tato stupnice používat v roce 2010.Úrovně TRL byly následně použity v roce 2014 v programu EUHorizon 2020. V roce 2013 byla stupnice TRL normalizována normouISO16290:2013.
Úrovně technologické připravenosti byly původně formulovány v NASA v roce 1974 a formálně definovány v roce 1989. Původní definice používala sedm úrovní, ale v 90. letech 20. století NASA přijala současnou devítistupňovou stupnici, která se následně dočkala širokého přijetí.
Původní definice Úrovní technologické připravenosti NASA (1989):
Metodologii TRL vytvořil Stan Sadin v NASA Headquarters v roce 1974.Ray Chase, který byl v té době zástupcem JPL Propulsion Division v konstrukčním týmu Jupiter Orbiter, použil na návrh Stana Sadina tuto metodologii pro posouzení technologické připravenosti navrhovaného designu kosmické lodi JPL Jupiter Orbiter.Chase později strávil rok v NASA Headquarters a pomáhal Sadinovi metodologii TRL institucionalizovat. Chase v roce 1978 nastoupil do ANSER, kde používal metodologii TRL na vyhodnocování technologické připravenosti vývojových programů navržených Air Force. Během 80. a 90. let 20. století publikoval Chase několik článků o opakovaně použitelných nosných raketách, které využívaly metodologii TRL.Články dokumentovaly rozšířenou verzi metodologie zahrnující také nástroje pro design, testovací vybavení a připravenost výroby v programu Air Force s názvemHave Not.Vedoucí programuHave NotGreg Jenkins publikoval s Rayem Chasem rozšířenou verzi metodologie TRL, která zahrnovala design a výrobu.Leon McKinney a Ray Chase tuto rozšířenou verzi použili pro posouzení technologické připravenosti konceptu vysoce opakovaně použitelného prostředku kosmické dopravy (anglicky) vyvíjeného týmem ANSER.Skupina ANSER také vytvořila upravenou verzi metodologie TRL pro navrhované programy Homeland Security Agency.
Letectvo Spojených států americkýchzačalo používat metodologii TRL v 90. letech 20. století.
V roce 1995 napsalJohn C. Mankinsz NASA článek, který diskutuje používání metodologie TRL v NASA, rozšířil stupnici a navrhl rozšířené popisy pro každou úroveň TRL.General Accounting Office(GAO) Spojených států sestavila v roce 1999 vlivnou zprávu,která prověřovala rozdíly vpřenosu technologiímezi DoD a soukromým průmyslem. Došla k závěru, že DoD v porovnání se soukromými firmami bere větší rizika a snaží se o přechod na nové technologie, které mají menší stupeň vyspělosti. Závěrem je, že používání nezralé technologie zvyšuje celkové riziko programu. GAO doporučila, aby DoD více využívalo metodologii TRL jako prostředku pro hodnocení technologické vyspělosti před přenosem. V roce 2001 vydal náměstek ministra obrany pro vědu a technologie memorandum, které schvalovalo používání stupnice TRL v nových velkých programech. Směrnice pro hodnocení vyspělosti technologií byly zahrnuty doDefense Acquisition Guidebook.V roce 2003 DoD publikovalo podrobný postup pro používání TRL vDOD Technology Readiness Assessment Deskbook.
Skupina inženýrů NASA (Jan Connolly, Kathy Daues, Robert Howard a Larry Toups) vytvořená pro řešení požadavků obyvatelnosti a aspektů designu v korelaci s již zavedenými a široce používanými standardy různých agentur včetně NASA vytvořila na základě TRLÚrovně připravenosti bydlení(anglickyHabitation Readiness Levels,HRL).
Evropská vesmírná agenturapřevzala hodnocení metodologií TRL kolem roku 2005. Její příručkapoužívá definice úrovní TRL, které jsou velmi blízké definici NASA. Univerzální použití metodologie TRL ve strategii EU bylo navrženo ve výsledné zprávě první expertní skupiny o klíčových umožňujících technologiích (High Level Expert Group on Key Enabling Technologies),a bylo skutečně implementováno v následujícím rámcovém programu EU nazývaném H2020, který probíhal v letech 2013 až 2020nejen pro kosmické a zbraňové programy, ale pro všechny programy od nanotechnologií po informatiku a komunikační technologie.
Vyčerpávající popis a diskuzi metodologie TRL publikovalaEuropean Association of Research and Technology Organisations(EARTO).V časopiseThe Innovation Journalbyla publikována rozsáhlá kritika přijetí stupnice TRL Evropskou unií. V hodnocení se uvádí, že „se vzdalováním stupnice TRL od původního kontextu (kosmické programy) se její konkrétnost a sofistikovanost postupně snižovala“.
Aktuální devítistupňová stupnice používaná v NASA je:
V Evropské unii jsou jednotlivé úrovně TRL definovány takto:
Je zřejmé, že z TRL 4 a TRL 5 vypadla informace, že na rozdíl od TRL 6 jde o komponenty.
Letectvo Spojených států americkýchvyvinuloKalkulátor TRL.Tento nástroj je tvořen standardní sadou otázek implementovaných vMicrosoft Excelu, a produkuje grafické zobrazení dosažené TRL. Nástroj je navržen tak, aby poskytl snímek technologické vyspělosti v daném okamžiku.
Armáda Spojených států americkýchvyvinula nástrojDAU Decision Point (DP)původně pojmenovanýTechnologie Program Management Model,který později převzala Defense Acquisition University (DAU). Model DP/TPMM využívá milníky založená na úrovních TRL a s vysokou věrností poskytuje flexibilní nástroj pro management, který napomáhá technologickým managerům při plánování, řízení a hodnocení jejich technologií pro jejich úspěšný přenos. Model poskytuje základní sadu činností zahrnující úkolysystémového inženýrstvíasprávy programů, které jsou přizpůsobené technologickému vývoji a cílům managementu. Tento přístup je komplexní, ale sjednocuje složité činnosti, které jsou relevantní pro vývoj a přenos určitého technologického programu do jednoho integrovaného modelu.
Primárním účelem metodologie TRL je pomoc managementu při rozhodování o vývoji a přenosu technologií. Stupnice TRL by měla být považována za jeden z nástrojů potřebných pro řízení postupu výzkumných a vývojových činností v organizaci.
K výhodám TRL patří:
K nevýhodám TRL, které omezují jeho užitečnost, patří:
Aktuální modely TRL mají sklon k podceňování nebo ignorování negativních faktorů a zastaralosti technologií. Existují návrhy začleňující i tyto faktory do hodnocení.
Pro komplexní technologie, které zahrnují různé vývojové fáze, bylo vyvinuto podrobnější schéma nazývané Technology Readiness Pathway Matrix, které přechází od základních jednotek k aplikaci ve společnosti. Tento nástroj se snaží ukázat, že metodologie TRL není lineární proces, ale že jde o složitější postup aplikacemi technologie ve společnosti.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuTechnology readiness levelsna anglické Wikipedii.