Příjmení

Příjmeníje částosobního jménas významem příslušnosti k určitérodině.
Příjmení tvoří ve slovní zásoběnárodazvláštní skupinu. Jsou zbavena významu slova, z něhož vznikla. Často se od něho lišípravopisněčitvaroslovně(např.Rosypal, Sirovátka, Kafka; Nohavica, Stejskal, Stojaspalapod.) Ustáleně označují nositele, jsou dědičná zpravidla po otci, přecházejí (u některých jazyků vpřechýlenépodobě) na manželku a na dcery. Při sňatku se však snoubenci mohou dohodnout, že si žena ponechá své dosavadní příjmení, popřípadě že ženino příjmení budou používat obamanželé, respektive jejichděti).
Příjmení (i rodná jména) mají v češtině, slovenštině a jiných slovanských jazycích zpravidla různé tvary podle pohlaví, tedy se zde uplatňujepřechylováníz mužské na ženskou podobu příjmení. V jazycích velkého počtu národů však žádný rozdíl mezi pohlavím nositele příjmení není, čímž často vzniká rozdíl vůči tvorbě obecných podstatných jmen. Např. německá podstatná jména Müller (mlynář), Müllerin (mlynářka) dala vznik pouze příjmení Müller. V češtině se přechylování děje nejčastěji pomocí přípony -ová. Ženská podoba původně německého příjmení Müller je tedy Müllerová. U českých příjmení vzniklých z přídavných jmen se přechyluje podle gramatiky, tedy záměnou koncovky -ý za -á: Dlouhý, Kinský - Dlouhá, Kinská.
Ve většině jazyků se uvádí nejprvejménoa pak příjmení. Opačné pořadí mají napříkladmaďarština(Petőfi Sándor),japonština(Koizumi Džun'ičiró (小泉 純一郎)) nebo vietnamština (Nguyễn Công Hoan), někdy takéruština.
Příjmení vznikala postupně, zprvu ušlechticův podoběpřídomku. V Evropě se příjmení nejprve objevila vBenátkách(9. století), poté se tento zvyk rozšířil do severníItáliea jižníFrancie(10. století), dále doKatalánskaa severní Francie (11. století) a poté doŠvýcarskaaAnglie(12. století).
Včeských zemíchse příjmení objevují od14. stoletía jejich rozmach přišel v15. století.Například v16. stoletíjiž příjmení používala většina obyvatel, příjmení však nebylo striktně dědičné. V minulosti docházelo v některých obdobích (zejména potřicetileté válce) nezřídka k tomu, že členové určité rodiny přejímali příjmení podle označení hospodářské usedlosti, na níž se usídlili (např. příjmení Kuchválek podle Kuchvalovského gruntu). Usedlosti byly takto pojmenovány zpravidla po dřívějších majitelích.
VeŠpanělsku,Portugalskua všpanělskyaportugalskyhovořících zemích se používají dvě příjmení, první po otci a druhé po matce, (tj. po matčině otci) – např.José Luis Rodríguez Zapatero, kdy José Luis jsou dvěkřestní jména, Rodríguez je příjmení po otci (první z jeho příjmení), který se jmenoval Juan Rodríguez García-Lozano, a Zapatero je příjmení po matce.Sňatkemnepřicházíženao svá dosavadní příjmení, nýbrž je doplní o slovo „de“ (v portugalštině „da“) spolu s (prvním) příjmením manžela.Sonsoles Espinosa Díazby tedy provdáním za José Luise Rodrígueze Zapatera měla změnit své jméno naSonsoles Espinosa Díaz de Rodríguez(v běžném styku však používá například jenSonsoles Espinosa de Rodríguez).
Jména šlechtických rodů vEvropěobsahujípredikáty(přídomky), tedy obdobu českéhozresp.ze(z Lipé, z Pernštejna, z Rožmberka, z Polžic a Bezdružic apod.). VNěmeckumají lidé šlechtického původu (udělení šlechtického titulu do roku1918) nadále právo používat ke svému příjmení předložkyvonnebozuresp.von und zu(Johann Wolfgang von Goethe,Karl-Theodor zu Guttenberg). VAngliije to předložkaof. Zvláštním případem v Anglii jsou rody, které přišly z Francie společně sVilémem Dobyvatelem, jako byl původněnormanskýrod de Vere (Edward de Vere, 17. hrabě z Oxfordu-Earl of Oxford) nebo i později, jako rodina spisovatelkyDaphne du Maurier. Také v dalších zemích obsahují jména šlechticů takové predikáty. Jsou to mj. francouzské d' resp.deadu(Charles de GaulleaValéry Giscard d'Estaing, v jehož případě je predikát rodu osvojený) a španělskédenebo italské d' resp.di(Gabriele d'Annunzio,Giuseppe Tomasi di Lampedusa). VeSpojených státech americkýchmají mnozí známí lidé italského původu upravená jména tohoto typu, jakoLeonardo DiCaprio(herec) aJoyce DiDonato(opernípěvkyně). Dále lze jmenovat italské a portugalské predikátyda(Leonardo da Vinci,Vasco da Gama, žertovně takéJára da Cimrman).
Vnizozemštiněresp. vlámštině existuje předložkavan, která odpovídá německévon. Příjmení s touto předložkou jsou velmi běžná. Vznikla od místních názvů a z velké většiny neoznačují šlechtický původ, nýbrž původ předků z určitého místa (jako van Nijmegen). Známé osobnosti s takovými jmény jsou mj.Ludwig van Beethoven,Louis van Gaal,Vincent van GoghaRafael van der Vaart.
Příjmení se postupně vyvíjela pro potřebu rozlišení obyvatel, někdy z tzv. jména po chalupě. Historické přídomky neoznačovaly místo narození dotyčného, ale původ rodu (tak se např.Mikuláš Dačický z Heslovanenarodil vHeslově, ale vKutné Hoře).
Povinné používání příjmení včeských zemíchzavedlacísařovnaMarie Terezie. Tehdy sižidémuseli zvolit německé příjmení, nebo jim bylo určeno (často složené, jakoFrühauf,Goldstein,Hauptvogel,Wachsmannapod.). Jména jim byla určována často podle znamení domu, v němž bydleli, nebo podle jejich místního původu (Taussig – pocházející z Domažlic, německyTaus,Petschek- zPeček), jinde náhodně (dostávali také posměšná příjmení).
Pravopis s-au-na místě dnešního-ou-(Aujezdský,Autrata,Saudek,Auředník) nebogmístoj(Geržabek, Geřábek) jsou relikty tzv.bratrského pravopisu(vyslovovanéouse psaloau), který byl v češtině opuštěn v polovině19. století.
Podruhé světové válcevznikla v rámci snah o degermanizaci jazyka také vlna počeštění („odgermanisování“) častých německy znějících příjmení. Český jazykovědec profesorFrantišek Oberpfalcer-Jílekve svém spisku „Počeštěme svá příjmení“ uvádí, že německé příjmení má asi sedmina obyvatel, přičemž k tomu došlo často „zvůlí vrchnostenských úředníků“, kteří česká příjmení poněmčovali a zapisovali dourbářůapod. v německé podobě (např. příjmení Hrnčíř zapsali jakoTefr, což je zkomolenéTöpfer). Profesor Jílek, který šel sám příkladem a své původní německé příjmení Oberpfalcer si roku 1946 změnil podle jména otcovy matky na Jílek,navrhl čerpat při výběru nového příjmení z historie jmen ženských členů rodiny (manželky, babičky apod.). Změna příjmení byla ulehčena i státem: zatímco změna běžného příjmení stála 125 Kčs, změna německého příjmení stála pouhých 5 Kčs.
Ženy mohou od roku 2022 bez jakýchkoli podmínek žádat o zápis nepřechýleného příjmení.Podle výsledků průzkumuMladé fronty Dnesv roce 2011 nepřechylování ženských příjmení označilo jako proti pravidlům češtiny 41 % dotázaných, dalších 41 % dotázaných uvedlo, že jim nepřechýlená forma příjmení nevadí.
Některá příjmení jsou odvozena od místa původu nebo bydliště. Příklady:
Po sňatku manželka obvykle přebírá manželovo příjmení, ovšem zákon umožňuje, aby si oba manželé ponechali svá původní příjmení nebo používali jako společné příjmení manželky. Snoubenec, který při sňatku přebírá příjmení toho druhého, si může zvolit ponechat si své původní příjmení jako druhé.
Ženy si po sňatku většinou ponechávají svoje původní jméno, některé ženy si k rodnému jménu přidají manželovo jméno.
Finky si po sňatku mohou nechat svoje příjmení. Existuje také možnost vytvoření nového příjmení.
Ženám po sňatku zůstává jejich rodné příjmení.
Od roku 1975 ženám po sňatku zůstává jejich příjmení.Neformálně si mohou přidat pomocí předložekin,neiacgza své jméno manželovo příjmení.
Jelikož na Islandu jsou dědičná příjmení vzácností a jména dětí jsou odvozována od jména otce, případně matky, nemá sňatek na jméno ženy vliv, neboť i po sňatku je dcerou svého otce či matky.
Maďarská příjmenívdaných žen obsahují příjmení manžela doplněné příponou –né (Molnárné), případně jsou doplněna dívčím příjmením. Příjmení neprovdaných žen tuto příponu nemají.
Ženám po sňatku zůstává jejich původní jméno.
V některých zemí Latinské Ameriky se ženy vzdávají svého příjmení po matce a přijímají příjmení manžela po otci pomocí předložkyde.