Sovětská válka v Afghánistánu

Sovětská válka v Afghánistánubyl významný konfliktstudené válkyprobíhající v letech1979–1989mezisovětskýmiintervenčními jednotkami spolu safghánskou komunistickou vládoua mezinárodními povstaleckými skupinamimudžáhedínů. Povstalci byli trénováni v sousednímPákistánuaČíně, zároveň byli podporováni pomocí v hodnotě miliarddolarůzeSpojených států amerických,Saúdské Arábie,Spojeného královstvía dalších zemí. Desetiletí trvající konflikt způsobil exodus jednoho milionu Afghánců do Pákistánu aÍránu. V důsledkukonfliktubyly zabity statisíce afghánskýchcivilistů.
Vzhledem k vysokým lidským i materiálním nákladům, které nakonec nevedly k úspěšnému konci z hlediskaSovětského svazu, je také označována jako sovětskýVietnam. Tento vojenský neúspěch je někdy zmiňován jako jeden z podstatných faktorů v rozpadu sovětské moci a následnéhokolapsu SSSRv roce1991. Občanská válka v Afghánistánu pokračovala i po stažení sovětských vojsk, v roce1992vedla ke svržení komunistické vlády a nastoleníislámského státu, který byl roku1996vystřídán vládou hnutíTálibán.
Většina afghánských důstojníků, ale i techniků se školila v Sovětském svazu a byla silně indoktrinována marxismem-leninismem. Po nástupu socialistického režimu začala vláda radikální reformy (zejména přerozdělení půdy a kolektivizaci) prosazovat násilím. Proti tomu se zvedla vlna lidového odporu, která se projevovala lokálními útoky na místní orgány státní správy a vzpourami vojenských posádek. Jednalo se o lokální konflikty, které byly průběžně silou potlačovány. Šlo o útoky chaotické a nekoordinované, protože jednotlivé skupiny a kmeny v opozici vedly boje i mezi sebou. Přesto kábulské vlády neustále žádaly SSSR o vojenskou pomoc při každém podobném útoku. Několikrát bylo i vyhověno, avšak skrytě, jednotkami maskovanými za technické specialisty, nebo poradce. Proto i kontingent, který přistál25. prosince1979vKábulu, byl považován za součást této pomoci a nikomu to tedy nepřišlo podivné.
InvazeSovětské armádyse uskutečnila v prosinci1979pod záminkou údajné žádosti afghánských vládních představitelů a na základě dřívější sovětsko-afghánské Dohody o spolupráci, přátelství a dobrém sousedství. Především se však jednalo o přímou reakci na vyzbrojování mudžahedinů ze strany USA, které začalo od července 1979. Toto potvrdil i přímo poradce prezidentů USA Brzezinsky (HowJimmy Carterand I Started the Mujahideen).Sovětský svaz považoval za nutné chránit si svoji jižní hranici.
Kromě toho šlo mj. o sektářské boje uvnitř vládnoucí marxistické Lidově-demokratické strany Afghánistánu a úspěchy islamistických povstalců podporovanýchPákistánem, které ohrožovaly zájmy SSSR v oblasti. V sovětském vedení panoval také strach z šířeníislámského fundamentalismudo muslimskýchstředoasijskýchrepublik SSSR. Intervenci prosazoval tehdejší šéf KGBJurij Andropov,Michail Andrejevič Suslova ministr obranyDmitrij Fjodorovič Ustinov. Intervence měla původně podpořit nového prezidentaHafizulláha Amína, který sesadil a zavraždil svého předchůdceTarakiho. Na poslední chvíli ale politbyro změnilo názor a rozhodlo se Amína odstranit.
Na samém počátkuOperace Bouře 333dobyly sovětské speciální jednotky prezidentský palác, zastřelily prezidenta Amína a na jeho místo byl rozhodnutím sovětskéhopolitbyradosazen dosavadní velvyslanec vČeskoslovenskuBabrak Karmal.Operace ale prošla mnoha chybami a několik agentůKGBiSpecnazzemřelo, včetněGrigorije Bojarinova, jednoho z velitelů operace, jehož kvůli omylu zabili jeho vlastní lidé.
Na afghánské území postupně v průběhu ledna1980přišlo asi 80 000 sovětských vojáků. První fáze sovětské intervence spočívala v bojích proti různým frakcím opozičních vojsk. Sovětská vojska pronikla do země dvěma cestami přesKuškuaTermiza leteckým mostem přímo doKábulu. Sovětská vojska rychle obsadila větší města, vojenské základny, strategické stavby v zemi a nejdůležitější silnice. Příjezd intervenčních vojsk vůbec neměl za následek pacifikaci rozhárané afghánské společnosti. Právě naopak vyvolal vlnu odporu, která pomohla rozšířit a sjednotit řady rebelů.Mudžáhidové postupně začali klást odpor, i když se zpočátku soustředili pouze na vlastní přežití.
I Babrak Karmal si uvědomoval, že příchod vojsk způsobil nárůst nepokojů, a žádal, aby 40. armáda přikročila k potlačení vzbouřenců, protože na afghánskou armádu se už nemohl spolehnout. Sovětští vojáci byli zatažení do bojů proti městským povstáním, domorodým armádám (tzv.laškar) a někdy i proti vzbouřeným jednotkám afghánské armády. Opoziční síly zpočátku nejčastěji bojovaly otevřeně, a tak s nimisovětské letectvoa dělostřelectvo nemělo těžkou práci. Tento stav se však postupně změnil.
Sovětské síly tak byly zataženy do konfliktu omezeného rozsahu s nejasnými vyhlídkami na konec. Morálka a podpora mudžahedínů postupně narůstala, zatímco domácí kritika konfliktu v Sovětském svazu narůstala.
V 80. letech získali afghánští mudžáhidi podporuUSA,Pákistánu,Saúdské Arábie,Spojeného královstvíaČíny. Kromě potravin a dopravních prostředků poskytovali spojenci mudžáhidům i zbraně. Pro pokrytí pomoci nakupovali zbraně ve třetích zemích, mezi jiným i v Československu.CIAse také podílela na školení mudžahedínů vpartyzánskémzpůsobu boje. V pozdější fázi války dodala CIA partyzánům i výkonné protiletadlové raketové komplety země-vzduchFIM-92 Stinger, které do značné míry snížily sovětskou výhodu v letecké převaze a přispěly k vysokým ztrátám vrtulníků a dopravních letadel.
VyjednáváníOSNo stažení vojsk z Afghánistánu začala po nástupuGorbačovav dubnu 1988 na půdě OSN. Plán počítal s odsunem vojsk v průběhu 10 měsíců. Sovětská vojska v počtu asi 115 000 mužů se ze země stáhla15. února1989 na základě mezinárodních dohod na konci osmdesátých let 20. století.Přispělo k tomu i blokování vývozu obilí do SSSR z USA. Oficiální ztráty Sovětského svazu ve válce představují 14 453 mrtvých a 312 zajatých nebo nezvěstných, odhady mluví až o pětinásobku. 53 753 vojáků bylo raněno nebo utrpělo jiné trauma, až 415 932 nasazených vojáků v průběhu své služby překonalo chorobu (hepatitidu, tyfus nebo jiné onemocnění). Asi 10 751 mužů bylo v důsledku války zmrzačeno. Sověti také ztratili 451 leteckých prostředků (z toho 333 vrtulníků), 147 tanků a 1 314 obrněných vozů a bojových vozidel pěchoty .
Odhady počtu obětí na afghánské straně se pohybují mezi 670 000 až 2 miliony, z velké většiny civilistů. 5–10 milionů Afghánců uteklo před válkou do sousedního Pákistánu a Íránu (asi třetina předválečné populace). Afghánci tvořili v 80. letech až polovinu světovýchuprchlíků.
Válka v Afghánistánu narušila uvolňování vztahů mezi Spojenými státy a Sovětským svazem (détente), ke kterému docházelo v průběhu 70. let, a je považována za nebezpečné stádiumstudené války. Válka značně oslabila sovětské ozbrojené síly a znamenala i výraznou ekonomickou zátěž. V důsledku sovětské intervence několik zemí, v čele s USA, bojkotovaloletní olympijské hry v Moskvěv roce 1980.
Spolu s koncem války a stahováním sovětských vojsk ustala stejně rychle mezi lety 1988 a 1989 i podpora mudžáhedínů ze strany Spojených států. Náhle nastalé „mocenskévakuum“ nad zpustošeným Afghánistánem vyplnily různé jednotlivé (a bohatě vyzbrojené) mudžáhedínské frakce, mezi kterými se následně rozpoutal boj o moc, který trval dalších cca 7 let a mezitím přerostl do rozměrů občanské války. Neutěšená situace v zemi pro tu většinu muslimů-mudžáhedínů, která se po odražení sovětské okupace vrátila k obyčejnému životu, vyústila přibližně v roce1994ve vznikTálibánua koncem roku 1996, po dobytíKábuluTálibánem, ke zformováníSeverní aliancea zahájení další války.
Článek o dobytí Amínova paláce je založen na informacích uveřejněných na webuwww.palba.cz(autor Pegeucko)