František Alexander Elstner

František Alexander Elstner(Frank; znám jakoF. A. Elstner,11. dubna1902Královské Vinohrady–8. září1974Praha) bylčeskoslovenskýmotoristický cestovatel,skaut,novinářaspisovatel.
F. A. Elstner se narodil 11. dubna 1902 na pražském předměstíKrálovských Vinohradech. V roce 1913 vstoupil do tehdy relativně mladého a velmi rychle se rozvíjejícíhoskautského hnutí.Po dokončení obecné školy studoval reálné gymnázium, z nějž byl posléze vyloučen. Ne však kvůli prospěchu, ale pro svou touhu po dobrodružství, která jej v sedmnácti letech zavedla jako člena protityfové brigády Mezinárodního červeného kříže naPodkarpatskou Rus. Po návratu byl na pokyn ministerstva školství opět přijat jako vzorný žák, školu dokončil a studoval práva. Následně si udělal nástavbu pro učitele, aby měl o prázdninách volno na ostatní aktivity, cestování, skautské tábory. Práva byla snem jeho otce, Elstner sám uváděl, že by nikdy netrávil život v advokátní kanceláři nebo u soudu.
Ve skautském hnutí byl velmi aktivní, v roce 1922 se účastnil jako první (a na dlouhá léta poslední) Čechoslovák v Gilwell Parku u Londýna jednoho z prvních Wood Badge kurzů (ten úplně první se konal v r. 1919). Absolvoval praktickou část na místě, celý kurs však nedokončil, protože v průběhu následujícího roku nepředložil závěrečnou písemnou práci. I tak nasbíral velké množství podnětů pro československý skauting a již o rok později z popudu náčelníkaA. B. Svojsíkazorganizoval českou obdobu Wood Badge kurzů, první lesní školu. Vedení těchto kurzů se věnoval i v dalších letech; v roce 1925 se stal zpravodajemSvazu skautůpro lesní školy. Během několika let se stal Frank, jak byl kamarády nazýván, jednou z důležitých osobností českého skautingu, ostatně na toto téma publikoval také několik knih, převážně příruček týkajících se uzlování, lasování a práce s bičem.
Kromě skautingu se mladého Františka velmi záhy chopily i další dvě vášně – motorismus a psaní. Od roku 1918 přispíval do časopisuMotor Revue, podílel se na založení několika motoristických klubů (například Liga československých motoristů, Aero Car Club) a vůbec se věnoval aktivní propagaci motorismu a to nejen perem, ale i činy. V roce 1926 mu poskytla redakceMotor Revuepůjčku a F. A. Elstner si tak mohl splnit jeden ze svých snů – motocykl AJS, na nějž by učitel zeStaré Boleslavijen tak nedosáhl. S tímto strojem opatřenýmpřívěsným vozíkempak Elstner se svou ženouEvou Růženouprocestoval značnou část Evropy. Eva byla držitelkou řidičského průkazu a následně začala na cestách působit též jako řidička a vůbec rovnocenná členka výprav.
V roce1932se vedení firmyAerorozhodlo prověřit kvality svého nového modeluAero 500v zátěžovém testu, jehož běžnou formou tehdy byla dálková jízda. Jako testovací jezdec byl vybrán právě Elstner, tou dobou již známý motoristický propagátor, a trasa vedla „jen“ Evropou – skrze Alpy do nejjižnějšího cípu Jugoslávie – keSkadarskému jezeruležícímu na hranicích sAlbániía poté přesBosnu a Hercegovinuzpět. Běžná jízda Evropou jako zátěžový test může znít možná úsměvně, ovšem jen do chvíle, než si uvědomíte, že tehdejšími Alpami nevedly žádné dálniční tunely,Jugosláviínevedly prakticky žádné slušné silnice, a že Aero 500 byl jednoválec o objemu motoru 499 cm, do nějž se navíc museli naskládat tři lidé – Elstner, jeho manželka a vytáhlý studentVratislav Židlický(zahraniční zpravodaj předválečného i poválečnéhoJunáka). Malé auto i posádka se v červencových vedrech prokousali trasou dlouhou přes 3 300 km včetně prudkých alpských stoupání a děravých balkánských cest – český automobil i český cestovatel prokázali, že jsou schopni vydržet i velmi náročné podmínky.
Cesta naBalkánbyla ovšem jen jakýsi závdavek. F. A. Elstner byl rozhodnut dokázat, že Aero vydrží ještě mnohem více. V roce 1933 naplánovali výpravu AeroSpExOr (Aero Sportovní Expedice Orientem) přesItálii,Sicílii,Libyi, kde se stáčela zpět a přesTunisko,Alžírsko,MarokoaŠpanělsko, odkud přibližně 14 000 km dlouhá trasa zavedla pět mužů, jednu ženu a tři (již dvouválcová)Aera 662zpět do Prahy.
Další rok se opakovala jízda tou samou oblastí, i když v mírně modifikované podobě co se týče itineráře a ve výrazně modifikované podobě, co se týče posádek a automobilů. Vozový park tvořily čtyřiAera 1000, dvoutakty s litrovým objemem motoru. Mnohem exotičtější však byly posádky „Modrého týmu“, jak se expedice nazývala. Tvořilo je totiž šest žen, významných českých motoristek a jen jedna posádka byla mužská. Kromě faktu, že trasa vedoucí zMarseilledoAlžíru, z něj dále doOranu, přesAtlasdoFèsu,CasablankyaMarrákešeměřila celých 17 600 km, hrál významnou roli při její propagaci právě fakt, že takto dlouhou cestu zvládly příslušnice něžného pohlaví (téměř) bez mužské pomoci.
Po zdolání Severní Afriky se Elstnerovy zraky upřely na západ. Nejprve následoval v létě 1934 „kratičký výlet“ doAnglieaSkotska. NovéAero 30pojalo dokonce pět pasažérů a 7 500 km dlouhá cesta po upravených evropských silnicích představovala oproti africkým putováním příjemný výlet k jezeruLoch Ness.
O rok později čekala Elstnera Severní Amerika, tentokrát již s novým vozem. Pro tříměsíční expedici po Spojených státech aMexikunazvanou 100 dní v malém voze byla tentokrát vybránaŠkoda Popular. Rok po této 25 000 km dlouhé pouti se Elstner opět vydal starým kontinentem. Dalších deset tisíc kilometrů na tachometruŠkody Rapidvedlo přes Balkán (Slovinsko,Chorvatsko,Srbsko) aRumunskoaž k Černému moři a odtud pak na sever, naUkrajinua přesSlovenskozpět domů.
Rok po cestě Evropou nazvané „10 000 kmMalou dohodou“ se Elstnerovi vrátili do Ameriky, tentokráte však jižní. Expedice „NapříčArgentinou“ byla poslední jízdou, kterou manželé Elstnerovi stihli uskutečnit předtím, než vypukla druhá světová válka.Škodu Popularsi nechali dopravit lodí doBuenos Airesa odtud vyrazili na pouť až k hranicím sBolíviía pak zpět přesUruguaydoMontevidea. Trasa měřila i s lodní a leteckou dopravou úctyhodných 36 000 km. Cesta zpět se nesla již v předzvěstiMnichovské dohody, Elstnerovi dokonce nakonec ve spěchu nechali auto veFrancii.
Uplynulo téměř deset let od poslední výpravy Jižní Amerikou, než se mohl F. A. Elstner opět vydat na cestu. Na podzim1947se vypravil opět do milované severní Afriky, tentokráte za účelem dojet zAlžíruaž doCotonouvGuinejském zálivua zpět, dvakrát přitom zdolat Saharu a to vše navíc stihnout v rychlostním rekordu. Po letech se vrátil k Aerovkám, tentokráte k modeluMinor; spolujezdci mu byli druhá žena Anna a syn z prvního manželství, René. Cesta se povedla, 13 110 kmSaharouzvládl maličký Minor přežvýkat za rekordních 22 dní a vytvořil rekord denně ujetých 426 km.
Bohužel Elstner netušil, že se opět jedná o jeho poslední velkou cestu na dlouhou dobu. A to dokonce na dobu delší, než jaká uplynula od putování napříčArgentinou. Pokomunistickém převratuv roce 1948 už nesměl dále cestovat, a tak všechny plány na další expedice včetně dlouho připravované trasy Praha –Pekingvzaly za své. V roce1959dostal sice ještě jednou a naposledy povolení vycestovat na větší cestu – jednalo se o propagační jízduSovětským SvazemveŠkodě Octavia, v níž urazil přes 14 000 km. Ovšem to byla už opravdu poslední příležitost, a tak cestoval alespoň po republice, pořádal přednášky, propagoval skauting, psal pro děti a mládež a snažil se publikovat. Ani to poslední mu nakonec v sedmdesátých letech už nebylo umožněno. F. A. Elstner zemřel v roce1974. Je pohřben naVinohradském hřbitověv Praze.
Během svého života přispíval doMotor revue,Národního osvobození,Světa motorů,Venkovaaj. Redigoval knižniciMotorová sedmikorunovka(1932). Byl přizván jako odborný poradce filmuPancho se žení(1946, scénářRudolf Hrušínský, režie Rudolf Hrušínský,František Salzer).
Elstnerův stálý zájem o motorismus, jehož prvními projevy byly populárně naučné práce praktického zaměření (Správkárna v kapse, ABC motoristy), vyústil posléze v psaní cestopisných reportáží pro mládež, v nichž zúročil vlastní prožitky a zkušenosti. Do kontextu cestopisné literatury vnesl nové tematické momenty (rychlostní a vytrvalostní jízdy obtížným terénem jiných kontinentů), které zachycoval s humorem a s pochopením pro lidskou solidaritu v složitých a dobrodružných situacích. Zároveň akcentoval přehledný výklad geografických a přírodních jevů. V Elstnerových posledních pracích (Věci z jednoho pokoje, Pan Trabant & bílá slečna aneb Putování s kloboučkem) sílí beletrizační složka.
V popularizačních knihách pro mládež, nedílně spojených s výtvarným projevem (situační obrázky, mapky, grafy aj.), vysvětluje dětem srozumitelným způsobem základy motorismu a dovedností spjatých s tábornictvím (Dovolená pod stanem a s karavanem, Dobrodružnou stezkou, Dovedu to!, Zálesácká kuchyně, Kniha o uzlech, Uzly a laso, Vázání uzlů). I témata jako jsou právě tábornictví a vázání uzlů doložil poutavým vyprávěním i názornými popisy a nákresy. Jeho přínos v příručkách o uzlech je jak v encyklopedické systematizaci, tak i v regionálním kontextu, neboť na rozdíl od později vydaných publikací se nejedná pouze o doslovné překlady, ale o autorská díla, ve kterých jsou použity české užívané názvy uzlů.