Domácí drůbež

Udomácí drůbežese tradičně rozlišujehrabavá drůbež(kur domácí,krůty) avodní drůbež(kachnyahusy). Fylogeneticky tvoří drůbež (tedy kladyvrubozobíahrabaví) dobře podloženou monofyletickou skupinu na samé bázi žijících létavých ptáků (Neognathae), zvanouGalloanserae.
Vývojoví předkové a příbuzní současné drůbeže (hrabavých a vrubozobých ptáků) se prokazatelně objevují již na konci obdobídruhohorní křídy, asi před 81 až 66 miliony let.
Mezihrabavou drůbežje tradičně zařazovánkur domácíakrůty, i když zoologicky do řáduhrabaví(Galliformes) patří i další druhy drůbeže, včetněperliček,pávů,bažantůa dalších okrasných a jiných druhůptáků.
Hrabaví jsou ptáci od velikostikřepelkydo velikostikrocana.Zobákmají silný, krátký a jen mírně zahnutý.Nohyjsou silné, uzpůsobené k hrabání;drápyjsou tupé. Majívole, silný svalnatýžaludek, dlouháslepá střeva, krátkákřídlaa samec má často na běhákuostruhu. Živí se hlavněsemeny, méně zelenými částmirostlinnebohmyzema jeholarvami. Neplavou a nekoupou se, zato se často popelí (popelová lázeň).Peříje tuhé,prachové peříchybí. Vyznačují se výraznýmpohlavním dimorfismem. Jsou to ptácinekrmiví. Mláďata jsou po opuštění hnízda velmi samostatná a sama se živí.
Vodní drůbež(kachna domácí,kachna husí,husa domácí,...) patří zoologicky do řáduvrubozobí(Anseriformes).
U vrubozobých vytvářejí kraje obou dílů zploštěléhozobákukulisovitě postavené rohovité lamely nebo zoubky, kterými svírají potravu jako kleštěmi nebo přecezují bahno vodou a obsah polykají.Vrubozobímají proto v dutině zobáku četnásmyslová tělíska. Přední 3 prstyběhákujsou spojeny plovací blanou. Tělo je přizpůsobeno k životu na vodě. Je hustě pokryto obrysovýmpeřím, které nepropouští vodu. Pod ním je na celé ploše těla vrstva prachového peří.Kostrční žlázaje velká a vytváří hojně olejovitého sekretu, jímž si ptáci zobákem promašťují peří. Jsou to ptácinekrmiví, jejich mláďata jsou schopna samostatné výživy. Po vylíhnutí jsou hustě pokryta pápěřím a po uschnutí jsou schopna chůze i plavání. Mají již vysoce vyvinutou regulaci tělesné teploty. Výměna peří je buď jednou v roce (husy) nebo dvakrát do roka (kachny). Samci mají částečně vyvinutýpenis.
Názory na původ a historii vzniku hlavníchdruhůdomácí drůbeže nejsou jednotné. Na rozdíl od domácíchsavcůnečiní u domácí drůbeže obtíže jejich odvození od divokých druhů, ale mnohem méně je známa doba, kdy kdomestikacidošlo.
Příslušníci roduGallus(kur) se vyskytují se v několika druzích, případně poddruzích či varietách (názvosloví i systematické členění příslušníků rodu se podle různých autorů různí).
Počátky domestikace kura domácího sahají asi až do 5.–4. tisíciletí př. n. l. a za kolébku domestikace se zřejmě může považovat Přední Indie, zvláště pak povodí řekyIndus, dáleIndočína,MalajskoaIndonésie. Odtud se kur domácí poměrně rychle šířil do sousedních zemí, tedy i na západ doÍránu,Mezopotámieaj. Ve 14.–15. století př. n. l. jej chovali již vEgyptě, a to zprvu jako posvátného ptáka, později, několik století př. n. l., již jako hospodářské zvíře (umělé líhnutí kuřat). V 6.–8. století př. n. l. jej znají jižŘekovéjako „perského“ nebo „medijského“ ptáka, což zřejmě souvisí s cestami, jimiž se kur domácí dostával na západ již před politickým panstvímPeršanů. V 5. století př. n. l. byl kur domácí rozšířen po celémStředomořía národy střední Evropy se s ním seznámily na počátkudoby železné. V 1. století př. n. l. jej znali jižKeltové. Jeho široké uplatnění je dílem Římanů, např. římský letopisecCollumelavydal spis, který obsahuje zásady chovu a krmení domácích ptáků.Středověkpodtrhl ještě více význam kura domácího jako zdroje postních jídel. Značný význam pro domestikaci měla nenáročnost kura domácího a přizpůsobivost primitivním podmínkám tehdejších chovů a to, že část potravy si kur obstarával sám z přírody a dále i možnost jej všestranně zužitkovat (peří, vejce, maso).
Krůta domácí–Meleagris gallopavof.domestica(Linné, 1758) – byla domestikován již indiánskými kmeny (Aztéky) dávno před příchodem Evropanů z mexické formy krůty divoké, která žije dodnes volně v málo obydlených oblastechSeverníaStřední Ameriky. Do Evropy byla dovezena Španěly v letech 1523–1524, a to nejdříve samci; ještě v roce 1530 nebyly v Evropě známy samice. V letech 1550–1560 se však už uplatňuje veŠpanělskupro chutné maso a dostává se i doFrancieaAnglie, kde se stal tradičním oblíbeným jídlem o Vánocích. K nám se dostala až o 100 let později.
Perlička domácí–Numida meleagrisf.domestica(Linné, 1758) byla zdomácněna již před naším letopočtem. Východiskem k domestikaci byla pravděpodobněperlička kropenatá–N. meleagris(Linné, 1758), která se vyznačuje typickou přilbou (kostěný výrůstek na lebce) a žije dodnes divoce v celé řadě variet v severozápadníAfrice. Pohlavní dimorfismus je malý.
Do Evropy byla dovezena pravděpodobně nadvakrát. Poprvé její domestikovanou formu získali odFéničanůŘekovékolem 5. století př.K., pro které byla posvátným ptákem, používaným k liturgickým obřadům. Kolem počátku naší éry ji znali iŘímané, kteří se cenili zvláště jejího chutného masa a vajec, ale její chov upadl do zapomenutí. Podruhé byla dovezena do Evropy kolem 16. století, kdy byly doŠpanělskadovezeny ze západní Afriky (Guinea) již polodomestikované perličky a odtud se dostala doLatinské Ameriky. Zde částečně zdivočela a částečně byla úplně domestikována. Odtud se zpětně rozšířila do Evropy. Tím se vysvětluje, proč se perlička nechovala ve středověku v Evropě jako domácí zvíře a proč je vlastně nejmladší naše domestikované zvíře. Chová se hlavně pro vynikajícímasoavejce, která skladovaná za obvyklých podmínek si dlouho podržují charakter čerstvých vajec. Její chov nikdy nedosáhl významu kura domácího. Domestikací se perličky také mnoho nezměnily od svých divokých předků – jsou plaché, bojovné, toulají se a nesnášejí se s ostatní drůbeží. Pronikavý hlas perliček je často příčinou i jejich menšího rozšíření.
Mají zobák na konci vždy plochý, zakončený malým nehtem. Na jeho okraji jsou vyvinuty rohovitélamely. Běhák je z boku stlačen a vpředu pokryt příčnými rohovitými štítky.Rybyneloví, takže rybničnímu hospodářství spíše prospívají. Účastní se převodu živin ze souše do vody hnojením rybníků svým trusem. Toho se dříve využívalo v tzv. kaprokachním hospodářství (ryby požírají i ne zcela strávené části potravy obsažené v trusu a trus napomáhá rozvojiplanktonuabentosu).
Mají na hlavě holá červená místa páchnoucípižmem. Pocházejí většinou z tropických zemí.
Husymají poměrně vysoký zobák ukončený nehtem, který kryje celou plochu konce zobáku. Běháky jsou pokryty štítky tvaru šestiúhelníků a jsou poměrně vysoké a silné. Husy jsoubýložravci; vedou denní způsob života. Proces domestikace není přesně znám. Usuzuje se, že ve střední a severní Evropě se husa domácí odchovala z husy velké, v jižní Evropě a severní Africe z divoké husy nilské a v Číně a Japonsku z divoké husy labutí.
Domestikací se pozměnily některé původní vlastnosti divokého předka – z monogamního ptáka se stal pták polygamní, zvýšila se snáška (původně 4–7 vajec ročně), na vejcích sedí jen husa, stěhovací instinkt byl silně potlačen a uspíšilo se pohlavní dospívání.