Karcinom plic

Karcinom plicje nejčastější typnádorového onemocněníplic. Někdy používaný pojemrakovina plicnemá přesně vymezený význam, může označovat jak karcinom plic, tak i jakýkoliv jiný maligníplicní nádor. Pokud není karcinom léčen, může se tento růst v rámci procesu zvanéhometastazovánírozšířit i mimo plíce do okolních tkání nebo dalších částí těla. Základní známkoukarcinomůje to, že vznikají zepitelové tkáně. Hlavními typy karcinomů plic jsou malobuněčný karcinom plic (SCLC), rovněž známý jako „karcinom ovískových buněk“ (zhoubné buňky připomínají zrnka ovsa), a nemalobuněčný karcinom plic (NSCLC). Mezi nejběžnějšísymptomyonemocnění patří kašel (včetněvykašlávání krve), úbytek váhy a dechová nedostatečnost.Karcinom plic patří mezi nejčastější onkologické příčiny smrti u mužů. Celosvětově je zodpovědná za smrt 1,3 milionů mužů a také žen ročně.
Hlavními typy karcinomu plic jsounemalobuněčný typamalobuněčný typ. Toto rozlišení je důležité, protože léčba je u každého jiná; nemalobuněčný plicní karcinom (NSCLC) se někdy léčíchirurgicky, zatímco malobuněčný plicní karcinom (SCLC) má obvykle lepší odezvu na léčbuchemoterapiía ozařováním.Nejběžnějšímipříznakyjsou dechová nedostatečnost, dalšími příznaky může být kašel (včetněvykašlávání krve) a ztráta váhy.Nejběžnější příčinou nemoci je dlouhodobé vystavenítabákovému kouři,které stojí za 80–90 % případů rakoviny plic.K 10–15 % případů tohoto onemocnění dochází u nekuřáků,přičemž tyto případy jsou často přičítány kombinacigenetických faktorů,vystavení vlivuradonu,azbestuaznečištění vzduchu,včetněkouře z pasivního kouření.Karcinom plic lze zobrazit pomocírentgenu hrudníkuavýpočetní tomografie(CT snímek).Diagnózaje potvrzována prostřednictvímbiopsie,která se obvykle provádí za využitíbronchoskopienebo kontrolovaným CT vyšetřením. Léčba a dlouhodobé výsledky závisí na typu rakoviny,fázi(stupni rozšíření) a celkovém zdravotním stavu nemocného měřeném prostřednictvím hodnocení jehocelkového fyzického stavu.
Mezi běžné způsoby léčby patříchirurgický zákrok,chemoterapiearadioterapie. Nemalobuněčné karcinomy jsou někdy odstraňovány chirurgickým zákrokem, kdežto malobuněčné karcinomy obvykle lépe reagují na chemoterapii a radioterapii.15 % osob ve Spojených státech, u nichž je diagnostikována rakovina plic,přežije dalších pět letpo stanovení diagnózy.Celosvětově jerakovinaplic nejběžnější příčinou úmrtí žen i mužů souvisejících s rakovinou a přičítá se jí 1,38 milionu úmrtí ročně (údaj k roku 2008).
Mezi příznaky a symptomy, které mohou rakovinu plic naznačovat, patří:
Pokud se karcinom tvoří vdýchacích cestách, může ztěžovat proudění vzduchu a zapříčinit takdýchavičnost. Ucpání dýchacích cest může vést k nahromadění sekretu za místem ucpání a způsobitzápal plic.V závislosti na typu tumoru může na možnost karcinomu plic zpočátku ukázat tzv.paraneoplastický syndrom.V případě karcinomu plic mohou projevy tohoto syndromu zahrnovatLambert–Eatonův myastenický syndrom(svalová slabost způsobenáautoprotilátkami),hyperkalcemiinebosyndrom nedostatečné produkce antidiuretického hormonu(SIADH). Tumory vhorní části plic, známé jakoPancoastovy tumory, mohou narušit místní částsympatického nervového systémua vést tak kHornerově syndromu(pokles očního víčka a malá oční panenka na postižené straně) a k poškozeníbrachiálního plexu.
Mnoho ze symptomů karcinomu plic (nechuť k jídlu, úbytek hmotnosti, horečka, únava) není specifických.U mnoha osob, které v okamžiku projevu symptomů vyhledají lékařskou pomoc, je již rakovina rozšířena i mimo původní ložisko. Mezi běžná místa, kam se rakovina dále šíří, patří mozek, kosti,nadledviny, druhá plíce, játra,osrdečníkaledviny.Přibližně 10 % osob s karcinomem plic nemá v okamžiku diagnózy žádné symptomy; k nálezu karcinomu obvykle dochází náhodně při rutinním rentgenu hrudníku.
Fáze karcinomů plic je soubor stupňů šíření karcinomu ze svého počátečního zdroje. Jedná se o důležitý faktor ovlivňujícíprognózypočáteční léčby karcinomu plic. Nemalobuněčný typ karcinomu plic (NSCLC) začíná fází IA („jedna A“; nejlepší prognóza) IV („čtyři“; nejhorší prognóza).Malobuněčný typ karcinomu plic je klasifikován jakolimitovaná fáze, pokud je omezen na jednu polovinu hrudníku (pod rentgenem); jinak se jednározšířenou fázi.
K rozvoji karcinomu dochází v důsledku genetického poškozeníDNA. Toto genetické poškození postihuje normální funkci buňky včetně její schopnosti množení, programované buněčné smrti (apoptózy) a schopnostiopravy DNA. Čím větší je poškození, tím vyšší je riziko vzniku karcinomu.
Kouření, zejména pak kouřenícigaret, přispívá ke vzniku karcinomu plic zdaleka nejvíce.Cigaretový kouř obsahuje více než 60 známýchkarcinogenů,mezi něž patříradioizotopyz rozpadové řadyradonu(např.poloniumPo a),nitrosaminynebopolyaromatické uhlovodíkyjakobenzopyren. Rovněž se zdá, že nikotin potlačuje imunitní odezvu na nádorové bujení ve tkáni vystavené těmto vlivům.V rozvinutých zemích bylo 90 % úmrtí mužů na karcinom plic v roce 2000 přičítáno kouření (70 % u žen).Kouření se přičítá 80–90 % všech případů karcinomu plic.
U nekuřáků je příčinou vzniku karcinomu plicpasivní kouření– vdechování kouře vznikajícího při kouření jiných osob. Jako pasivního kuřáka lze označit člověka, který žije nebo pracuje v blízkosti kuřáka. Studie provedené ve Spojených státech,Evropě,Spojeném královstvía v Austráliikonzistentně prokázaly značně zvýšené riziko vzniku rakoviny u osob vystavených pasivnímu kouření.U těch, kdo žijí s kuřákem, je riziko vyšší asi o 20–30 %, zatímco u osob, které pracují v prostředí ovlivňovaném kouřem z cigaret jiných lidí, je riziko vyšší o 16–19 %.Výzkum vlivupostranního proudu kouřenaznačuje, že tento kouř je ještě nebezpečnější než kouř přímo vdechovaný kuřákem.Ve Spojených státech je pasivní kouření příčinou přibližně 3 400 úmrtí na karcinom plic ročně.
Radonjeplynbez barvy a zápachu vznikající rozpadem radioaktivníhorádia, které je pro změnu produktem rozpaduuranuvyskytujícího se v zemskékůře. Produkty rozpadu radioaktivních látekionizujígenetický materiál a způsobují mutace, které se někdy stávají rakovinnými. Po kouření je radon druhou nejběžnější příčinou karcinomu plic ve Spojených státech.S každými 100becquerely/m³koncentrace radonu se riziko zvyšuje o 8–16 %.Množství radonu se liší v závislosti na lokalitě a složení půdy a hornin v podloží. Například v oblastech, jako jeCornwallve Spojeném království (kde ježulovépodloží), je radon velkým problémem. Pro snížení koncentrace radonu musí být budovy uměle větrány. AmerickáAgentura pro ochranu životního prostředí(EPA) odhaduje, že v jednom z 15 domů ve Spojených státech je hladina radonu vyšší než je doporučený limit 4pikocuriena litr (pCi/l) (148 Bq/m³).
Azbestmůže způsobit řadu onemocnění plic, včetně karcinomu plic. Kouření tabáku a vystavení azbestu má na tvorbu karcinomu plicsynergickýefekt.Azbest může rovněž způsobit rakovinupohrudnice, která se nazývámezoteliom(a která se od karcinomu plic liší).
PodleSvětové zdravotnická organizacezpůsobilo znečištění ovzduší v roce 2010 smrt na rakovinu plic, tedy především na plicní karcinom, asi u 223 tisíc lidí na celém světě.Podle jiného zdroje má znečištění údajně na zvýšení rizika karcinomu plic malý účinek.Jemnéčástice(PM2,5) asulfátové aerosoly, které se mohou dostávat do ovzduší ve výfukových plynech, jsou spojovány s mírně zvýšeným rizikem.Uoxidu dusičitéhokaždý přírůstek 10částic na jednu miliardu částic vzduchuzvyšuje riziko karcinomu plic o 14 %.Znečištění vzduchu se připisuje 1–2 % případů karcinomu plic.
Předběžné důkazy podporují hypotézu zvýšeného rizika vzniku karcinomu plic v důsledkuznečištění vzduchu v interiéruv souvislosti se spalováním dřeva, uhlí, zvířecího trusu nebo zbytků rostlin při vaření nebo topení.U žen, které jsou v interiéru vystaveny kouři z uhlí, je riziko přibližně dvojnásobné; řada vedlejších produktů spalováníbiomasyje známými nebo domnělými karcinogeny.Toto riziko se týká přibližně 2,4 miliardy lidí na celém světěa má se za to, že stojí za 1,5 % úmrtí na karcinom plic.
Odhaduje se, že 8 až 14 % případů karcinomu plic je způsobenodědičnýmifaktory.U osob příbuzných nemocnému s karcinomem plic je riziko 2,4 krát vyšší. Je tomu tak pravděpodobně v důsledkukombinace genů.
Ovirechje známo, že způsobují karcinom plic u zvířat,a poslední důkazy ukazují na to, že podobné nebezpečí hrozí u lidí. Propletenec virů včetnělidského papilomaviru,JC virus,simian virus 40(SV40),BK virusacytomegalovirus.Tyto viry mohou napadnoutbuněčný cyklusa při potlačeníapoptózyzpůsobit nekontrolované dělení buněk.
S karcinomem plic je spojována řada dalších látek, povolání a vystavení vlivům okolního prostředí.Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny(IARC) uvádí, že existují „dostatečné důkazy“ pro to, že přítomnost následujících látek v plicích je karcinogenní:
Podobně jako u mnoha dalších typů rakoviny začíná karcinom plic aktivacíonkogenůnebo deaktivacígenů bránících vzniku tumoru.Má se za to, že onkogeny činí člověka náchylnějším k rozvoji rakoviny, a zdá se, žeprotoonkogenyse po vystavení působení konkrétních karcinogenů mění právě na onkogeny.MutaceprotoonkogenuK-raszpůsobují 10–30 % případů adenokarcinomu plic.Receptor pro epidermální růstový faktor(EGFR) reguluje množení buněk,apoptózu,angiogenezia invazi tumoru.Mutace a zvětšení receptorů EGFR jsou běžné u nemalobuněčného karcinomu plic a představují základ pro léčbu pomocí inhibitorů EGFR. ReceptorHer2/neuje postihován méně častěji.Poškozeníchromozomůmůže vést keztrátě heterozygozity, a tedy potenciálně k deaktivaci genů zabraňujících vzniku tumoru. Pro malobuněčný karcinom plic je běžné poškození zejména chromozomů 3p, 5q, 13q a 17p. Genp53, který zabraňuje vzniku tumoru a který se nachází na chromozomu 17p, je postihován v 60–75 % případů.Mezi další geny, k jejich mutaci či změnám často dochází, patříc-MET,NKX2-1,LKB1,PIK3CAaBRAF.
S karcinomem plic je spojováno několikgenetických polymorfismů. Tyto obsahují polymorfismy vgenovémkódování nainterleukin-1,cytochrom P450,spouštěčeapoptózyjakokaspáza-8,molekuly pro opravu DNA jako jeXRCC1.Lidé s těmito polymorfismy jsou více vnímavější k rozvinutí karcinomu plic po vystavení sekarcinogenům.
Současné studie ukazují, že při projevu genuMDM2309G existuje malé riziko, že se rozvine karcinom uAsiatů.
Provedenírentgenu hrudníkuje jedním z prvních kroků při vyšetření osoby trpící symptomy, jež by mohly naznačovat karcinom plic. Může odhalit přítomnost tumoru, rozšířenímezihrudí(naznačující, že tumor napadllymfatické uzliny),atelektázu(kolaps),konsolidaciplic (pneumonii) nebopleurální efuzi.Ke zjištění detailnějších informací o typu a rozsahu onemocnění se typicky používáCT snímkování.Bronchoskopienebo CT snímkováním řízenábiopsiečasto slouží k odebrání vzorku tumoru pro účelyhistopatologie.
Rakovina plic se na rentgenu hrudníku často objevuje jakosolitární plicní uzel.Diferenciální diagnostikavšak uvádí řadu dalších onemocnění s podobným symptomem. Stejný příznak může způsobit ituberkulóza, plísňové infekce,metastatickárakovina neboorganizující se pneumonie. Mezi méně běžné příčiny solitárního plicního uzlu patříhamartomy,bronchogenní cysty,adenomy,arteriovenózní malformace,plicní sekvestrace,revmatoidní uzlíky,Wegenerova granulomatózanebolymfom.Karcinom plic může být odhalen ináhodnějako solitární plicní uzel na rentgenovém nebo CT snímku hrudníku pořízeném pro jiný, nesouvisející účel.Definitivní diagnóza karcinomu plic se stanovuje na základěhistologickéhovyšetření podezřelé tkáně z hlediska klinického a radiologického.
Karcinomy plic jsou klasifikovány podlehistologického typu.Tato klasifikace je důležitá pro určení způsobu léčby a předvídání dalšího vývoje nemoci. V naprosté většině případů rakoviny plic se jedná okarcinomy– zhoubné bujení buněkepitelové tkáně. Karcinomy plic se rozdělují do kategorií podle velikosti a vzhledu buněk zhoubné tkáně tak, jak ji podmikroskopemvidíhistopatolog. Dvěma hlavními skupinami jsou nemalobuněčné a malobuněčné karcinomy plic.
Třemi hlavními podtypy nemalobuněčného karcinomu plic jsouadenokarcinom,spinocelulární karcinom plicavelkobuněčný karcinom plic.
Téměř 40 % karcinomů plic jsou adenokarcinomy, které obvykle vznikají v okrajové plicní tkáni.Většina případů adenokarcinomů souvisí s kouřením, avšak i u osob, které za svůj život vykouřily méně než 100 cigaret (a lze je tak označit za „nekuřáky“),je adenokarcinom nejběžnější formou rakoviny plic.Podtyp adenokarcinomu označovaný jakobronchioloalveolární karcinomje obvyklejší u žen-nekuřaček a je spojován s delší pravděpodobnou dobou přežití.
Spinocelulární karcinom stojí za přibližně 30 % případů rakoviny plic. Tento typ karcinomu se typicky objevuje v blízkosti velkých cest dýchacích. Ve středu tumoru se obvykle nachází dutina amrtvá tkáň.Přibližně 9 % rakoviny plic jsou velkobuněčné karcinomy. Jsou tak pojmenovány proto, že buňky karcinomu jsou velké, s množstvímcytoplazmy, velkýmijádrya nápadnýmijadérky.
V případěmalobuněčných karcinomů plic(SCLC) buňky obsahují kompaktní neurosekreční granula (váčkynaplněnéneuroendokrinnímihormony), které by u tohoto tumoru mohly naznačovat souvislost sendokrinním/paraneoplastickým syndromem.Ve většině případů se karcinomy objevují ve velkých cestách dýchacích (primární a sekundárníprůdušky).Tyto typy karcinomu rychle rostou a šíří se již v rané fázi onemocnění. V šedesáti až sedmdesáti procentech případů u nich dochází k metastázím. Tento typ rakoviny plic velmi významně souvisí s kouřením.
Rozeznáváme čtyři hlavníhistologicképodtypy, ačkoli některé karcinomy mohou být tvořeny kombinací různých podtypů.Mezi vzácné podtypy patřínádory žláz,karcinoidní tumorya nediferencované karcinomy.
Plíce jsou místem, kam se běžně rozšiřují tumory z jiných částí těla. Sekundární karcinomy jsou klasifikovány podle místa jejich vzniku; například karcinom prsu, který se rozšířil do plic, se nazývá metastatický karcinom prsu. Na rentgenovém snímku mají metastázy často charakteristický zakulacený vzhled.
Primární karcinomy plic nejběžněji metastazují do mozku, kostí, jater anadledvin.Imunobarveníběhem biopsie je často užitečné pro určení původního zdroje.
Klasifikace stádií karcinomuplic je posouzení stádia rozšíření karcinomu z jeho původního zdroje. Je jedním z faktorů ovlivňujícíchprognózua potenciální způsob léčby karcinomu plic.
Počáteční vyhodnocení stádia nemalobuněčného karcinomu plic (NSCLC) využíváklasifikaci TNM. Ta je založena na velikosti primárníhotumoru, postižení lymfatických uzlin (lymphnode) a vzdálenostimetastáz. Poté je za využití těchto TNM deskriptorů karcinom zařazen do jedné ze skupin – od okultní (skryté) fáze karcinomu až po stádia 0, IA (jedna A), IB, IIA, IIB, IIIA, IIIB a IV (čtyři). Toto rozdělení stádií do skupin napomáhá určení způsobu léčby a odhadu prognózy.
Malobuněčné karcinomy plic (SCLC) jsou tradičně klasifikovány jako karcinomy „nepokročilého stádia“ (rozšíření pouze do poloviny hrudníku a v rozsahu jednoho radiačního pole s využitímradioterapieúnosného stupně) nebo jako karcinomy „pokročilého stádia“ (výraznější rozšíření onemocnění).I tak je ale klasifikace TNM a zařazení do jedné ze skupin užitečné při odhadu prognózy.
V případě NSCLC i SCLC jsou dvěma hlavními hledisky posouzení pokročilosti nemoci klinická a chirurgická klasifikace stádia. Klinická klasifikace stádia se provádí před samotným chirurgickým zákrokem. Je založena na výsledcích snímkování (napříkladCT snímkyaPET snímky) a na výsledcích biopsie. Chirurgická klasifikace stádia je vyhodnocena během operace nebo po ní a základem pro ni jsou kombinované výsledky chirurgických a klinických nálezů včetně chirurgicky odebraného vzorku hrudních lymfatických uzlin.
Prevenceje z hlediska nákladů nejefektivnějším prostředkem ke snižování počtu případů karcinomu plic. Ačkoli ve většině zemí byly karcinogeny v domácím i průmyslovém prostředí identifikovány a zakázány, kouření tabáku je stále velmi rozšířené. Eliminace kouření tabáku je primárním cílem prevence rakoviny plic askoncování s kouřenímje v rámci tohoto procesu důležitým nástrojem.
Opatření a zásahy k omezenípasivního kouřenína veřejných místech, například v restauracích a na pracovištích, jsou nyní běžné v mnoha západních zemích.Bhútánzavedl úplný zákaz kouření v roce 2005,Indie uplatňuje zákaz kouření na veřejných místech od října 2008.Světová zdravotnická organizacevyzývá vlády, aby prosadily úplný zákaz reklamy tabákových výrobků, aby mladí lidé s kouřením vůbec nezačínali. Tato organizace soudí, že tam, kde byl tento zákaz zaveden, spotřeba tabákových výrobků klesla o 16 %.
Dlouhodobé užívání doplňkového vitaminu A,vitaminu C,vitaminu Dnebo vitaminu Eriziko vzniku rakoviny plic nesnižuje. Na základě některých studií se zdá, že pro lidi, kteří konzumují v potravě vyšší množství zeleniny a ovoce, je obvyklé nižší riziko onemocnění rakovinou,to je však pravděpodobně výsledekzavádějících faktorů. Preciznější studie jasnou souvislost neprokázaly.
Screeningje využitílékařských vyšetřenís cílem rozpoznat jistou chorobu u osob bez symptomů. Lékařská vyšetření, s jejichž pomocí lze rakovinu plic určit, zahrnujícytologické vyšetřenísputa,rentgen plic(RTG plic) avýpočetní tomografii(CT). Screeningové programy využívající RTG plic nebo cytologické vyšetření neprokázaly podstatný přínos.Každoroční vyšetření osob podléhajících vysokému riziku (tedy ve věku 55 až 79 let, které kouřily více než 30balíčkorokůnebo které v minulosti trpěly rakovinou plic) pomocí CT snímkování o snížených dávkách záření může snížit riziko úmrtí na rakovinu plic o absolutní hodnotu 0,3 % (relativní hodnota 20 %).Počet falešně pozitivních CT snímků je však značný a může vyústit v řadu nepotřebných invazivních zákroků i značné finanční náklady.Na každý skutečně pozitivní snímek připadá více než 19 falešně pozitivních.Dalším potenciálním rizikem je vystavení pacientů záření během CT snímkování.
Léčba rakoviny plic závisí na specifickém typu rakovinných buněk, pokročilosti onemocnění a na tom, jaký jecelkový fyzický stavnemocného. Běžné léčebné postupy zahrnujípaliativní péči,chirurgický zákrok,chemoterapiiaradioterapii.
Pokud vyšetření potvrdí nemalobuněčný karcinom plic, musí být posouzena fáze pokročilosti rakoviny, aby bylo možno určit, zda je onemocnění lokalizováno a řešitelné operací či zda se natolik rozšířilo, že operativní zákrok by již neměl smysl. K tomu se využívá počítačová tomografie apozitronová emisní tomografie.Pokud existuje podezření, že jsou zasaženy i mezihrudní lymfatické uzliny, lze pro odebrání vzorků z uzlin a stanovení pokročilosti nemoci využítmediastinoskopii.K posouzení skutečnosti, zda je nemocný schopen operaci podstoupit, se využívají irozbory krveavyšetření funkce plic.Pokud vyšetření plic odhalí slabou respirační rezervu, chirurgický zákrok pravděpodobně nebude vhodným řešením.
Ve většině případů raného nemalobuněčného karcinomu plic se upřednostňuje odstranění plicního laloku (lobektomie). U těch osob, jejichž celkový stav nedovoluje lobektomii celého laloku, lze provést resekci menšího rozsahu (klínovitá resekce). U tohoto typu resekce však existuje vyšší riziko recidivy rakoviny než u lobektomie.Radioaktivníbrachyterapiejodovými zrnyv okrajových oblastech klínovité excize může riziko recidivy snížit.Velmi zřídka se provádí odstranění celé plíce (pneumonektomie).Videoasistovaná torakoskopická operaceavideoasistovaná lobektomiejsou založeny na minimálně invazivním postupu při operaci rakoviny plic.Videoasistovaná lobektomie je ve srovnání s konvenční otevřenou lobektomií stejně efektivní, navíc však není v takovém množství doprovázena postoperačními onemocněními.
U malobuněčného karcinomu plic se obvykle používá chemoterapie a/nebo radioterapie.Význam chirurgického zákroku pro léčbu malobuněčného karcinomu plic je však předmětem úvah. V rané fázi SCLC může operační zákrok zlepšit možné výsledky, pokud je doprovázen chemoterapií a radioterapií.
Radioterapieneboli ozařování se často kombinuje s chemoterapií a u osob trpících NSCLS, které nemohou podstoupit chirurgický zákrok, může být kurativně cílená. Tato forma vysoce intenzivní radioterapie se nazývá radikální radioterapie.Zpřesněnou formou tohoto postupu je kontinuální hyperfrakcionovaná akcelerovaná terapie (CHART), během níž je pacient vystaven vysoké dávce radioterapie v krátkém časovém úseku.Pooperační radioterapie hrudní stěny by obecně po kurativní operaci NSCLC neměla být použita,může být ale prospěšná pro nemocné, jejichž mezihrudní lymfatické uzliny N2 byly nemocí zasaženy.
U potenciálně vyléčitelných případů malobuněčného karcinomu plic se často doporučuje radioterapie hrudníku jako doplněk k chemoterapii.
Pokud rakovinný nádor blokuje krátký úsek průdušky, může lékař použítbrachyterapii(lokalizovanou radioterapii), a to přímo v dýchacích cestách, aby byla obnovena jejich průchodnost.Ve srovnání s radioterapií externím paprskem umožňuje brachyterapie zkrácení doby léčby a nižší vystavení radioaktivnímu záření pro zdravotníky.
Profylaktická kraniální iradiace (PCI) je typem radioterapie mozku, užívaným ke snížení rizika vznikumetastáz. Tento léčebný postup je nejvhodnější pro malobuněčný karcinom plic. U nepokročilé fáze nemoci zvyšuje míru tříletého přežití z 15 % na 20 %; u onemocnění v pokročilém stadiu se jednoleté přežití zvyšuje z 13 % na 27 %.
Nedávná zlepšení technik zacílení a zobrazování vedla ke vzniku stereotaktického ozařování při léčbě raných fází rakoviny plic. Při této formě radioterapie je pacient vystaven vysokým dávkám záření při malém počtu vyšetření za použití stereotaktických lokalizačních technik. Využívá se zejména u pacientů, kteří v důsledkusouběžných onemocněnínemohou podstoupit chirurgický zákrok.
Ke kontrole symptomů u pacientů trpících nemalobuněčným i malobuněčným karcinomem plic lze využít ozařování hrudníku v menších dávkách (paliativníradioterapie).
Nasazení léčbychemoterapiízávisí na typu nádoru.Malobuněčný karcinom plic (SCLC), a to i relativně raná fáze nemoci, se léčí především chemoterapií a radioterapií.U malobuněčného karcinomu plic se nejčastěji užívácisplatinaaetoposid.Kombinují se také skarboplatinou,gemcitabinem,paclitaxelem,vinorelbinem,topotecanemairinotecanem.U pokročilého nemalobuněčného karcinomu plic (NSCLC) zvyšuje chemoterapie pravděpodobnost přežití a užívá se jako primární léčba za předpokladu, že nemocný je schopen tuto léčbu podstoupit.Obvykle se podávají dva léčivé přípravky, z nichž jeden je vždy na bázi platiny (buďcisplatinanebokarboplatina). K dalším často užívaným lékům patřígemcitabin,paclitaxel,docetaxel,pemetrexed,etoposidavinorelbin.
Adjuvantní chemoterapieoznačuje nasazení chemoterapie po léčebném chirurgickém zákroku za účelem zlepšení vyhlídky léčení. U nemalobuněčného karcinomu jsou z blízkýchlymfatických uzlinběhem zákroku odebrány vzorky, jež pak slouží k určení fáze pokročilosti nemoci. Pokud je potvrzena II. či III. fáze onemocnění, může adjuvantní chemoterapie zvýšit míru přežití v následujících pěti letech o 5 %.Kombinované podávání vinorelbinu a cisplatiny vykazuje vyšší účinek než dřívější metody léčby.Adjuvantní chemoterapie u osob trpících rakovinou ve fázi IB je kontroverzní, neboť klinické studie neprokázaly jasně její přínos pro délku přežití.Studie zaměřené na výzkum předoperační chemoterapie (neoadjuvantní chemoterapie) u resektabilního nemalobuněčného karcinomu nepřinesly jednoznačný závěr.
U osob trpících terminálním onemocněním může být vhodnápaliativní péčeči pobyt vhospici.Tyto způsoby péče umožňují dodatečnou diskusi o možnostech léčby a nabízejí příležitost dobře zvážit všechna rozhodnutí;mohou také předejít nevhodné a nákladné péči v závěrečné fázi života nemocného.
Při léčbě nemalobuněčného karcinomu plic lze chemoterapii kombinovat s paliativní péčí. U pokročilých případů zlepšuje vhodná chemoterapieprůměrnoudobu přežití ve srovnání s pouhým využitím podpůrné péče, a zvyšuje také kvalitu života.U nemocných s adekvátnítělesnou zdatnostíumožňuje udržovací chemoterapie nasazená v rámci paliativní péče prodloužení života o 1,5 až 3 měsíce, úlevu od symptomů a zlepšení kvality života. U moderních prostředků jsou zaznamenané výsledky lepší.Spolupracující skupina odborníků pro metaanalýzu nemalobuněčného karcinomu plic doporučuje, aby u případů karcinomu plic v pokročilém stadiu byla zvážena chemoterapie, pokud s ní nemocný souhlasí a je schopen ji podstoupit.
Prognóza je obecně špatná. Z osob diagnostikovaných s rakovinou plic přežije prvních pět let od diagnózy 15 % z nich.V době diagnózy je stadium nemoci již často pokročilé. Při prvním projevu onemocnění je ve fázi IV 30–40 % případů nemalobuněčného karcinomu a 60 % případů malobuněčného karcinomu.
Prognostické faktory nemalobuněčného karcinomu plic zahrnují výskyt příznaků plicní choroby, velikosttumoru, buněčný typ (histologie), stupeň rozšíření (pokročilost),metastázyv mnohočetnýchlymfatických uzlináchavaskulární invazi. U osob s neoperovatelným onemocněním jsou možné výsledky horší u skupiny se špatnýmcelkovým fyzickým stavema více než 10% úbytkem hmotnosti.K prognostickým faktorům malobuněčného karcinomu plic patří celkový fyzický stav,pohlaví, stadium nemoci a zasaženícentrálního nervového systémučijaterv okamžiku diagnózy.
U nemalobuněčného karcinomu plic je nejlepší prognózy dosaženo kompletní chirurgickou resekcí ve stadiu IA. Přežití po pěti letech pak činí až 70 %.U malobuněčného karcinomu je celková míra přežití po pěti letech kolem 5 %.Nemocní s pokročilým malobuněčným karcinomem plic mají průměrnou šanci na pětileté přežití nižší než 1 %. Průměrná doba přežití u nemocných v nepokročilé fázi nemoci je 20 měsíců, míra pětiletého přežití pak 20 %.
Na základě údajů poskytnutýchNárodním ústavem pro léčbu rakovinyje průměrný věk při diagnóze rakoviny plic ve Spojených státech 70 let,průměrný věk při úmrtí na následky nemoci pak 72 let.Nemocní se zdravotním pojištěním mají ve Spojených státech větší nadějí na lepší výsledek léčby.
Na celém světě je rakovina plic nejčastější formou rakoviny jak ve smysluvýskytu, tak úmrtnosti. V roce 2008 bylo zaznamenáno 1,61 milionu nových případů a 1,38 milionu úmrtí na následky rakoviny plic. Nejvyšší četnost výskytu nemoci je v Evropě a Severní Americe.Populační skupina, u níž je pravděpodobnost vzniku onemocnění nejvyšší, jsou osoby starší 50 let, které v minulosti kouřily. V protikladu k úmrtnosti mužů, která začala před více než 20 lety klesat, má úmrtnost na rakovinu plic u žen v posledních dvou dekádách stoupající tendenci, a teprve v poslední době se začala stabilizovat.V USA jeceloživotní rizikoonemocnění rakovinou plic 8 % u mužů a 6 % žen.
Na každé 3–4 miliony vykouřených cigaret připadá jedno úmrtí na rakovinu plic.Vliv velkých tabákových společností, tzv. „Big Tobacco“, hraje v kultuře kouření podstatnou roli.U mladých nekuřáků, obklopených reklamou na tabákové výrobky, je vyšší pravděpodobnost, že začnou kouřit.Vlivpasivního kouřeníje při vzniku rakoviny plic ve stále vyšší míře uznáván jako rizikový faktor,což vede k úpravě zákonů s cílem snížit nežádoucí vystavení nekuřáků tabákovému kouři.Potenciální riziko představují také emise z automobilů, továren a elektráren.
Vevýchodní Evropěbyla zaznamenána nejvyšší úmrtnost na následky rakoviny plic mezi muži, zatímco v severní Evropě a USA je nejvyšší úmrtnost na následky této nemoci mezi ženami. Ve Spojených státech je výskyt rakoviny vyšší u černošských žen a mužů.Výskyt rakoviny plic v rozvojových zemích je v současné době omezený.Počet kuřáků v těchto státech ale stoupá, a proto se očekává nárůst výskytu této nemoci v několika následujících letech, a to zejména v Číněa Indii.
Od 60. let 20. století začala četnost výskytu adenokarcinomu plic ve srovnání s jinými typy rakoviny plic stoupat. Příčinou je hlavně zahájení prodeje cigaret s filtrem. Použití filtru odstraňuje z tabákového kouře větší částice a omezuje ukládání nánosu ve velkých dýchacích cestách. Kuřák však musí vdechovat hlouběji, aby dostal tutéž dávku nikotinu, a tím dochází ke zvýšenému ukládání částic v malých dýchacích cestách, kde obvykle adenokarcinom vzniká.Četnost výskytu adenokarcinomu plic se tak neustále zvyšuje.
Před příchodem kouření cigaret byla rakovina plic poměrně řídkým onemocněním, a až do roku 1761 nebyla dokonce chápána jako specifická nemoc.V roce 1810 byla řada aspektů rakoviny plic popsána podrobněji.Zhoubné nádory plic tvořily v roce 1878 pouze 1 % všech typů rakoviny potvrzené při pitvě, na počátku 20. století však tento počet vzrostl na 10–15 %.V roce 1912 bylo v odborné literatuře zaznamenáno celosvětově pouze 374 případových studií,revize pitev však prokázala, že výskyt rakoviny plic vzrostl z 0,3 % v roce 1852 na 5,66 % v roce 1952.Roku 1929 rozpoznal lékař Fritz Lickint vNěmeckusouvislost mezi kouřením a rakovinou plic,což vedlo k razantníprotikuřácké kampani.Studie britských lékařů, publikovaná v 50. letech 20. století, je považována za první solidníepidemiologickýdůkaz souvislosti mezi rakovinou plic a kouřením.V důsledku toho doporučil v roce 1964 vedoucí Amerického úřadu pro zdravotnictví, aby kuřáci od kouření upustili.
Vliv vzácného plynuradonuna vznik rakoviny plic byl poprvé zaznamenán u horníků zKrušných horpoblížSchneebergu v Sasku.Stříbrose tam těžilo od roku 1470; tyto doly jsou bohaté nauran, jehož výskyt je doprovázen přítomnostírádiaa radonu.Horníci byli v nepřiměřeně vysoké míře postihováni plicní chorobou, jež byla v 70. letech 19. století nakonec potvrzena jako rakovina plic.Navzdory tomu dolování pokračovalo až do 50. let 20. století, a to zejména v důsledku poptávky po uranu vSSSR.V 60. letech 20. století bylo prokázáno, že radon rakovinu plic skutečně způsobuje.
První úspěšnápneumonektomieu rakoviny plic byla provedena v roce 1933.Paliativníradioterapiese používá od 40. let 20. století.Radikální radioterapie, poprvé uplatněná v 50. letech 20. století, byla pokusem o nasazení vyšších dávek radiace u pacientů v relativně rané fázi rakoviny plic, kteří však z různých důvodů nemohli podstoupit chirurgický zákrok.Kontinuální hyperfrakcionovaná akcelerovaná terapie byla v roce 1997 chápána ve srovnání s konvenční radikální radioterapií jako krok vpřed.Počáteční pokusy o chirurgickou resekcia radikální radioterapiiz 60. let 20. století u malobuněčného karcinomu plic byly neúspěšné. V další dekádě pak byla úspěšně vyvinuta léčba chemoterapií.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuLung cancerna anglické Wikipedii.