Michail Alexejevič Meandrov

Michail Alexejevič Meandrov(ruskyМихаи́л Алексе́евич Меа́ндров) narozen22. října1894vMoskvěvRuském impériu, popraven1. srpna1946v Moskvě,SSSR, byl generálmajor ozbrojených silKONRa poVlasovovězatčení se postavil do čela KONR.
Narodil se v rodině moskevskéhopravoslavnéhoduchovníhoAlexeje Meandrova, který v roce 1924 zemřel ve vyhnanství. Jeho rodina měla celkem čtyři syny a pět dcer.
Meandrov v roce 1915 vystudoval 4. moskevské gymnázium a poté Alexejevské vojenské učiliště.Bojoval v první světové válce v řadách 192. riminského pěšího pluku v sestavěJihozápadního frontu. Účastnil sebojů v Rumunsku. V roce 1917 utrpěl těžký otřes mozku a poté se stal velitelem 109. záložního pěšího pluku vSamařev hodnosti nadporučíka.
V roce 1918 studoval na Moskevské zemědělské akademii.
V prosinci 1918 byl povolán doRudé armády, ale bojůobčanské válkyse přímo nezúčastnil.
V Rudé armádě pak sloužil na následujících pozicích:
Jeho kariéra v Rudé armádě pak pokračovala takto:
Ponapadení SSSRse 6. armáda Rudé armády ocitla v obklíčení nedaleko městaUmaň(bitva o Umaň). Armáda byla zničena a Meandrov byl 6. srpna 1941 při pokusu o únik z obklíčení zajat.
Po zajetí byl převezen do zajateckého tábora číslo 329 u městaVinnycja. Při svém výslechu ve dnech 7. a 8. srpna 1941 uvedl jemu známé informace o plánech sovětského velení, o složení sil a další informace. Ve své výpovědi také uvedl, že jednotky 6. armády popravovaly zraněné zajaté německé vojáky. V zajateckém táboře prodělal tyfus a s obtížemi přežil zimu na přelomu let 1941 a 1942.
Od léta 1942 byl vězněn v Oflagu XIII-D, kde vyjádřil touhu spolupracovat s Němci. V roce 1942 vstoupil do Ruské národní strany práce (ruskyРусская национально-трудовая партия), kterou vytvořili protisovětsky naladění váleční zajatci. Stal se také v roce 1942 členem protisovětské organizace Politické centrum boje protibolševismu. Na podzim 1942 a na jaře 1943 se podílel na přípravě plánu na výsadek doKomijské republiky, kde se nacházely táboryGULAG, s cílem osvobodit vězně. Meandrov měl velet severní zóně výsadku. Z plánů ale nakonec sešlo a nikdy nebyly uskutečněny.
Poté, co Politické centrum boje proti bolševismu bylo Němci rozpuštěno a řada jeho vůdců zatčena, stanul v čele zbytků organizace. V létě 1943 se zbývajícími členy centra vstoupil do ruského dobrovolnického útvaru, kde se podílel na kárných operacích proti sovětským partyzánům vLeningradské oblasti. Oddíl byl Němci rozpuštěn poté, co asi 15 jeho příslušníků přeběhlo k sovětským partyzánům.
Od září 1943 sloužil jako asistent velitele zajateckého tábora vRadomi. V prosinci 1943 se připojil k podzemní organizaci NTS (ruskyНародно-трудовой союз,Lidový svaz práce), která usilovala o ustavení ruské nezávislé organizace s cílem vytvoření svrchovaného národního Ruska.
V lednu 1944 byl poslán doškoly ROA, kde se stal instruktorem propagandy a redaktorem bulletinůROA. Stál v čele organizačního výboru pro svolání ustavujícího sjezduKONR, který se konal 14. listopadu 1944 vPraze. Meandrov v Praze podepsalPražský manifest. Od října 1944 byl vedoucím oddělení propagandy velitelství ozbrojených sil KONR. Od listopadu 1944 byl zástupcem vedoucího hlavní správy propagandy KONRŽilenkova.
V lednu 1945 se neúspěšně pokusil přesvědčit skupinu zajatých sovětských generálů, aby se přidala kvlasovskémuhnutí. Nepodařilo se mu přesvědčit nikoho z generálů, pouze v pramenech nejmenovaného podplukovníka. V únoru 1945 byl povýšen na generálmajora a jmenován vedoucím důstojnické školy ozbrojených sil KONR, která byla součástí Jižní skupiny ozbrojených silVýborupod velením generálaTruchina.
Dne 9. května 1945 se vzdal i se svou školou americké armádě a byl internován v zajateckém táboře.
Sovětské úřady se snažily zajatévlasovskévojáky převést do své pravomoci. Zástupci velení 46. sovětské armády dislokovaní nedaleko amerického zajateckého tábora se pokusili vstoupit s nimi do jednání a vyzvali Meandrova k návratu do vlasti. Ten takové návrhy odmítl. V zajateckém táboře kolovaly zvěsti o tom, že sovětské tajné služby unášejí vojáky ROA, kteří docházeli za prací do blízkého města nebo se pokusili uprchnout. Proto Meandrov vydal rozkazy zakazující pohyb mimo tábor. Nakonec se americké velení 28. května 1945 rozhodlo odvést vlasovské vojáky dále do zázemí doBavorska. Jednalo se celkem o 6 400 osob.
V americkém zajetí se Meandrov pokoušel zachránit zbytky vlasovského hnutí a vyzýval americké úřady, aby zbytky ROA využily pro boj seSSSR. Jako generálmajor ozbrojených sil KONR převzal velení nad vojáky, kteří byli soustředěni v amerických zajateckých táborech a stal se vedoucí postavou hnutí.Americké představitele se snažil přesvědčit, že nebojoval za Němce, ale proti sovětské vládě.Ve svých rozkazech demonstroval své přesvědčení, že demokratické vlády vlasovcům poskytnou azyl, neboť se jedná o politické bojovníky za svobodu pod praporem národního a demokratického Ruska. Udržovala se také naděje na budoucí konflikt mezi SSSR a západním světem. V Bavorsku se Meandrov snažil oživit činnost KONR a do jeho vedení dosadil další osoby. Jednou z nich byl plukovníkKorbukov, se kterým později v roce 1946 stanul před sovětským soudem. Nový výbor měl vést politická jednání s americkými úřady, která však nikdy nezačala.
Množství vlasovských vojáků ze zajateckého tábora v Bavorsku uprchlo, jen mezi 28. květnem a 17. srpnem 1945 se jednalo o 1 396 osob. Americké stráže za úplatu, obvykle zlatý šperk, byly ochotné vojáky nechat z tábora odejít. Meandrov kategoricky odmítal útěky s tím, že osud vojska musí nést všichni stejně a uprchlí jen zhoršují situaci všech ostatních, neboť to povede ke zpřísnění režimu a ostrahy. Pevně věřil, že pokud se nechtějí dobrovolně vrátit do SSSR, tak je americké úřady nevydají. Snažil se udržet disciplínu v táboře, ale nálada zajatých vojáků se prudce zhoršila po zprávách ovydání kozákůsoučasně se snížením přídělů potravin na 250 gramů chleba a 70 g hrachu.Vlastní nákup potravin byl zajatcům střídavě povolován a zakazován. Lze vyslovit domněnku, že se tak americké velení snažilo donutit vlasovce k útěku, aby se zbavilo nepříjemného problému ve vztazích se SSSR. V soukromém dopise Meandrov o situaci v táboře a rozpoložení vojáků napsal:
Meandrov se snažil bránit vojáky ROA před vydáváním do SSSR, ale když nabyl přesvědčení, že mu také hrozí vydání, pokusil se neúspěšně o sebevraždu. Do SSSR byl americkými úřady vydán 14. února 1946. Od března 1946 byl vězněn v Moskvě. Vyšetřovatelům SMĚRŠ se netajil svou nenávistí vůči sovětské moci. Svou neochotu k útěku zdůvodňoval jednak obavami ze ztráty vojenské cti, ale také tím, že útěk považoval za důkaz své viny.
Byl postaven před soud Vojenského kolegia Nejvyššího souduSSSR, u kterého přiznal svou vinu. Byl odsouzen k trestu smrti oběšením, který byl 1. srpna 1946 vykonán na dvořevěznice Butyrka. Jeho tělo bylo zpopelněno v krematoriuNKVDa popel byl vysypán do příkopuDonského kláštera, kam byl v sovětských dobách sypán popel osob popravených jakonepřátelé lidu.
Pokus o jehorehabilitacibyl ruským soudem 1. listopadu 2001 zamítnut.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuМеандров, Михаил Алексеевичna ruské Wikipedii.