Chris Marker

Christian Bouche-Villeneuve, známý jakoChris Marker, (29. července1921Neuilly-sur-Seine–29. července2012Paříž) bylfrancouzskýspisovatel,fotograf, režisér filmů a filmových dokumentů a autor multimediálních děl. Kromě těchto hlavních profesí byl i ilustrátorem, překladatelem, nakladatelem, filosofem, kritikem, básníkem a producentem.
Narodil se 29. července 1921 ve městě Neuilly-sur-Seine vdepartementuHauts-de-Seine. Jeho otec Georges Hippolyte Bouche-Villeneuve byl státní úředník, jeho matkou byla Jeanne Marie Henriette Villeneuve. Studoval nejprve naLycée Pasteurv Neuilly-sur-Seine, v době, kdy tam byl profesoremJean-Paul Sartre.Později získal titul v oborufilozofie. V závěru studia založil se spolužáky Sergem Dumartinem a Bernardem Pingaudem školní časopis s názvemLe Trait d'uniona vydával ho pod pseudonymem Marc Dornier.
Po německé okupaci následoval svého otce doVichy, kde v létě 1941 založil se spolužákem z vysoké školy Bernardem PingaudemLa Revue française. Cahiers de la Table rondepod stejným pseudonymem Marc Dornier. Časopis, který byl určen mladým a propagoval myšlenky národní revoluce (Révolution nationale) vyšel ale pouze dvakrát. V prosinci 1941 Christian Bouche-Villeneuve opustil Vichy a odešel doŠvýcarska. Připojil se k francouzskémuhnutí odporua vstoupil doletectva Spojených států americkýchjako výsadkář, i když některé zdroje tvrdí, že to je mýtus.Z té doby pochází i jeho přízvisko Chris Marker.
Po válce začal kariéru jako levicově orientovaný novinář. První článek napsal pro časopisEsprit, neo-katolický, marxistický časopis, kde se setkal s kolegou novinářemAndré Bazinem. Marker psal proEspritpolitické komentáře, básně, povídky a (s Bazinem) filmové recenze. Později se stal přispěvatelem do Bazinova časopisuCahiers du cinéma. Během tohoto období, Marker začal cestovat po celém světě jako novinář a fotograf a v tomto povolání pokračoval po zbytek svého života.
V 50. letech se přidal kfrancouzské nové vlně, kterou reprezentovali i další filmařiAlain Resnais,Agnès Varda,Marguerite Duras,Henri Colpi,Armand Gattiaj.
Navštívil mnoho zemí tehdejšího socialistického bloku a natočil řadu dokumentů. Mohou se zdát angažované, ale jde v nich především o zachycení autorova okouzlení životem a světem.Při návštěvěKubyv roce 1961, natočil film¡Cuba sí!.
Měl řadu přátel mezi levicově orientovanými intelektuály a některým z nich věnoval své dokumenty. Byli mezi nimi např.Yves Montand,Simone Signoretová,Alexandr Ivanovič Medvedkina další. V roce 1985 natočil filmovou essejA.K.věnovanoujaponskémufilmařiAkiru Kurosawovi.
Období od roku 1987 až do konce jeho života se vyznačovalo hlubokým zájmem odigitálnítechnologie což vedlo k tvorbě multimediálních děl proCentre Georges Pompidou,Muzeum moderního umění,Wexner Center for the Artsnebo filmu pro jednu herečku (Catherine Belkhodja) s názvemLevel FivenaDVD.
Chris Marker zemřel v Paříži 29. července 2012, v den svých 91. narozenin.
V roce 1949 publikoval svoji první noveluLe Coeur neto létání. V roce 1952 pak vydal a ilustroval essej o francouzském spisovateliJeanu Giraudouxovis názvemGiraudoux Par Lui-Même. Některá svá díla vydával pod pseudonymem Fritz Markassin.
Pro veřejnost se stal známým zejména svými filmyLa Jetée(Rampa),Sans soleil(Bez slunce),Le Joli Mai(Pařížský máj),Le Fond de l'air est rouge(Vzduch je cítit rudě) nebo televizním filmemChats perchés.
Film – fotorománLa Jetéez roku 1962, skládající se ze statických černobílých snímků, doprovázených poetickým textem, je fikce o vědeckém experimentu se strojem času. Skupina vědců se pokusí s jeho pomocí vyslat muže do minulosti, aby přinesl pomoc pro lidi, kteří jsou po jaderné válce nuceni žít v katakombách. Dílo se stalo inspirací pro úspěšný film12 Monkeys(Dvanáct opic) režiséraTerryho Gilliama, scénář k němu napsal Chris Marker. Kromě svých samostatných režií, spolupracoval i s dalšími známými i méně známými režiséry a podílel se i na kolektivních filmových projektech.
Oblíbeným námětem filmaře byly vzpomínky a nostalgie, která ač pozapomenuta, nikdy nezmizí. Francouzský filmový kritik André Bazin ho nazval „jediným skutečnýmfilmovýmesejistou“.
Za své literární i filmové dílo obdržel mnoho cen, tou nejprestižnější byl César du Meilleur court métrage documentaire v roce 1983 za filmJunkopia.