Studená válka

Studená válka(anglickyCold War,ruskyхолодная война) byl stav geopolitického a vojenského napětí zhruba v letech1947–1991meziSovětským svazem(SSSR) a jehokomunistickýmispojenci tvořícímivýchodní blokaSpojenými státy americkými(USA) a jejich spojenci nazývanýmizápadní blok.
Zatímco SSSR se ve své sféře vlivuvměšovaldo vnitrostátní politiky svýchsatelitních států, západní svět stavěl na nezávislých státech sdružených v několika nadnárodních organizacích (např.NATO). Studenou válku provázely oboustranné vysoké výdaje na zbrojení a budováníjaderného arzenáluobousupervelmocí, které vyvrcholilo v druhé studené válce od roku 1979Reaganovou doktrínou,závody ve zbrojení(Hvězdné války, SDI). Období studené války skončilopádem komunismua následnýmrozpadem SSSRs odtržením států střední a východní Evropy z jeho sféry vlivu.
Studené válce předcházely dvě velké katastrofy,prvníadruhá světová válka, které proběhly v letech1914–1918a1939–1945. V důsledku těchto událostí se světové společenství dohodlo na založeníOrganizace spojených národů, zkráceně OSN. V Chartě OSN, ratifikované 24. října1945, je stanoveno, že státy a národy, které se staly členy OSN, se zavazují „uchránit budoucí pokolení před metlou války, která dvakrát za našeho života přinesla lidstvu nevýslovné strasti“. Použití síly je podle Charty OSN legitimní pouze tehdy, když bylo schválenoRadou bezpečnosti OSN.
Většina válečných či ozbrojených konfliktů, které proběhly v období studené války, se sice svým charakterem od sebe velmi podstatně liší, mají však jako společný znak, že nebylylegální, protože nebyly schváleny formou závaznérezoluceRady bezpečnosti. Zmorálníhohlediska mohou všechny války, za nimiž stála snaha organizovaným násilím či krutostí donutit protivníka, aby změnil své chování, a vedly ke ztrátě lidských životů, být považovány za odsouzeníhodné.
Studená válka, která začala zhruba roku1947a trvala až do rozpadu Sovětského svazu roku1991, sice nepřerostla ve skutečné válečné střetnutí, střet mezi oběma velmocemi ovšem nemohl být ničím jiným než třetí světovou válkou a první jadernou válkou, do níž by byla pravděpodobně zapojena celá planeta. Kromě toho se na zbytku zeměkoule odehrávalo mnoho dalších konfliktů, v nichž se bojovalo „v zastoupení“ těchto supervelmocí. Vedly se války mezi regulérními ozbrojenými silami, války proti civilistům, občanské války a nově se začalo mluvit o teroristické válce a o válce proti teroru.Její hlavní účastníci vedli tento boj nejrůznějšími metodami, především budováním vojenských koalic,zástupnými válkami,závody ve zbrojení, vojenskou a ekonomickou pomocí zranitelným státům ve vlastní sféře vlivu,špionáží, propagandou, hospodářskými blokádami (například tzv. obilným embargem USA vůči SSSR), předháněním se v technické vyspělosti (napříkladvesmírnými závody) a také rivalitou při sportovních kláních.
Přestože SSSR i USA patřily v druhé světové válce meziSpojence, neshodly se v politické filosofii a v názorech na uspořádání poválečného světa. Sovětský svaz vytvořilvýchodní blokze států východní a střední Evropy, které zprvu také vojensky okupoval, a později si v nich upevnil moc vytvořením vojenského uskupení zvanéhoVaršavská smlouva(1955–1991) a hospodářského společenství zvanéhoRada vzájemné hospodářské pomoci(RVHP). Spojené státy naopak vytvořilyzápadní blokze států západní Evropy, jako hlavní strategii používalydoktrínu zadržování(containment)komunismu– jakožto ideologie i státního uspořádání – a k tomuto účelu založily několik smluvních organizací, např.Severoatlantickou alianci(North Atlantic Treaty Organization, NATO). Některé státy, které zůstaly mimo dvě rivalizující společenství, vytvořilyHnutí nezúčastněných zemí.
USA vyhlásiloMarshallův plán, aby zajistilo rychlejší obnovu poválečné Evropy, ale Sovětský svaz nenechal žádný ze států východního bloku plán přijmout. VLatinské Americeajihovýchodní Asiizase SSSR podporovalosocialistické revoluce, což se nelíbilo mnoha západním zemím; některé z nich se proto snažily socialistický režim svrhnout, což přineslo smíšené výsledky.
Studená válka zaznamenala období relativního klidu i vysokého mezinárodního napětí – např.berlínská blokáda(1948–1949),korejská válka(1950–1953),druhá berlínská krize(1961),válka ve Vietnamu(1959–1975),karibská krize(1962),sovětská válka v Afghánistánu(1979–1989) nebo cvičení se simulací jaderné války NATOAble Archer 83(1983). Obě strany využívaly politikudétentek uvolnění napětí a doktrínuvzájemně zaručeného zničeníjadernými zbraněmik vyhnutí se přímým vojenským střetnutím.
V80. letech 20. stoletíUSA podReaganovou doktrínouzvýšily diplomatický, vojenský a ekonomický tlak na Sovětský svaz v době, kdy tento stát trpělekonomickou stagnací(vojenská zátěž sovětské ekonomiky vzrostla z 12 %HDPv roce 1970 na 18 % v roce 1980 a pravděpodobně dosáhla 21 % v roce 1985).Ke konci 80. let sovětský vůdceMichail Sergejevič Gorbačovzavedl reformní krokyperestrojku(česky „přestavba“; 1987) aglasnosť(česky „otevřenost“; cca 1985). Spolu s dalšími faktory přispěly tyto reformy de facto k rozpadu Sovětského svazu a celého východního bloku. Studená válka skončila porozpadu Sovětského svazuv roce 1991 a po ní zůstaly Spojené státy po dlouhou dobu dominantní vojenskou mocností.
Na koncidruhé světové válkypoužil anglický spisovatel a novinářGeorge Orwelltermín „studená válka“ (anglickycold war) ve svémeseji„You and the Atomic Bomb“ (česky „Vy a atomová bomba“), vydaném 19. října 1945 v magazínuTribune. Přemýšlel o světě, který byl (a doposud je) pod neustálou hrozboujaderné války, a varoval před falešným mírem.„Studenou válkou“ nazvalideologickýstřet mezi Sovětským svazem a západními mocnostmi.Navíc 10. března 1946 napsal v novináchThe Observer: „Po moskevské konferenci v  prosinci položilo Rusko základy pro ,studenou válku‘ s Británií aBritským impériem.“
Tento termín k popisu poválečnéhogeopolitickéhonapětí mezi SSSR a jeho satelitními státy na jedné straně a Spojenými státy a západoevropskými zeměmi na straně druhé poprvé oficiálně použilBernard Baruch, americký finančník a prezidentský poradce. VJižní Karolíně16. dubna 1947 přednesl projev napsaný žurnalistou Herbertem Swopem, ve kterém řekl: „Nenechme se klamat: jsme uprostřed studené války.“NovinářWalter Lippmanntermín rozšířil svou knihouCold War(1947).
Mezi historiky nepanuje shoda v určení začátku studené války. Většina historiků za něj považuje období krátce podruhé světové válce, někteří ho ale vidí už ke konciprvní světové války.Např. napětí meziRuským impériema Velkou Británií ale trvalo již od 19. století, například kvůli tzv. „východní otázce“ neboli sporům oBalkán.
Pobolševické revoluciroku1917ostatní státy zaujaly vůči SSSR nepřátelský postoj a izolovaly jej od mezinárodní diplomacie.Sovětský vůdceVladimir Iljič Leninto komentoval slovy „jsme v nepřátelském kapitalistickém obklíčení“ a na diplomacii hleděl jako na zbraň, která pomůže Sovětům udržet své nepřátele rozděleny. ZaložilKominternu, která podněcovala celosvětové komunistické hnutí.
Leninův nástupceStalinv roce 1925 předvídal vznik bipolárního světa, když předestřel vizi vzniku dvou center – kapitalistického a socialistického (Sovětského svazu) –, která budou přitahovat státy se stejným zřízením. Bezprostředně však hodnotil situaci jako období pouhé „dočasné stabilizace kapitalismu“. Sovětská diplomacie podle něj měla sloužit zájmům své země, „socialistického ostrova“. Jejím úkolem bylo bránění nepřátelské agresi i využívání rozporů mezi nepřátelskými státy k získání výhod pro SSSR.
Vzájemná nedůvěra a podezřívání mezi západními státy a Sovětským svazem se projevovala po celé meziválečné období, živilo ji např.bolševickéodsuzování kapitalismua západní kritika socialismu; pokračující podpora antibolševickýchbělogvardějcůZápadema z druhé strany financování britskégenerální stávkyv roce 1926 sovětskými odbory;odmítání kapitalistických zemí navázat diplomatické styky se Sovětským svazem – Američané uznali Sovětský svaz až roku 1933;a stalinistickéMoskevské procesypřiVelké čistce, kdy byli lidé obviňováni ze špionáže pro Spojené království, Francii, Japonsko a Německo.
Po německé invazi v červnu 1941 se Spojenci rozhodli Sovětskému svazu pomoci; Spojené království s ním uzavřelo oficiální spojenectví a Spojené státy neoficiální. Během války Spojené státy dodávaly Spojenému království a Sovětskému svazu výzbroj, výstroj a materiály přesprogram půjčky a pronájmu. Přesto sovětské vedení zůstalo podezřívavé a věřilo, že Britové a Američané se spikli a záměrně oddálili vznik druhé protiněmecké fronty, aby nacistickému náporu čelil co nejdéle pouze Sovětský svaz.
Spojenci se neshodli ve svých představách o uspořádání poválečné Evropy. Každá strana měla odlišné názory na udržování poválečné bezpečnosti. Západní Spojenci si přáli systém, ve kterém by demokratické země řešily konflikty mírovou cestou přesmezinárodní organizace, zatímco Sovětský svaz chtěl zvýšit bezpečnost vměšováním se do vnitřní politiky států, které ho obklopovaly.
Rozdíl byl i mezi představami USA a Spojeného království. Zatímco Rooseveltovy cíle – vojenské vítězství vEvropěiAsii, ekonomické překonáníBritského impériaSpojenými státy a založení světové mírové organizace – byly globálnějšího charakteru, Churchill za hlavní cíle považoval ochranuStředozemního mořea nezávislost východoevropských států, které by fungovaly jako nárazníkové státy mezi Spojeným královstvím a Sovětským svazem.
Pro Američany představovalStalinpotenciálního spojence při dosahování svých cílů, pro Brity naopak hrozbu. Protože Sověti ovládali většinu východní Evropy, tyto dvě západní velmoci se přely o jeho přízeň. Rozdíly v jejich myšlení vedly k několika individuálním dohodám Sovětů s jednou z nich. V říjnu 1944 odcestoval Churchill doMoskvya dohodl se na rozděleníBalkánudo jednotlivých sfér vlivu a Roosevelt v Jaltě podepsal se Stalinem dohodu týkající se Asie a odmítl podpořit Churchilla v záležitostech Polska.
Další vyjednávání Spojenců o poválečné situaci se konalo najaltské konferenciv únoru 1945, ale ani zde se mocnosti jednoznačně neshodly. PrezidentHarry S. Trumanmimo jiné nesouhlasil se sovětskou podporouPolského výboru národního osvobození, což byla Sověty ovládaná konkurencePolské vlády v exilu.
Po konci druhé světové války začali Sověti okupovat východní Evropu, zatímco západní Spojenci zůstali v západní Evropě. Okupované Německo si Sovětský svaz, Spojené státy,Spojené královstvíaFrancierozdělily na čtyřiokupační zóny.
Na konferenci Spojenců v roce 1945 vSan Franciscubyla založena mezinárodníOrganizace spojených národů(OSN) za účelem udržení světového míru, ale funkčnost jejíRady bezpečnostibyla omezena možnostíveta, kterou má každý její člen. Proto OSN nakonec ztratila svou efektivitu.
Napostupimské konferenci, která začala ke konci července po kapitulaci Německa, seVelká trojkadále dohadovala o uspořádání poválečné Evropy.Antipatie mezi mocnostmi nadále narůstala. Na této konferenci Truman informoval Stalina, že Spojené státy mají v držení silnou novou zbraň.
Stalin věděl, že Američané vyvíjeliatomovou bombu, ale protože sovětský program pro její vývoj také pokračoval, přijal zprávu v klidu. Nesouhlasil ovšem sesvržením jaderných hlavic na Hirošimu a Nagasaki, které Spojené státy učinily týden po skončení konference.
Během konečných fází druhé světové války zformoval Sovětský svazvýchodní blokanexí několika zemí, které byly do jeho sféry vlivu původně zařazenypaktem Ribbentrop–Molotov, jakosvazových republik. Mezi nimi bylo východníPolsko(které bylo začleněno do dvou svazových republik),Lotyšsko(z kterého se stalaLotyšská SSR),Estonsko(Estonská SSR),Litva(Litevská SSR), část východníhoFinska(připojené keKarelo-finské SSR) a východníRumunsko(Moldavská SSR).
Východoevropské státy, které Sověti osvobodili od nacistů, byly do východního bloku postupně začleněny jakosatelitní státy. Mezi ně patřilaNěmecká demokratická republika,Polská lidová republika,Bulharská lidová republika,Maďarská lidová republika,Československá republika(nebo téžČeskoslovenská socialistická republika),Rumunská socialistická republikaaAlbánská lidová republika. Na území většiny těchto států byla od koncedruhé světové válkydislokovanáRudá armáda, vČSSRaž od roku1968.
Většina států ve východním bloku převzala po vzoru Sovětského svazuplánovanou ekonomiku.
V únoru 1946 napsalGeorge Frost KennanDlouhý telegram, ve kterém byla vytyčena nová strategie diplomatických vztahů vůči SSSR.6. září 1946 pronesl americký státníkJames Francis Byrnesproslov, ve kterém odmítlMorgenthauův plán(návrh na rozdělení a deindustrializaci poválečného Německa) a upozornil Sověty, že Spojené státy plánují ponechat své vojenské jednotky v Evropě.
Týden po uveřejněníDlouhého telegramupronesl bývalý britský premiérWinston ChurchillveFultonuvMissouriznámý projev, ve kterém použil a do všeobecného povědomí tak uvedl výrazželezná opona.V něm požadoval spolupráci Británie a USA proti Sovětům, které vinil za vytvoření „železné opony spuštěné napříč kontinentem“.
V září 1947 Sověti vytvořiliKominformu, mezinárodní organizaci komunistických stran, která měla utužit kontrolu nad sovětskýmisatelitními státy.Hned následujícího roku byla ale Kominforma kvůliroztržce mezi Titem a Stalinemnucena vyloučit ze svých řadJugoslávii, která sice zůstala komunistickou, ale přidala se keHnutí nezúčastněných zemí.Předmětem roztržky bylaTitovaneochota plně se podřídit Stalinovi a Sovětskému svazu.
V roce 1947 poradci přesvědčili amerického prezidentaHarryho S. Trumana, aby okamžitě podnikl kroky pro potlačení sovětského vlivu s ohledem na snahy Stalina podkopat moc USA podporováním soupeření mezi kapitalistickými státy, které by mezi sebou mohly začít válčit.
V únoru 1947 britská vláda oznámila, že už si nemůže dovolit financovat řeckou vládu vobčanské válceproti komunistickým povstalcům. USA na toto oznámení odpovědělydoktrínou zadržování,jejímž cílem bylo zastavit rozmáhání komunismu. Truman přednesl projev, ve kterém slíbil poskytnout 400 milionůdolarůna pomoc v této válce a vyhlásilTrumanovu doktrínu, která konflikt označila za boj mezi svobodnými lidmi a totalitními režimy.
Na začátku roku 1947 se Spojené království, Francie a Spojené státy neúspěšně pokusily o dohodu se Sovětským svazem týkající se plánu na ekonomicky samostatné Německo.V červnu 1947 Spojené státy zahájilyMarshallův plán, který měl zabezpečit pomoc poválečné Evropě.
Záměry plánu byly přestavba demokratických a ekonomických systémů v Evropě a postavení se hrozbě, kterou představovalo šíření komunismu.O měsíc později Truman podepsalZákon o národní bezpečnosti, který vytvořil sjednocenéministerstvo obrany,Ústřední zpravodajskou službu(CIA) aNárodní bezpečnostní radu.
Stalin, který věděl, že ekonomická integrace se Západem by umožnila státůmvýchodního blokuvymanit se ze sovětské moci a že právě o to se USA snaží,proto těmto státům zakázal Marshallův plán přijmout.Sovětskou alternativou pro východní Evropu se stal Molotovův plán, který byl později, v lednu 1949, přetvořen vRadu vzájemné hospodářské pomoci.
Na začátku roku 1948 komunistépřevzali vláduvČeskoslovensku, což byla do té doby jediná země východního bloku, které Sověti povolili ponechat si demokratický systém vlády.Tento vývoj odstranil poslední známky nesouhlasu s Marshallovým plánem v americkém Kongresu.
Trumanova doktrína a Marshallův plán vedly k miliardám dolarů na ekonomickou a vojenskou pomoc pro státy západní Evropy, Řecko a Turecko. S pomocí Spojených států vyhrála řecká armáda občanskou válkua italštíkřesťanští demokratévyhráli nadkomunisticko-socialistickoualiancí ve volbách roku 1948.
Spojené státy a Británie sloučily západoněmecké okupační zóny dobizónie(1. ledna 1947; později, v dubnu 1949, se přidala Francie a vznikla trizónie).Jako součást ekonomické přestavby Německa zavedly na začátku roku 1948 západní mocnosti novou měnu –německou marku– a nahradili tak staršíříšskou marku.
Brzy poté Stalin zahájilberlínskou blokádu, jednu z prvních velkých krizí studené války. Ta zabraňovala dodávkám jídla a zásob doZápadního Berlínapozemní cestou přes sovětské okupační zóny.Spojené státy, Spojené království, Francie,Kanada,Austrálie,Nový Zélanda další státy vytvořilyletecký most, aby mohly jídlo, uhlí, benzín a další materiál Západnímu Berlínu poskytovat. V květnu 1949 Stalin ustoupil a blokádu zrušil,ale letecké dodávky pokračovaly až do září. Během zhruba 278 000 letů bylo do Západního Berlína dopraveno přes 2,3 milionů tun zboží.
V dubnu 1949 Spojené království, Francie, Spojené státy, Kanada a osm dalších západoevropských států podepsalySeveroatlantickou smlouvu, čímž založilySeveroatlantickou alianci(NATO).V srpnu toho roku byla vSemejivKazašské SSRotestována první sovětskájaderná zbraň.Poté, co se v roce 1948 Sovětský svaz odmítl podílet na obnově Německa,zřídily USA, Spojené království a Francie v květnu 1949 spojením svýchtří okupačních zónZápadní Německo. Sovětský svaz v říjnu toho roku ze své zóny vytvořilNěmeckou demokratickou republiku(NDR).
Média vevýchodním blokusloužila ku prospěchu komunistů. Rádia a televizní společnosti byly ve vlastnictví států a tištěná média většinou vlastnily komunistické strany.Sovětská propaganda fungovala na principu napadání kapitalismumarxistickoufilosofií.
KBBCaHlasu Ameriky, rozhlasovým stanicím vysílajícím pro východní Evropu, se v roce 1949 přidalaSvobodná Evropa, která měla za úkol šířit objektivní informace a sloužit tak jako alternativa ke kontrolovaným domácím médiím.
Na začátku 50. let se Spojené státy snažily o vyzbrojení Západního Německa a to se v roce 1955 stalo členem NATO.
V roce 1949 Lidová osvobozenecká armádaMao Ce-tungaporazila Spojenými státy podporovanouČankajškovuvláduKuomintangu(KMT). Sovětský svaz poté rychle uzavřel spojenectví s nově vzniklouČínskou lidovou republikou.Čankajšek a jeho Kuomintang se stáhli naTchaj-wan. Trumanova vláda se po tomto incidentu snažila rychle rozšířitdoktrínu zadržování.
Spojené státy tak rozšířily doktrínu zadržování doAsie,AfrikyaLatinské Ameriky, aby zabránily revolučním vlasteneckým hnutím, které byly často vedeny komunistickými stranami a financovány Sovětským svazem.Na začátku 50. let uzavřely USA spojenectví sJaponskem, Austrálií, Novým Zélandem,ThajskemaFilipínami(nejznámějšími jsouANZUSz roku 1951 aSEATOz roku 1954).
Jedním z významných důsledků doktríny zadržování byl začátekKorejské války. V červnu 1950 překročilaKim Ir-senovaKorejská lidová armáda38. rovnoběžku a vtrhla doJižní Koreje.Ke Stalinově překvapení podpořila obranu Jižní KorejeRada bezpečnosti OSN, i když Sověti bojkotovali její setkání z důvodu, že stálým členem Rady bylTchaj-wana nekomunistická Čína.Na obranu invaze se spojily vojenské sílyJižní Koreje,Spojených států,Spojeného království,Turecka,Kanady,Austrálie,Francie,Jihoafrické republiky,Filipín,Nizozemska,Belgie,Nového Zélandua dalších zemí.
Ve státech účastnících se války, např. ve Spojeném království, bylo veřejné mínění rozdělené na dva tábory, jeden válku podporoval a druhý odsuzoval. Mnozí se báli vystupňování konfliktu ve válku s komunistickou Čínou a dokonce v jadernou válku. Kvůli silnému odporu vůči válce se Britové snažili konflikt ukončit co nejdříve.
I když byli Číňané a Severokorejci válkou vysíleni a chtěli ji ukončit do konce roku 1952, Stalin požadoval pokračování bojů a příměří bylo vyhlášeno až v červenci 1953 po jeho smrti.Severokorejský vůdceKim Ir-sennastolil tvrdoudiktaturu, kdy si přiřkl neomezenou moc a vytvořil okolo sebe silnýkult osobnosti.Na JihuzkorumpovanýprezidentI Sung-manvytvořil podobný autoritativní režim.V roce 1960 byl po protestech nucen odejít do vyhnanství, ale Jižní Korea se pak potýkala s autoritativními vládci až do roku 1987, kdy byla znovu nastolena demokracie.
V roce 1953 se změnili političtí vůdci v USA i SSSR.Dwight D. Eisenhowerse stal prezidentem v lednu. Během posledních 18 měsíců Trumanovy vlády se americký rozpočet na obranu zečtyřnásobil a Eisenhower výdaje na armádu snížil o třetinu.USA si během války v Koreji uvědomily, že v středu Evropy neexistuje silný spojenec proti východnímu bloku, a tak byloZápadní Německovyzbrojeno a v roce 1955 se stalo součástí NATO.
Po smrtiStalinase moci nad Sovětským svazem poté, co nechal popravitLavrentije Pavloviče Berijua do ústraní odsunulGeorgije MalenkovaaVjačeslava Molotova, ujalNikita Sergejevič Chruščov. Ten 25. února 1956 naXX. sjezdu KSSSpronesl projevKult osobnosti a jeho důsledky, v němž odhalil a odsoudil Stalinovy zločiny. Poté začal procesdestalinizace, který měl za cíl omezit negativní důsledky Stalinovy vlády.V NDR nejistota po Stalinově smrti vyústila vpovstání.
Dne 18. listopadu 1956 při přijímání velvyslanců západních zemí na polské ambasádě v Moskvě Chruščov prohlásil: „Ať se vám to líbí nebo ne, dějiny jsou na naší straně. Pohřbíme vás.“Později sdělil, že nemluvil o jaderné válce, ale spíše o historicky předurčeném vítězství komunismu nad kapitalismem. V roce 1961 řekl, že i když je SSSR pozadu za Západem, během jednoho desetiletí se rozdíly smažou a během dvou desetiletí zůstanou kapitalistické země pod jeho úrovní.
Eisenhowerův ministr zahraničíJohn Foster Dulleszahájil novou strategii, kdy se Spojené státy začaly více spoléhat na hrozbu jiným státům jadernými zbraněmi.
I kdyžStalinovasmrt v roce 1953 mírně uvolnila napětí mezi oběma stranami, situace v Evropě zůstala komplikovaná.Sověti, kteří již v roce 1949 zavedli systém vzájemné pomoci vevýchodním bloku, založili v roce 1955 formální pakt,Varšavskou smlouvu.
V roce 1956, krátce poté, co Chruščov sesadil maďarského stalinistického politikaMátyáse Rákosiho, proběhloMaďarské povstání.V reakci na celonárodní povstání nový režim rozpustiltajnou policii, oznámil úmysl opustit Varšavskou smlouvu a slíbil návrat svobodných voleb. Sověti na tyto události odpověděli invazí do Maďarska. Asi 20 000 Maďarů bylo zabito a tisíce dalších zatčeno, uvězněno a deportováno do Sovětského svazu.Asi 200 000 dalších z Maďarska uteklo.Maďarský vůdceImre Nagya někteří další byli po tajných soudních procesech popraveni.
Mezi lety 1957 a 1961 Chruščov otevřeně hrozil Západu jadernou zkázou. Tvrdil, že sovětské střely jsou mnohem lepší než ty americké a jsou schopné zničit jakékoli americké nebo evropské město. Nicméně Chruščov nesdílel Stalinův názor, že válka je nevyhnutelná, a spíše usiloval o „mírové soužití“.Stalin si myslel, že mezinárodnítřídní bojznamenal nevyhnutelné střetnutí soupeřících stran, při kterém komunismus vyhraje při celosvětové válce; Chruščov chtěl nechat kapitalismus, aby se zhroutil sám,a mezitím posiloval své vojenské kapacity.
Tvrdý zásah Sovětů v Maďarsku překvapil veřejnost v komunistických i kapitalistických zemích, a komunistické strany hlavně v západní Evropě zaznamenaly velký pokles příznivců.Jugoslávský politikMilovan Djilask tomu prohlásil: „Rána, kterou zasadila Maďarská revoluce komunismu, už nikdy nemůže být vyléčena.“
Jedním z hlavních znaků 50. let byl počátekevropské integrace– zásadního vedlejšího produktu studené války, který Truman a Eisenhower podporovali politicky, ekonomicky i vojensky.
Nacionalistická hnutí v některých státech a regionech, jako např. vGuatemale,IndonésiiaIndočíně, byla často spojena s komunistickými skupinami, nebo tak alespoň na Západě byla chápána. Běhemdekolonizaceve Třetím světě, která započala v 50. letech, Spojené státy a Sovětský svaz soupeřily o vliv v této oblasti.
Spojené státy využívalyÚstřední zpravodajskou službu(CIA) ke zbavování se nepřátelských vlád z Třetího světa a k podpoře spřátelených vlád.V roce 1953 CIA podnítilaÍránský převrat,protože se chtěla zbavit předsedy vládyMuhammada Mosaddeka, který v roce 1951 znárodnil britskou ropnou společnostAnglo-Persian Oil Companya který podle USA a Spojeného království posouval Írán do sovětské sféry vlivu.Moci se jakoautokratickýpanovníkujal prozápadníšáhMuhammad Rezá Pahlaví.Ten mimo jiné zakázal komunistickou stranuTudeh.
V Guatemale napomohla CIA kpřevratu, který v roce 1954 svrhl levicového, demokraticky zvoleného prezidentaJacoba Árbenze Guzmána, který chtěl vyvlastnit a rozdat chudým bezzemkům neobdělávanou zemědělskou půdu, zčásti patřící americké společnostiUnited Fruit Company.Vojenská juntavedenáCarlosem Castillem Armasem, která převzala moc, na žádost USA založila Národní výbor na obranu proti komunismu.
VKonžské republice, která se v červnu 1960 osvobodila odBelgie, nařídil prezidentJoseph Kasavubuna žádost CIA odvolání demokraticky zvoleného předsedy vládyPatrice Lumumbya jeho vlády; Lumumba chtěl zase sesadit Kasavuba.V následnéKonžské krizise chopil mociMobutu Sese Seko, kterého podporovaly USA a který rychle provedl vojenský převrat.
Francie poIndočínské válcea po porážce komunistickým hnutímViet Minhemvbitvě u Dien Bien Phuroku 1954 souhlasila, že opustíVietnam. NaŽenevské konferencikonané téhož roku byla podepsána dohoda na rozdělení Vietnamu na prosovětskýSeverní Vietnama prozápadníJižní Vietnam. Během let 1954 a 1961 Spojené státy posílaly Jižnímu Vietnamu finanční pomoc na boj proti komunismu.
Mnoho nově vznikajících států v Asii, Africe a Latinské Americe odmítalo přidat se na stranu Sovětů nebo Západu. V roce 1955 se naBandungské konferenciněkolik států ze Třetího světa rozhodlo neúčastnit se studené války.V roce 1961 bylo založenoHnutí nezúčastněných zemí.
Období po roce 1956 nebylo pro Sovětský svaz moc úspěšné, hlavně protože se začalarozpadatjeho aliance s Čínou.Mao Ce-tungobhajoval Stalina poté, co ho Chruščov po jeho smrti roku 1956 napadl. Nového sovětského vůdce považoval za povrchního šplhavce k moci.
Poté se Chruščov snažil čínsko-sovětské spojenectví obnovit, ale Mao ho považoval za bezvýznamné a všechny návrhy odmítl. Nepřátelství dvou zemí se proměnilo v propagandistickou válku. Sověti s Čínou soupeřili o vedoucí postavení v komunistickém hnutí.
USA a SSSR se snažily o vývoj zbraní dlouhého doletu, kterými by mohly napadnout území druhého státu.V srpnu 1957 Sověti vypustili prvnímezikontinentální balistickou raketu(ICBM) a v říjnu vyslali na oběžnou dráhu první satelit,Sputnik 1.Tím začalyvesmírné závody, které vyústily vpřistání lidí na Měsíci, o kterém astronautFrank Bormanřekl, že bylo „pouze bitvou ve studené válce.“
VKuběse v lednu 1959 chopilo mociHnutí 26. červencepoté, co svrhlo prezidentaFulgencia Batistu, jehož neoblíbený režim ztratil přízeň Eisenhowerovy vlády.Po Batistově pádu mezi Kubou a Spojenými státy fungovaly nějaký čas diplomatické vztahy, ale poté prezident Eisenhower úmyslně opustil hlavní město, aby se vyhnul setkání s mladým kubánským vůdcemFidelem Castremběhem jeho cesty doWashingtonuv dubnu toho roku. Setkal se s ním protoviceprezidentRichard Nixon.Američané nevěděli, jestli je Castro komunista, ale nebyli spokojeni s jeho snahami o menší ekonomickou závislost na Spojených státech.
V dubnu 1961, krátce po nástupu nově zvoleného prezidentaJohna Fitzgeralda Kennedyho, proběhla neúspěšnáinvaze v zátoce Sviníorganizovaná CIA. Castro, který se bál akcí, které by Spojené státy mohly provést příště, požádal o pomoc Sovětský svaz.
První berlínská krizebyla další velkou událostí studené války týkající se Berlína a poválečného Německa. Sovětský svaz zakazoval emigraci ze států východního bloku, ale mnohovýchodních Němcůročně emigrovalo doZápadního Německakvůli otevřeným hranicím mezi Východním a ZápadnímBerlínem.
To vyústilo v obrovskýodliv mozkůz Východního do Západního Německa, kdy do roku 1961 téměř 3 000 000 východních Němců uprchlo do Západního Německa.Chruščov nejdříve předpokládal, že NDR časem převýší Západní Německo v životní úrovni a tím vlnu emigrace zastaví, ale to se nepodařilo. V srpnu 1961 tak Východní Německo vztyčilo ostnatý drát, který byl nakonec rozšířen a přestavěn naBerlínskou zeďa uzavřel tak únikovou cestu.
Spojené státy se po invazi v zátoce Sviní dále snažily sesadit Castrovu vládu v Kubě. Naděje byly vkládány do tajného programu s názvemKubánský projekt, který probíhal od roku 1961. Když se o něm Chruščov v únoru 1962 dověděl, začal plánovat umístění sovětských jaderných zbraní na Kubu.
Kennedy v reakci na tyto plány zahájil námořní blokádu Kuby a dal Sovětskému svazu ultimátum na odstranění raket. Chruščov ustoupil a Sovětský svaz jaderné zbraně odstranil za podmínek, že Spojené státy se o invazi Kuby už nepokusí.
Kubánská krizepřivedla svět blíže k jaderné válce než kdykoli předtím.Mocnosti v ní využívaly doktrínuvzájemně zaručeného zničení.
V roce 1964 byl Chruščov zástupcinomenklaturysesazena byl mu dopřán pokojný důchod.Byl obviněn z hrubosti, neschopnosti, zruinování sovětského zemědělství a dovedení světa na pokraj nukleární války.
V šedesátých a sedmdesátých letech se účastníci studené války snažili přizpůsobit nové situaci, kdy se svět již nerozděloval na dva jasně odlišné tábory.Západní Evropa a Japonsko se po válce rychle zotavily a v 50. a 60. letech si udržovaly silný hospodářský růst aHDPna hlavu se přibližovaly Spojeným státům, kdežto ekonomika východního bloku stagnovala.
Kvůliropné krizi v roce 1973a vzrůstajícímu vlivu organizací jakoOPECaHnutí nezúčastněných zemíse slabší státy častěji snažily odolávat tlaku obou velmocí.Sovětský svaz se mezitím snažil vyřešit hlubokou domácí ekonomickou krizi.Během tohoto období sovětští vůdci jakoLeonid Iljič BrežněvaAlexej Nikolajevič Kosyginzačali využívat politikudétente.
Deset let po svém vzniku se NATO začalo potýkat s problémy. V roce 1959 se prezidentem Francie stalCharles de Gaulle, který protestoval proti silnému vlivu Spojených států na Alianci a blízkým vztahům mezi Spojenými státy a Spojeným královstvím. 17. září 1958 poslal prezidentoviDwightu D. Eisenhowerovia britskému premiéroviHaroldu Macmillanovimemorandum, ve kterém žádal vyzdvižení Francie na stejnou pozici, jakou mají USA a Spojené království, a rozšíření působnosti NATO na oblasti jakoFrancouzské Alžírsko, kde Francie potřebovala pomoci se vzpourami.
Odpověď na memorandum de Gaulla neuspokojila a v roce 1966 Francie stáhla svou armádu z operací NATO a vykázala jednotky NATO ze svého území.
V roce 1968 vČeskoslovenskuprobíhalopražské jaro, období politického uvolnění, jehož reformy se pokoušely Československo demokratizovat. Během pražského jara vzrůstala svoboda tisku, slova a pohybu, uvažovalo se o multipartijním systému vlády, byla omezována moc tajné policie a uvažovalo se o odstoupení od Varšavské smlouvy.
Jako odpověď na pražské jaro sovětská armáda spolu s dalšími vojsky Varšavské smlouvyvpadla do Československa. Po invazi následovala vlna emigrace, kdy Československo opustilo na 300 000 lidí.Proti invazi protestovaly Jugoslávie, Rumunsko a Čína a komunistické strany ze zemí západní Evropy.
V listopadu 1968, měsíc po invazi do Československa, vyhlásil Brežněvdoktrínu, ve které si připsal právo na porušení suverenity jakéhokoli státu, který se snažil nahradit marxismus-leninismus kapitalismem. Prohlásil, že „...to už nadále není záležitost jenom lidu té země, nýbrž společná věc všech socialistických zemí“.
Důvodem pro zavedení doktríny byly neúspěchy marxismu-leninismu ve státech jako Polsko, Maďarsko a Východní Německo, které procházely stagnací nebo dokonce poklesem životní úrovně, což bylo v kontrastu s prosperitou Západního Německa a celkově západní Evropy.
Na konci dubna 1965 vyslal prezidentLyndon B. JohnsondoDominikánské republikyzhruba 22 000 vojenských jednotek za účelem jednoroční okupace území, a to kvůli hrozbě revoluce ve stylu Kuby.V prezidentských volbách v roce 1966 zvítězil konzervativníJoaquín Balaguer.
VIndonésiise antikomunistaSuhartonásilně ujal vlády nad zemí, když sesadilSukarnaa snažil se zavést vládu „Nového řádu“. Mezi lety 1965 a 1966 bylo zavražděno zhruba půl milionu členů a podporovatelůIndonéské komunistické stranya dalších levicových organizací.
Ve stupňující se americké intervenci v konfliktu meziJižním Vietnamema komunistickýmVietkongemprezident Johnson vyslal do jihovýchodní Asie asi 575 000 jednotek, ale jeho drahá politika oslabila americkou ekonomiku a v roce 1975 vyústila v pro USA ponižující porážku této světové velmoci jedním z nejchudších států světa.
VChilese prezidentem ve volbách roku 1970 stal kandidát socialistické stranySalvador Allende, který se tak stal prvním demokraticky zvoleným marxistickým prezidentem v Americe.GenerálAugusto Pinochetprovedl 11. září 1973 pravděpodobně s podporou CIA státní převrat a rychle se ujal moci. Allendeovy ekonomické reformy byly zrušeny a levicoví odpůrci byli zabiti nebo zajati.
V roce 1975 byla zahájenaoperace Condor, politická kampaň vedená proti komunismu a podporována Spojenými státy, které se účastniliArgentina,Brazílie,Bolívie,Chile,UruguayaParaguay.
NaJamajcevyhrál všeobecné volby v roce 1972Michael Manley, který se začal sbližovat s kubánskou vládou.Odpověď Spojených států spočívala ve financování jeho politických oponentů a podněcování povstání v jamajské armádě.
Na Blízkém východě seEgypt, který získal ekonomickou i vojenskou pomoc od Sovětského svazu, stavil proti prozápadnímu Izraeli vŠestidenní válce(1967) aOpotřebovací válce(1967–1970).Za vládyAnvara as-Sádátase Egypt začal přeměňovat v proamerickou zemi.Sovětskému svazu se na Blízkém východě podařilo navázat blízké vztahy sJižním Jemenem,AlžírskemaIrákem.
V Africe v roce 1969somálštívojenští důstojníci vedeniMuhammadem Siadem Barremprovedli nenásilný státní převrat a vytvořili socialistickou Somálskou demokratickou republiku. V roce 1974 svrhldergv čele s prosovětskýmMengistem Hailem MariamemvEtiopiiproamerického císařeHaileho Selassieho I.a Mariam si vybudoval vztahy s Kubou a Sovětským svazem.Když spory mezi Somálskem a Etiopií vyústili vEtiopsko-somálskou válku(1977–1978), Barre ztratil podporu Sovětů a spojil se se Spojenými státy.
PoKarafiátové revoluciv roce 1974 sePortugalskonavrátilo k multipartijnímu systému vlády a umožniloAngoleaVýchodnímu Timoruvyhlásit nezávislost. V Angole, kde předtím od roku 1961 probíhalaválka za nezávislost, se rozpoutalaobčanská válkamezi komunistickým hnutímMLPAaNárodní frontou pro osvobození Angoly(FNLA). Spojené státy podporovaly zároveň hnutí FNLA i třetí stranu,Národní svaz za úplnou nezávislost Angoly(UNITA). Nakonec zvítězila MLPA.
Východní Timorvyhlásil nezávislost v listopadu 1975. S podporou Spojených států aAustráliev prosinci téhož roku zahájilaIndonésieokupaci tohoto území, která trvala čtvrt století.
Čínsko-sovětské roztržky vyústily vpohraniční konflikty v roce 1969a americký prezidentRichard Nixontěchto konfliktů využil ke zlepšení vztahů mezi USA a Čínou.
V únoru 1972 Nixon odcestoval do Číny na schůzi sMao Ce-tungemaČou En-lajem.V té době se kvůliválce ve Vietnamusnižoval vliv USA ve Třetím světě. I když i v 60. a 70. letech mezi Spojenými státy a Sovětským svazem probíhaly konflikty, napětí se začínalo zmírňovat.
Po návštěvě Číny navštívil Nixon sovětské vůdce, např. Brežněva v Moskvě.Tytorozhovory o omezení strategických zbranívyústily ve dvě významné smlouvy o strategických zbraních:SALT I, první detailní smlouvu o omezení zbraní podepsané oběma mocnostmi,asmlouvu ABMo omezeních systémů antibalistických raket použitých proti raketovým nukleárním zbraním.
Nixon a Brežněv vyhlásili nové období „mírového soužití“ a zavedli novou politikudétente(uvolnění napětí). Mezitím se Brežněv snažil o oživení sovětské ekonomiky, která se kvůli vysokým vojenským nákladům zhoršovala.
Tento vývoj se shodoval sOstpolitik(politikou založenou na zlepšování vztahů s východní Evropou) západoněmeckého kancléřeWillyho Brandta.Byly učiněny další snahy o stabilizaci situace v Evropě, které vyústily vZávěrečný akt Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropěpodepsaný v roce 1975.
V 70. letech pokračovalaKGBvedenáJurijem Vladimirovičem Andropovemv pronásledování sovětských osobností, které se stavěly proti režimu – např.Alexandra SolženicynaaAndreje Sacharova.Ve Třetím světe pokračoval nepřímý souboj mezi velmocemi.
I když se prezidentJimmy Cartersnažil zbrzdit závody ve zbrojení podepsánímsmlouvy SALT IIv roce 1979,jeho snahy byly podlomeny jinými událostmi toho roku včetněÍránské islámské revoluceaNikaragujské revoluce, které obě sesadily proamerické vlády.
Pojmemdruhá studená válkaje některými historiky označováno období návratu napětí do vztahu Sovětského svazu se Spojenými státy od konce 70. let do poloviny 80. let.
Během prosince 1979 asi 75 000 sovětských jednotek vniklo do Afghánistánu kvůli podpoře marxistické vlády sestavené bývalým premiéremNúrem Muhammadem Tarakim, který byl v září toho roku zavražděn.Prezident Carter na sovětský zásah reagoval odstoupením od smlouvySALT II, udělenímembargana dodávky obilí a technologií do Sovětského svazu a žádostí o zvýšení armádních výdajů. Dále oznámil, že Spojené státy budou bojkotovatletní olympijské hry v Moskvě roku 1980. Sovětský zásah označil za „nejvážnější ohrožení míru od dob druhé světové války“.
V roce 1980 porazilRonald ReaganJimmyho Carteravprezidentských volbách. Reagan a nová britská předsedkyně vládyMargaret Thatcherováodsoudili sovětskouideologiia zároveň kritizovalidétente.Reagan označil komunismus za „dočasnou úchylku, která jednoho dne zmizí ze světa, protože je v rozporu s lidskou přirozeností“a později označil Sovětský svaz za „říši zla“.
I přes výsledkyÍránské islámské revolucez roku 1979 a špatné vztahy s novou vládouRúholláha Chomejníhose Reaganova administrativa na začátku 80. let snažila s antikomunistickým Chomejním sblížit. Pomáhala mu např. ilegálním prodejem zbraní a v roce 1983 muCIAvydala seznam íránských komunistů a dalších levicových politiků pracujících v íránské vládě.
Reaganův postoj ke komunismu se vyvinul vReaganovu doktrínu, která ospravedlňovala snahy o podvracení komunistických vlád.CIA se snažila oslabit i samotný Sovětský svaz podporouislamismuve většinově muslimské sovětské střední Asii.Navíc CIA podněcovala antikomunistickou pákistánskou službuInter-Services Intelligence(ISI) k výcviku muslimů, kteří se měli účastnitdžiháduproti Sovětskému svazu.
PapežJan Pavel II.podporovalantikomunismus; na návštěvě svého rodnéhoPolskav roce 1979 povzbudil náboženskou anacionalistickouobnovu soustředěnou okolohnutí Solidarita. V prosinci 1981 polský předseda vládyWojciech Jaruzelskivyhlásilvýjimečný stav, aby rostoucí vliv tohoto hnutí zastavil. Reagan na to odpověděl udělením ekonomických sankcí Polsku.Vlivný komunistický politikMichail Andrejevič Suslovradil sovětským vůdcům, aby nezasahovali, ani kdyby se Polsko dostalo pod kontrolu Solidarity. Odůvodňoval to případnými velkými ekonomickými sankcemi a hrozbou pro sovětskou ekonomiku.
Sovětský svaz vybudoval armádu, jejíž udržování stálo až 25 % sovětskéhohrubého národního produktu(HNP) na úkor spotřebního zboží a investic v civilním sektoru.Utrácení zazávody ve zbrojenízpůsobilo problémy, které vyústily v déle než desetiletí trvající ekonomickou stagnaci v pozdních letech Brežněvovy vlády. Sovětské ozbrojené síly se staly největší armádou na světě co se týče počtu a typů zbraní, počtu jednotek a velikostívojensko-průmyslového komplexu.
Poté, co na začátku 80. let armáda Sovětského svazu překonala armádu Spojených států, začal prezident Carter vynakládat více zdrojů na budování vojska. V tom pokračovala i administrace Ronalda Reagana, která zvýšila výdaje na armádu z 5,3 % HNP v roce 1981 na 6,5 % v roce 1986,což byl nejvyšší nárůst během doby míru v americké historii.
Budování napětí pokračovalo během 80. let, kdy Spojené státy oznámily programB-1 Lancer, vytvořily raketyLGM-118,umístily řízené střely do Evropy a oznámilyStrategickou obrannou iniciativu.
Odpověď Sovětského svazu nespočívala v rozšiřování armády,protože obrovské armádní náklady spolu splánovanou ekonomikouakolektivizacíuž tak zatěžovaly sovětskou ekonomiku. V té době Spojené státy přesvědčilySaúdskou Arábii, aby těžila více ropy,i když těžbu zvyšovaly i státy mimoOPEC.Tato událost přispěla k nadbytku ropy v 80. letech, který poškodil Sovětský svaz, protože ropa byla hlavní součástí sovětského exportu.Problémy s plánovanou ekonomikou,snižování ceny ropy a vysoké armádní výdaje postupně přivedly Sovětskou ekonomiku ke stagnaci.
Dne 1. září 1983 Sovětský svaz přiletu Korean Air 007sestřelilBoeing 747, na jehož palubě bylo 269 lidí včetně amerického kongresmanaLarryho McDonalda, protože narušil sovětský vzdušný prostor. Katastrofu poblíž ostrovaSachalin, kterou Ronald Reagan označil za „masakr“, nikdo nepřežil.Zkušební jaderný útok NATO,Able Archer 83z listopadu 1983, je považován za nejnebezpečnější moment studené války od Karibské krize, protože Sovětský svaz cítil hrozbu jaderného útoku.
Od konceválky ve Vietnamuamerickou veřejnost znepokojovaly zásahy do cizích konfliktů.Reaganova administrace prosazovala rychlou a levnou taktiku protipovstaleckých operací.V roce 1983 Spojené státy zasáhly doLibanonské občanské války, vnikly doGrenady, bombardovalyLibyia podpořilyContras, středoamerické antikomunistické paramilitantní skupiny, které se snažily o sesazení prosovětskýchSandinistůvNikaragui.I když byly mezi americkou veřejností podporovány zásahy v Grenadě a Libyi, podpora Contras vyústila vpolitický skandál.
Mezitím Sovětský svaz platil za své vlastní zahraniční operace. I když Brežněv v roce 1979 předpokládal, žeSovětská válka v Afghánistánunebude trvat dlouho, Američany podporovaní muslimští partyzáni kladli proti invazi tuhý odpor.Sovětský svaz vyslal do Afghánistánu na podporu svého loutkového režimu 100 000 vojáků, pro což je tato válka někdy označována za „sovětský Vietnam“.Pro Sovětský svaz ale byla válka v Afghánistánu ničivější než válka ve Vietnamu pro Američany, protože konflikt probíhal ve stejné době jako vnitrostátní krize.
Dne 10. listopadu 1982 zemřelLeonid Iljič Brežněv. Další dva sovětští vůdci,Jurij Vladimirovič AndropovaKonstantin Ustinovič Černěnko, nevydrželi kvůli své smrti (9. února 1984, resp. 10. března 1985) v úřadu dlouho.
V roce 1985, kdy se generálním tajemníkem ÚV KSSS stalMichail Sergejevič Gorbačov, sovětská ekonomika stagnovala a čelila následkům přebytku ropy na světových trzích.Nový sovětský vůdce se i přes počáteční skepticismus Západu namísto pokračování závodů ve zbrojení snažil o zotavení sovětské ekonomiky.Rozhodl se proto zavést sérii změn. Oznámil skupinu ekonomických reforem zvanouperestrojkaneboli přestavba, která umožnila soukromé podnikání a zakládání podniků se zahraniční účastí.
Zároveň sperestrojkouzavedl iglasnosťneboli otevřenost, která zvýšila svobodu tisku a transparentnost státních institucí.Glasnosťtaké Sovětům umožnila kontakt se západním světem, a to hlavně se Spojenými státy, čímž se umocňovala politikadétentemezi těmito dvěma státy.
Po vojenských a politických ústupcích Sovětského svazu Ronald Reagan souhlasil s diskuzemi o ekonomických problémech a omezení závodů ve zbrojení.První setkání v listopadu 1985 vŽenevěskončilo bez konkrétního výsledku. Druhé setkání konající se vReykjavíkuprobíhalo dobře do té doby, než se pozornost stočila naStrategickou obrannou iniciativuplánovanou Reaganem. Gorbačov po Reaganovi chtěl, aby ji zrušil, což on odmítl a summit opustil.Třetí setkání konané v roce 1987 vedlo k podpisuSmlouvy o likvidaci raket středního a krátkého doletu(INF). Smlouvou INF se oba státy zaručily o zničení všech jaderných raket a raket středního doletu (500–5500 km).
Ke konci osmdesátých let se vztahy Západu s Východem rychle uvolňovaly, což vyústilo v závěrečné setkání v roce 1991 v Moskvě, kde Gorbačov aGeorge H. W. Bushpodepsali dohoduSTART Io snižování počtu jaderných zbraní.Ještě předtím, v roce 1988, Gorbačov oznámil, že Sovětský svaz opouští od Brežněvovy doktríny a zavedl novou doktrínu, která byla později nazvánaSinatrova doktrínaa která umožňovala státům východní Evropy rozhodovat o svých vlastních vnitřních otázkách.
V roce 1989 sovětská armáda opustila Afghánistán.11. listopadu1989se kvůli chybě člena politbyra Güntera Schabowskéhootevřela hranice mezi Východním a Západním Berlínema v roce 1990 Gorbačovoficiálně schválilznovusjednocení Německa.
3. prosince 1989 Gorbačov a Reaganův nástupce George H. W. Bush na summitu na Maltě oznámili konec studené války;o dva roky později se dřívější soupeři spojili protiIrákuveválce v Zálivu.
V roce 1989 byl sovětský smluvní systém na pokraji zhroucení a komunističtí vůdci zemíVaršavské smlouvyztráceli svou moc.V samotném Sovětském svazu oslabovalaglasnosťvnitřní soudržnosta v únoru 1990, kdy se blížil začátek rozpadu Sovětského svazu, bylaKomunistická strananucena po 73 letech předat svou vládu nad státem.
Ve stejné době se vevýchodním blokurozpoutalavlna revolucí, při které státy jakoPolsko,Maďarsko,Československo,BulharskoaRumunskosvrhly komunistickou vládu. Jedinou zemí, kde se změna režimu neobešla bez výraznějšího násilí, bylo Rumunsko, kde 17. listopadu armáda střílela do demonstrantů a zabila 97 lidí. Později byl za toNicolae Ceaușescu, který střílení nařídil, popraven.
Gorbačovův shovívavý postoj k východní Evropě se původně nevztahoval na sovětské území; i Bush, který se s Gorbačovem snažil udržet přátelské vztahy, ho přesvědčoval, že Spojené státy si nepřejí oslabit jeho postavení.Sovětský svaz byl oslaben potlačenýmSrpnovým pučema vzrůstajícím počtemsvazových republik, které hrozily vystoupením ze svazu. Jako konec Sovětského svazu je považován vznikSpolečenství nezávislých států21. prosince 1991, ale oficiálně byl rozpad ohlášen 25. prosince.
Po konci studené války Rusko výrazně snížilo armádní výdaje. Předtím ve vojensko-průmyslovém sektoru pracovala pětina dospělých Sovětůa po škrtech zůstaly miliony lidí bez zaměstnání.Poté, co v devadesátých letech prošlo sérií kapitalistických reforem, zažilo Ruskofinanční krizia recesi hlubší než Spojené státy a Německo běhemVelké hospodářské krize.V roce 1999 ale ekonomika zaznamenala nárůst.
Studená válka stále ještě ovlivňuje světové dění.Po rozpadu Sovětského svazu je svět často považován za unipolární se Spojenými státy považovanými za hegemona.Studená válka určila roli Spojených států: v roce 1989 měly válečnou smlouvu s 50 státy a 526 000jejich jednotek bylo umístěných v zahraničí, z toho asi 350 000 v Evropě a zhruba 130 000 v Asii (hlavně v Japonsku a Jižní Koreji).Studená válka také zaznamenala vrcholvojensko-průmyslových komplexův době míru, a to hlavně v USA, a také financování vědy armádou ve velkém měřítku.
Armádní výdaje Spojených států během studené války jsou odhadovány na 8 bilionůamerických dolarůa téměř 100 000 Američanů zemřelo běhemKorejské válkyaválky ve Vietnamu.Počet ztrát sovětských vojáků je těžké odhadnout, ale podílem hrubého národního produktu byly výdaje Sovětského svazu mnohem vyšší než výdaje Spojených států.Kromě vojáků z povolání zemřely běhemzástupných válekmiliony lidí, a to hlavně vjihovýchodní Asii.
Mocenský převrat v některých zemích vyústil v nové občanské a etnické konflikty, např. veválku v Jugoslávii.Ve východní Evropě vznikly nové liberálnídemokracie, zatímco v jiných částech, např. vAfghánistánu, sestáty zhroutily.
Studená válka jako celek je tématemdeskové hryStudená válka, která patří k historicky hráči nejlépe hodnoceným deskovým hrám.
Historici běžně hovoří o třech interpretačních stádiích studené války; v tomto ohledu se dělí na: „tradicionalisty“, „revizionisty“ a „postrevizionisty“.
Tradicionalisté přisuzují odpovědnost za studenou válku Sovětskému svazu a jeho rozpínání do východní Evropy.Revizionisté přisuzují více odpovědnosti Spojeným státům a zdůrazňují jejich snahu o izolaci Sovětského svazu už před koncem druhé světové války.Postrevizionisté se snaží o syntézu předchozích dvou škol.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCold Warna anglické Wikipedii.