Eva Illouzová

Eva Illouzová(Eva Illouz, narozena30. dubna1961Fes) je francouzsko-izraelská socioložka. Je profesorkou sociologie naHebrejské univerzitě v Jeruzaléměa naÉcole des hautes études en sciences sociales(EHESS) vPaříži. Výrazně rozvinula sociologii emocí, kultury a kapitalismu. Byla první ženou ve funkci prezidentkyBecalelovy akademie. Její díla, zejména knihaConsuming the Romantic Utopia, měla významný vliv na sociologický výzkum a byla přeložena do mnoha jazyků. Za svůj výzkum získala řadu ocenění.
Illouzová vyrostla jako dcera klenotníka ve věřícísefardskéžidovské rodině. V roce 1971, když jí bylo deset, se rodina přestěhovala z Maroka do Francie.Eva chodila do školy vSarcellesa později studovala v Paříži a naPensylvánské univerzitěv USA.
Illouzová zkoumá sociální vlivy na utvářeníemocía tím i souvislost mezikapitalismemvkonzumní společnostia mediální kulturou s ohledem na produkci a transformaci emočních vzorců. Od roku 2006 vyučuje jakořádná profesorkasociologieaantropologienaHebrejské univerzitě v Jeruzalémě. V roce 2008 byla členkou Wissenschaftskolleg vBerlíně. V roce 2012 se stala první prezidentkouumělecké školy Becalelova akademie. Od roku 2015 je také profesorkou naÉcole des hautes études en sciences sociales(EHESS) v Paříži.
V roce 2004 byla Illouzová hostující profesorkou naPrincetonské univerzitě. V roce 2019 vyučovala v rámci hostující profesury Niklase Luhmanna vBielefeldu. Od září 2022 je Eva Illouzová profesorkou teorie emocí a modernity na Zeppelinově univerzitě.
Eva Illouzová je autorkou 12 knih přeložených do 18 jazyků a pravidelně píše do novin jakoDie Zeit,Le MondeaHa'arec.
Illouzová se snaží porozumět kulturním aspektům průsečíků mezi emocemi akomunikací:
Protože tyto výzkumné otázky jsou široké, Illouzová používá metody z různých oborů: historická sociologie,antropologie, analýza asémiotikatextů akvalitativnírozhovory, aby prozkoumala oblasti průniku mezi kulturními technikami, emocemi a ekonomickými organizacemi.
Illouzová pracuje na pomezímediálních studií, sociologie a antropologie emocí, sociologie kapitalismu asociologie kulturya analyzuje, jak se populární média,informační systémy, ekonomie a emoce vzájemně ovlivňují.
Ve své první knizeConsuming the Romantic Utopia(Spotřeba romantické utopie) Illouzová analyzuje dvojí proces: Romantika se stává vázanou na zboží, a tudíž konzumovatelnou, a zboží samotné se stává „romantičtějším“. Její výklad vychází z analýzy řady reklam v ženských časopisech a komerčních filmech z doby kolem roku 1930. Reklama a filmová kultura zobrazily zboží jako médium pro přenos emocionálních vyjádření a zejména pro romantické zážitky.
Zboží všeho druhu, jako jsou mýdla, ledničky, svačinové sáčky, hodinky, diamanty, cereálie, kosmetika a mnohé další, je prezentováno jako emocionálně zakusitelné. Druhým procesem byla od 19. stoletíkomodifikaceromantismu: vznik randění, období milenectví a společné spotřeby produktů pro volný čas. Romantická setkání se přesunula z útulného domova (soukromí) do oblasti (kapitalistického) konzumu, což mělo za následek, že hledání romantické lásky se stalo motorem prodeje zboží v expandujícím průmyslu, který produkoval právě takovéto romantické zboží.
Poté, co se Illouzová v této zvláště uznávané studiiz roku 2000 zabývalasociální změnou„lásky“ a „romantiky“, byla pozvána nauniverzitu ve Frankfurtu nad Mohanem, aby přednesla třiadornovsképřednášky na téma „Emoce akapitalismus“, které pak vyšly knižně. Hovoří v nich o rostoucím propojeníkonzumní kulturysterapeutickýmiafeministickýmidiskurzy. Mluví tak o „emocionálním kapitalismu“, ve kterém jsoujedincimnohem více, než si sami myslí, standardizovaní ve svých pocitech a touhách: „Snídaně se šampaňským je romantičtější než currywurst ve dvou.“
Illouzová se staví proti antimaterialistickému postoji, který rozlišuje mezi „svobodou“ a „předměty spotřeby“ a který tyto předměty považuje za ohrožující, ale svobodu vidí jakopolepro formulování vlastních tužeb. Na jednu stranu jsme standardizovaní ve svých touhách, ale na druhou stranukonzumdává životu smysl: restaurace byly vynalezeny jako příležitost pro romantická dostaveníčka, umožňující uniknout z úzkých mezí soukromí. Illouzová považuje romantiku za velmi důležitou v naší kultuře a snaží se pochopit společenskou genezi kategorie romantična – romantických citů a romantických chvil – a toho, jaký významaktéřipřisuzují svým vztahům. Ve výzkumných rozhovorech Illouzová bere své respondenty vážně, ale zároveň se snaží zaujmout distancovaný postoj, podobný postoji psychoanalytika, aby odhalilainstitucionálnízáklad našich soukromých pocitů.
Tím se Illouzová staví proti kriticeodcizení, podle níž je kapitalismus se svými rozpory chladným společenským místem, z něhož může jedinec najít útočiště v hřejivé lásce: „Emoce se stávají instrumentálnějšími“; například „komunikace“ slouží k (strategickému) uznání druhé osoby. A „samotná ekonomika se stává emocionálnější“, například v „týmové práci z vášně“. Její hlavní teze zní: „Homo oeconomicusse vybavil emocemi, zatímco emocionální subjekt jedná ekonomicky.“
Zvláštní kvalita emocí není uznávána a zdánlivě nad nimi má navrch racionální hodnocení. Vítězi jsou tedykliničtí psychologové, kteří hodnotí zaměstnatelnost lidí pomocí „emoční inteligence“ a „emočních kompetencí“: ti, kterým psycholog tyto schopnosti přisoudí, ve skutečnosti prodávají více, a pro manažery jsou obzvláště důležité sebekontrola a reflexivita.
Podle Illouzové se pro nás stalo samozřejmým oddělovat emocí prostou veřejnost od emocionálního soukromého života:afektyse stávají prostředky směny vekonomice(„nákup zkušeností“, „inscenování služeb“) a – zejména vestřední třídě– se i citový život podrobuje ekonomické logice.Láska už není hlavním „útočištěm“ z chladné veřejné sféry – ve skutečnosti, vysvětluje Illouzová, jsme neustále pod dohledem a milostné příběhy souvisejí s tím, jak se ve veřejném prostoru budujemeostrůvky soukromí.
Illouzová vnímá trend od „performativnostipocitů“ k „emocionální autenticitě“. Milencům v 19. století byly city povoleny pouze po absolvování určitých rituálů, takže milostné dopisy podléhaly určitým pravidlům. Žena se mohla muži oddat až poté, co se prokázala vážnost jeho úmyslů.Modernílidé jsou neustále vedeni k tomu, aby přemýšleli o svém duševním životě, a rozhodnutí o vztahu se dělá poté, co si vyjasní své pocity vůči sobě navzájem.
Illouzová tvrdí, že psychologie je ústředním prvkem moderní identity a emocionálního života: od 20. do 60. let 20. století se dominantní skupinou stali kliničtí psychologové. Radili armádě, firmám, školám, státu, sociálním službám, médiím a mají vliv na výchovu dětí, sexualitu, manželství a pastoraci. Ve všech těchto disciplínách se psychologie etablovala jako konečná autorita v otázkách lidského utrpení, která nabízí techniky k transformaci sebe sama a překonání stresu.
Psychologové všech škol přijali převládající narativ 20. století o sebezdokonalování jedince. Tyto interpretace proměnily problém dříve morální ve vnitřní osobní problém jednotlivce, a lze je tak chápat jako součást širšího fenoménu medikalizace společenského života. Obě témata, láska i zdraví, reprezentují utopii štěstí v moderní době, obě fungují prostřednictvím konzumu a o obě moderní subjekt usiluje.
Počátky úspěchu terapeutického diskurzu vidí Illouzová v clarkovských přednáškáchSigmunda Freudav USA. Šíření psychoanalýzy dodávalo jednotlivci smysl života; v dobách společenských otřesů díky psychoanalýze dokázal sám sebe a svůj příběh koherentně nahlédnout. Každodennost, která byla před Freudem bezvýznamná, tak byla „nabita smyslem, jehož prostřednictvím se mohlo utvářet já“. Příběhy, které se zaměřují na osobní utrpení, jsou trvale oblíbené a obecně přijímané. To jsou kořeny moderní kultury poradenství a sebezdokonalování.
Na základě pracíMarshalla Sahlinsedošla Illouzová k závěru, že poradenská práce psychologů v hospodářském životě překvapivě vedla k zesílení citů.Emocionální chování pracovníků a nižšího a středníhomanagementuve světě práce bylo psychologicky determinováno a i v neterapeutických kontextech byl nastolen „terapeutický diskurz“, poprvé se tam také objevily pojmy jako vlastní zájem, efektivita a účelnost (s odkazy naEltona MayaaMaxe Webera). Tyto termíny vytvořily nové modely jak sociálního chování, tak komunikace: Mayo zavedl strategii managementu, podle níž se měl hněv na pracovišti potlačovat: stávky a projevy nespokojenosti byly utišeny tím, že byl hněv prezentován jako opakování dětských konfliktů. Obecně byly odmítnuty pracovní vztahy založené na nátlaku a autoritě a „nový emocionální styl“ (přátelský, ale neosobní) řízení vytvořil zdánlivou harmonii mezi organizací a jednotlivcem. V terapeutickém obřadu není žádný rozpor ani žádné duševní utrpení, které by nebylo možné vyřešit komunikací. Dokonce i samo slovo „neprofesionální“ dokazuje úspěch psychologů, protože popisuje emocionální výbuchy jako pláč nebo vztek, a nikoli odbornou neschopnost.
Illouzová toto téma rozvíjí od roku 2006, kdy se stala členkouCentra pro studium racionality na Hebrejské univerzitě. Tvrdí, že ekonomové, psychologové a dokonce i sociologové mají ve svýchparadigmatechsklon předpokládat, že svobodná volba je neměnnou součástí myšlení, že aktéři vědí, jaké jsou jejich preference, a že se podle nich rozhodují. Illouzová se naopak domnívá, že v moderní době existuje celáarchitektura či ekologie volby, a ta že se zásadně proměnila – přinejmenší v oblasti výběru partnerů.
Myšlenka svobodné volby souvisí s tím, jak lidé rozumí sami sobě, co vnímají jako své preference, jak propojují emoce a racionalitu a jak dokáží rozlišovat mezi takzvanými emočními a racionálními rozhodnutími.
Čím větší výběr lidé mají, tím více jsou tímto excesem zahlceni a jejich skutečná přání zůstávají nejasná. V minulosti, v dobách nedostatku a omezené nabídky možných partnerů, jste se k nim museli dostat rychleji. Nyní je možné navázat nespočet kontaktůpřes internet. Volba se stává důležitější než to, co si vyberete. Rozhodování uprostřed tohoto přetlaku se nyní dělá podle pravidel efektivity, a ne tolik podle pravidel zdvořilosti nebo na základě intuice (komunikace tváří v tvář). Nezvyklým se stává i separační patos. Zúčastníte-li se tohoto procesu s patřičným sebepopisem, podřídíte se radikálnímu spotřebitelskému postoji a objektivizaci sebe sama. Je ironií nových médií, že jsme citliví na naši domnělou jedinečnost (tím, že se nás neustále ze všech stran ptáme, kdo vlastně jsme), ale zároveň nové technologie ztěžují, ne-li znemožňují se vymezit mezi bezpočtem bezejmenných lidí.
Internet nás nutí vnímat druhé jako nositele znalostí a poznání, ne již jako těla a entity. Doposud jsme si při komunikaci tváří v tvář museli za svou jedinečnost ručit svým tělem. Internet však fyzickou přitažlivost a intuici neguje.
Illouzová v duchuAnthonyho Giddensechápe modernitu jako výzvu k neustále novému objevování sebe sama. Staré vzory chápe jako zrušené a identity jako vyjednatelné. Právě to však nám brání, abychom dosáhli stavuflow, sebevydání a svého vlastního štěstí.
Další dimenzí práce Illouzové je průniksociální třídya emocí, a to dvěma způsoby: Jak třídní příslušnost utváří pocity? Existují emocionální projevy, které lze spojovat se sociální nadvládou? A za druhé: Jsou-li pocity strategickou reakcí na určité situace, tedy pokud nám mohou pomoci situaci zvládat a měnit, mají střední a vyšší třídy výhodu oproti nižším? Pokud ano, jak mohly získat tyto výhody a jaké to jsou?
Dalším zájmem Illouzové je lidský rozvoj asociální kritika, tedymetateoretickétéma. Ať už se člověk drží jakékoli teorie, kritika kultury je založena na dvou klíčových bodech: Kultura by měla přesahovat každodenní praxi. Musí fungovat tak, že nás obklopuje zvyky a přesvědčeními, která vedou k lepší společnosti (ať už definované rovností a svobodou, nebo tradicí a náboženstvím).
Illouzová odmítá přístupy, které se pokoušejí analyzovat nadvládu a útlak obecně a ukázat cesty, které vedou k modelu lidského rozvoje a dobrépolis.Zdůrazňujeimanentní kritiku, která vychází ze sebepojetí aktérů. Kulturní praktiky by měly býthodnocenya kritizovány interně – podlehodnot,které samy obsahují.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuEva Illouzna německé Wikipedii.