Kabala

Kabala(hebrejskyקבלה‎) je druhžidovskémystiky. Mystika je obecně směr v náboženství, při kterém se ten, kdo jej praktikuje (mystik), snaží oprostit od všedních starostí a přiblížit svou duši kBohu.
V židovském pojetí to znamená, že mystik (kabalista) se zcela oddává službě Bohu, studiu a naplňování Božích přikázání (Tóry). Své dojmy, techniky a praktiky kabalisté od středověku zapisovali, původně byly veškeré meditační a mystické praktiky předávány a vykládány ústně a byly přístupné jen úzkému okruhu soustřeďujícímu se kolem učitele a žáků.
Slovokabalaje odvozeno z kořene ק-ב-ל, resp. ze slovakibel(inf.le-kabel), které znamená „přijmout“. Kabala označuje „přijatou tradici“. Další přepisy pojmukabala, se kterými se člověk může setkat, jsou mimo jinéCabala, Cabalah, Cabbala, Cabbalah, Kabalah, Kabbala, Qabala, Qabbala, Qabbālāh, Qabalah.
Slovokabalase objevuje již vtanaitskémobdobí, nemá ovšem nic společného smystikou– termín, který nalézáme i vTalmudu–Divrej kabala– neznamená „slova kabaly“, nýbrž označuje dvě části hebrejskéBible– proroky a spisy. Ve významu „mystická tradice“ se objevuje až v 11.–13. století, ačkoli mystické aesoternískupiny v judaismu existovaly mnohem dříve.
Podle tradice obdrželMojžíšnaSinajiDesateropřikázání, která v sobě zahrnují celouTórua společně s ní iústní zákon,jehož součásti byl i systém výkladů, nazývanýפרדס‎ -Pardes(slovo je zkomolenina z řeckého„paradaisos“a stejně jako ve svém původním vzoru i zde označuje„zahradu“, respektive„rajskou zahradu“). Pardes slouží jakoakrostichpro čtyři druhy výkladu Tóry - doslovný (pšat), alegorický (remez), homiletický (draš) a mystický (sod). Právě mystickému výkladu se někteří lidé věnovali již ve starověku. V určitém slova smyslu byli prvními mystiky v židovství bibličtí proroci, rovněž i různí „boží muži“, se kterými se v Bibli setkáváme (např. v knize Soudců). S mystiky jako takovými se ovšem setkáváme až v době pozdější, kdy výklady Tóry dostoupily na takovou úroveň, aby mohly být studovány i z mystického pohledu.
Mezi farizejskými rabínskými kruhy se měli pověsti mystika těšit mj. rabiJochanan ben Zakaj, rabiAkivaa také jeho žák, rabiŠim'on bar Jochaj(dle náboženské tradice autor knihyZohar).
Z tohoto příběhu je vidět, že mystické učení mělo již v té době pověst něčeho, co je přístupno pouze skutečně zbožným lidem, a pro ty, kteří nesplňují odpovídající „požadavky“, se může jednat i o velmi nebezpečnou praktiku. Podle tradice měli již tanaité praktikovat mystické praktiky, nazývanéMa'ase berešitaMa'ase merkava.
PraktikaMa'ase berešit(dosl. dílo stvoření) spočívala v napodobování Božího díla – latinský termín pro takové chování jeimitatio Dei- mystik se pokoušel Boží dílo stvoření zopakovat nebo alespoň napodobit – podle tradice byli někteří rabíni schopni „vyrábět“ umělé bytosti, např. tele nebo i člověka. Odtud se později rozvinula idea umělého člověka -Golema.
Ma'ase merkavaje mystikou jiného řádu - doslova znamená „dílo vozu“ (ovšem tak to nemůže být chápáno) a v tomto případě se jedná o vůz (merkava) a nebeský trůn z proroctví prorokaEzechiela. Mystik se pokoušel pomocí meditačních praktik, mezi které patřilo usilovné a soustředěné modlení, permutování Božích jmen apod. do vozu „sestoupit“ – takoví mystici se nazývajíjordej merkava– dosl. „ti, kdo sestupují do vozu“. Jejich prožitky byly zaznamenány ve spisech, které jsou dnes souhrnně označovány jako literaturahechalot. Hechalot znamená doslova „chrámy“, kterými v tomto případě duše mystika prochází až ke svému cíli, tj. k Bohu.
Mystická tradice měla být podle tradiční náboženské interpretace dále předávána z generace na generaci a později začali kabalisté své myšlenky zapisovat. Jejich díla byla a jsou stále jejich žáky studenty považována za svého druhu posvátná. Některá díla tradice dokonce přisuzuje dávným postavám, např.Sefer Jecira(kniha stvoření) je přisuzována Abrahámovi,BahirNechunjovi ben ha-Kanovi (žákovi Jochanana ben Zakaje),ZoharrabimuŠim'onu bar Jochajovi.
Ortodoxní judaismus považuje kabalu za esoterní tradici, která má svůj původ u Mojžíše na Sinaji a která byla předávána z generace na generaci.
Po dlouhou dobu zůstávala kabala stranou seriózního vědeckého výzkumu. Pomineme-li „výzkum“ okultistů v 19. století, který nelze brát vážně,první židovští vědci - zakladateléWissenschafft des Judentums(vědy o židovství), Heinrich Graetz nebo Leopold Zunz, se ke kabale stavěli odmítavě, považovali ji za něco iracionálního, co zcela odporuje judaismu v představách pojetíhaskaly– „osvícenského“ judaismu. Prvním vědcem, který se kabalou začal zabývat na vědecké úrovni bez předsudků,bylGershom Scholem.
Gershom Scholem (1897–1982) byl profesor kabaly naHebrejské univerzitě v Jeruzaléměa je považován za zakladatele kabaly jako vědního oboru.Byl prvním člověkem, který se o kabalu začal zajímat na seriózní úrovnia dokázal, že kabala není judaismu cizí, ale naopak je jeho integrální a živoucí součástí. Jeho práce spočívala především v důkladném studiu tisíců kabalistických spisů, z nichž se velká část dochovala pouze vmanuskriptech. Gershom Scholem se domníval, že počátky a kořeny kabaly je třeba hledat vgnostickémhnutí v pozdním starověku na Blízkém východě. Již tehdy se měla mystika dostat do určitého názorového napětí s oficiálním judaismem, které se ovšem v židovství podařilo překlenout (na rozdíl od křesťanství, kde gnostické sekty jakokatařinebobogomilovébyly vyvražděny). Určité gnostické prvky (znaky dualismu) je možné vysledovat ve středověkých kabalistických dílech jakoBahirneboZohar. Scholem byl ve své době jeden z mála lidí zabývajících se kabalou, který zpochybnil tradiční tezi o autorství těchto textů. Právě v této době (11.–13. století) se měla židovská mystika začít nazývatkabalou– tradicí.
Někteří „badatelé“ (např.Eliphas Lévi(vl. jménem Alphons Luis Constante),Papus(vl. jménem Gérard Encausse) a další), vesměs příslušníci francouzské okultistické školy19. století, zastávali nový názor ohledně původu kabaly. Její vznik se snažili posunout již do doby odchoduŽidůzEgypta, resp. chtěli vyjít z legendy o Mojžíšově zasvěcení do staroegyptského tajného vědění. Mojžíš byl knězemOsiridovakultua vynikajícímmagikem. Židé tak vynesli z Egypta tajné učení, které podle některých pseudovědců Egypťané přijali odAtlanťanůatd. Tyto teorie jsou vzhledem k serióznímu bádání naprosto neudržitelné, přesto jsou stále brány v některých okultních kruzích vážně.
Další desinterpretací je časté ztotožňování kabaly smagií(ačkoli i v kabale jisté magické prvky nacházíme, jako jsou napříkladpermutacepísmen Božích jmen, nicméně mystické koncepce a prvky nad touto oblastí jednoznačně převažují),okultismem,černou magií,čarodějnictvímapod. Kabala rovněž nemá nic společného starotem(ačkoli se někteří lidé snažili dokázat, že ano), vykládáním karet apod.
Kabala získala své základní rysy již během starověku díky mysticeMa'ase berešitaMa'ase merkava. Velký pokrok ve vývoji mystiky znamenalo v 7. století zveřejněníSefer Jecira– Knihy stvoření. O stáří tohoto velmi krátkého spisku, který byl přeložen do řady jazyků, se vedou spory. Existují názory, které jej datují až do 3.–4. století. Význam Sefer Jecira dále spočívá v tom, že se poprvé objevujísefíry. Sefíry jsou deseti cestami z celkových třiceti dvou, skrze které byl stvořen svět. Deset sefír je možné brát i jako základ desítkové číselné soustavy, deset aspektů Boha nebo desatero Božích přikázání, dvacet dva zbývajících cest jsou pak písmena hebrejské abecedy. Sefer Jecira tak v sobě kombinuje jak starověkou mystiku číselnou a písmennou (takže se např. G. Scholem domnívá, že Sefer Jecira vznikla jako spojení dvou nezávislých děl), zároveň začíná pracovat s pojmemsefír, kteréemanují(vyvěrají) z Boha a dodávají tak stvoření dynamiku, na které bude později kabala stavět.
Jedním z prvních mystických hnutí bylo hnutí tzv.aškenázskýchchasidů – jednalo se opietistické hnutí, kladoucí velký důraz na osobní zbožnost a niterný prožitek náboženství. Byli označováni jakochasidim- zbožní. Aby byli odlišeni od chasidů starověkých, kteří působili v doběhasmonejskýchválek, a taktéž odchasidůnovodobých východoevropských, se kterými nemají mnoho společného, nazývají se dnes hebrejským termínemChasidej aškenaz, podle jejich místa působení, což bylo převážněPorýníaNěmecko(ztotožněné s biblickou zemí Aškenaz), kde se nacházelo původní těžiště aškenázské židovské kultury.
Mystické myšlenky byly do Německa přineseny pravděpodobně ve 12. století Židy zItálie, jejichž mystická tradice sahala možná až do oblastiBlízkého východu, a tedy do období i prostředí, ve kterém vznikala Sefer Jecira. Impulzem ke vzniku hnutí byly mimo jiné ipogromy, které postihly německé a severofrancouzské Židy běhemkřížových výprav, především během1.a2. výpravy.
Ideálem chasida ve středoevropském pojetí byl zbožnýasketa, člověk, který svou víru a hlubokou vnitřní zbožnost propaguje leckdy i způsobem pro své okolí podivným, neřkuli nepřijatelným.Na druhou stranu askeze v židovském prostředí neznamenala absolutnícelibáta odříznutí se od vnějšího světa jako je tomu v případěmnišství. Jejím jádrem byla bázeň před Bohem a láska k člověku. Chasid se měl vyhnout všemu, co by v něm podnítilojecer ha-ra– zlý pud.
Tím, že se mystika chasidej aškenaz vytvářela v prostředí, kde židovství bojovalo o holé přežití, nenabylo formu ucelených škol a myšlenkových směrů jako později veŠpanělskunebo vSafedu, ale mělo charakter velmi neuceleného vzepětí individualit, navíc leckdy byly jejich ideje kombinovány s prvky lidové (folklórní) zbožnosti, jako bylo vytváření amuletů, zaříkávání nebo jiné, magii připomínající praktiky.
Hlavními postavami hnutí jsouJehuda he-Chasid(Jehuda Zbožný), autor spisuSefer chasidim(Kniha zbožných), který shrnuje mystické i etické zásady a pojetí chasida ve středověké Evropě, jeho otecŠmu'el ChasidaEl'azar ben Jehuda z Wormsu, autor spisuRokeach. Myšlenky středověkých chasidů rovněž nezapřou vlivnovoplatonismui předchozích náboženských autorit, jakými byl např.Sa'adja Ga'on.
Během12.a13. století, kdy se centrum židovské filosofie a kultury nachází veŠpanělskua jižníFrancii(oblastProvence) se tato oblast stává i centrem mystickým. Právě v této době se má mystické učení judaismu začít nazývattradicíčilikabalou, a mysticimekabelim, tedy ti, kdo tuto tradici přijímají –kabalisty. Jedním z prvních význačných mystiků z Provence bylJicchak Sagi Nahor, zvaný téžJicchak (Izák) Slepý. Jicchak byl synem učence rabihoAvrahama ben Davida, zvaného podle akrostichuRa'avad. Jeho spisy a jejich sloh jsou velmi temné a jen těžko srozumitelné. Jicchak se v nich soustředí především nakavanu– záměr, soustředění, v tomto případě náboženské, koncentraci, především při modlitbě. Kromě pojmukavanase v jeho díle objevuje i pojemdevekut– dosl. přilnutí, v tomto případě k Bohu.Devekutse v té či oné podobě bude v kabale vyskytovat i nadále, nejvíce v pozdějším východoevropském chasidismu.
Kniha Bahir je útlý spisek, psaný hebrejsky a aramejsky, a je nejvýznamnějším dílem pocházejícím z jihofrancouzské mystické školy. Gershom Scholem, který se jím důkladně zabýval, zmiňuje ve svém díleKabala a její symbolika, že Bahir je velmi špatně, chaoticky a nesouvisle poskládaný soubor citátů zBible,Talmudu,midrašůa jiných zdrojů, jejichž kořeny je možné hledat již v Orientu a v gnostickém učení, které ovlivnilo i židovskou východní kulturu. Význam Bahiru spočívá v tom, že učení osefíráchzde nabývá konkrétnějších podob – z deseti cest, jimiž Bůh tvořil svět, se stávají desetimidot, dosl. mírami, tedy atributy nebo vlastnostmi Boha. V Bahiru jsou také sefíry zobrazovány v podobě stromu, který představuje jak uspořádání sefír, tak světů. Strom představuje schéma, jak Boží síla sestupuje na svět – ovšem pouze tehdy, pokud je strom (a tedy i svět) v dokonalé rovnováze.
Jeden ze svých vrcholů zažívá kabala ve Španělsku 13. století. Působilo zde mnoho vynikajících učenců, z nichž řada se stavěla ke kabale rezervovaně, ale napříkladNachmanidesje za kabalistu všeobecně považován. Jeho komentář kTóřeje plný mystických obratů a termínů. Ve Španělsku působil i extatický mystik a představitel tzv. prorocké kabaly (tj. kabaly orientovanéeschatologickyamesianisticky)Avraham Abulafia, jehož dílo dosud nebylo zcela prozkoumáno (jedním z autorů zabývajících se prorockou mystikou Abulafii je např.Moše Idel),Josef Gikatilia(někdy psánoGikatilla), autor slavného, hebrejsky psaného spisuŠa'arej ora(Brány světla,latinskyvydáno jakoPortae Lucis) nebo Moše z Leonu (Moše de León), autor celé řady spisů, kterému je rovněž připisováno autorství nejznámějšího a podle některých i nejdůležitějšího díla kabaly,Sefer ha-Zohar.
V Zoharu krystalizuje látka, která již byla naznačena v předchozích spisech. Zohar je rozsáhlým mystickým komentářem k Tóře, obsahujícím řadu dodatků, které pocházejí z pozdější doby, a je psán umělou aramejštinou, která je spojením aramejštinybabylónského Talmudua aramejských překladů Bible –targumů. Zohar již naplno rozpracovává ideu sefír, na kterou později naváže Moše Cordovero aJicchak Luria.
Sefíry,hebrejskyסְפִירוֹת‎ (sfirot, sg.ספירה‎ -sefira) je slovo, odvozené nejspíše od slova ספר –safar– počítat. Sefíry jsou dle Knihy stvoření deseti cestami, které tvoří základ všeho existujícího. Zároveň jsou jakýmisi idejemi, aspekty Boha, které s ním ovšem nejsou totožné. Sefíry emanují z Boha a jsou s ním spojeny „jako je spojen plamen s řeřavým uhlíkem“. V Bahiru již získávají jména především podle biblických veršů (1Pp 29, 11, Př 2, 6; 2, 10; 4, 5-6; 8,14; 10,25; Jb 12, 13) a jsou ztotožňovány s Božími atributy, později získávají další vlastnosti (barvu, živly, prvky, Boží jména atd.).
Sefíry jsou tyto:
Světy jsou čtyři a nazývají seAcilut(emanace),Beri'a(stvořené),Jecira(zformované) aAsija(učiněné). Jejich název pochází z verše Iz 43,7: „koho jsemstvořilke své slávě, koho jsemvytvořil(zformoval) aučinil". Acilut je nejvyšším, zcela duchovním stupněm světů. Tak jako je svět Acilut odrazem Boha (není s ním zcela totožný), tak i další nižší světy jsou odrazem Acilut – podle Šabtaje Šeftla ben Akivy Horovice je Acilut podoben pečetnímu prstenu, zatímco ostatní světy jsou podobny jeho otisku. V aplikaci na sefirotický strom jsou většinou sefíryKeter,ChochmaaBinapovažovány za světAcilut, sefíryChesed,GevuraaTif'eretjakoBeri'a, což je svět Božího trůnu, sefíryNecach,HodaJesodtvoří světJecira, což je svět andělů v čele sMetatronem,Asijaje svět nejnižší, materiální – je duchovním pravzorem našeho hmotného světa, podobně jako sefiraMalchut.
Po vyhnání Židů ze Španělska roku1492se střediskem kabalistů stalo městoSafedvGalileji(Cfat) v dnešnímIzraeli. V okolí Safedu, především mezi Safedem a vesnicíMeron, se nachází velké množství hrobů významných učenců ztanaitskýchi pozdějších dob, mezi nimi především hrob rabiho Šim'ona bar Jochaje v Meronu. Safed 16. století přitahoval židovské učence (Josef Karo, autor halachického kodexuŠulchan aruch) i mystiky.
Moše Cordoverožil v letech 1522 až 1570 a je považován za zakladatele mystického centra v Safedu. Jeho hlavním dílem je spisPardes rimonimneboliZahrada granátových jablek, ve kterém rozpracovává učení o sefírách. V pojetí Mošeho Cordovera tvoří sefíry dokonalý systém, který, pokud se nachází ve stavu vyváženosti, funguje naprosto dokonale a je-li vztažen na člověka, pak tento člověk zažívá pocit dokonalého štěstí. Kabala Mošeho Cordovera je někdy označována jako „spekulativní“ či „systematická“ v protikladu k pojetí kabaly u jeho nástupce, představitele mystiky mnohem extatičtější, Jicchaka Lurii.
Jicchak ben Šlomo Luriabyl typickým představitelem extatického mystika, kromě jiného i tím, že sám nic nenapsal – díla, která jsou mu připisována, jsou díly jeho žáků, případně jeho žáci ve svých vlastních dílech reflektovali názory svého mistra. Luria pocházel zaškenázskérodiny (odtud jeho označení jakoAri, což může znamenat jak hebrejsky „lev“, tak iAškenazi rabi Jicchak-Aškenázský rabín Izák, někdy se píše jakoArizal, což je nepřesný přepis zkratkyAri z"l(zichrono li-vracha– jeho památka budiž požehnána)). Narodil se vJeruzaléměa nějaký čas měl pobývat v Káhiře, kde se dostal ke kabalistickému rukopisu. Na základě studia odešel do Safedu, kde studoval u Mošeho Cordovery. Do kabaly Luria vnáší mimořádný dramatický prvek, který obohatil kabalistické učení jeho učitele. Zatímco dle Mošeho Cordovery měl být svět, tak jak je uspořádán do sefirotického systému,de factodokonalý – pouze lidské jednání jej vychyluje z této rovnováhy –, Luria přišel s myšlenkou jakési kosmické pra-katastrofy, při které byly sefíry rozbity a zbytky božského světla byly zachyceny v nečistých, temných „skořápkách“, střepech, hebrejskyklipot. Tyto zbytky božského světla touží dostat se zpět ke svému původnímu zdroji, tj. Bohu, ovšem mohou tak činit pouze za předpokladu, že člověk vykoná micvu, tedy splní Boží přikázání, a tím osvobodí zbytky světla z klipot. K úplné nápravě tak může dojít pouze tehdy, když budou všechny zbytky světla vysvobozeny, a to se může stát pouze tehdy, pokud všichni lidé budou dodržovat Boží přikázání – tehdy dojde k tzv.tikun olam, tedy „nápravě světa“. Takto vzniklá tzv.luriánská kabalaměla značný vliv na židovství vPolskuv pozdějších stoletích, zejména v17.a18. století. Luriánská kabala obsahuje řadu dualistických elementů, běžně počítá s anděly, rovněž počítá i s existencí zla jakožto samostatné entity.
Kromě těchto dvou největších postav pozdně středověké kabaly se v Safedu nacházel i Luriův žákChajim Vital, autor spisuEc chajim(Strom života), ve kterém zachytil Luriovo učení. Vital je nicméně i autorem vlastních děl, např.Sefer ha-chezjonot(Kniha vidění), kde popisuje své mystické sny a vize.
V roce 1665 započal své působení židovskýheretika sektářŠabtaj Cvi. Jeho „prorok“, kabalistaNatan z Gazy, jej prohlásil zaMesiáše. Hnutí mělo obrovský ohlas mezi Židy po celém Středomoří i Evropě. Šabtaj měl mít údajně mystické vize, které byly navíc umocněny studiem kabalistických spisů. Dnešní badatelé soudí, že Šabtaj trpěl jednou z foremmaniodepresivní psychózy. Šabtajovo hnutí, známé dnes jakosabatianismus, bylo největšímmesianistickýmhnutím uvnitř židovství od nástupu křesťanství. Šabtajova činnost se poměrně brzy znelíbila tureckým úřadům, které mu daly vybrat mezi konverzí kislámu, nebo popravou. Šabtaj konvertoval a spolu s ním i řada jeho přívrženců, neboť údajně mělo dojít touto cestou k vykoupení skrze hřích – Šabtaj měl sestoupit svou konverzí do nejhlubšího bahna, aby i z něj vysvobodil jiskry Božího světla, uvězněné v klipot. Sabatiáni vytvořili v Turecku dodnes působící malou sektu, nazývanou Dönme.
O století později započal svou kariéruJakob Frank, který se prohlásil za mesiáše podobně jakoŠabtaj Cvi, a navázal na jeho učení. Působil především v Polsku, ale také na Slovensku, v Uhrách, poměrně velký vliv získal i v Čechách a na Moravě. Aby se uchránil před pronásledováním ze strany židovských kruhů, které v něm spatřovaly nebezpečnéhoheretika, přestoupil nakatolictvía svůj přestup zdůvodnil podobně jako Šabtaj svůj přestup naislám. Také v jeho případě mělo dojít k vykoupení prostřednictvím nejhlubšího odpadnutí. K frankismu se hlásily i některé významné rodiny, nicméně již během 19. století sekta upadá a se smrtí dcery Jakoba Franka Evy v r. 1816 její období končí.
Skupiny frankistů a sabatiánů se v Evropě udržely dlouho, zhruba dvě stě let. Přívrženci těchto sekt byli ovšem uvnitř judaismu systematicky potíráni, a pokud se ocitli mimo židovské kruhy, většinou splynuli s novou komunitou, tj. s islámem nebo katolictvím. Jedním z následků tohoto sektářství byl i mnohem přísnější pohled na kabalu, zvláště pak na její luriánskou podobu, požadavek studia kabaly po dovršení 40 let, a u řady ortodoxních i později neortodoxních rabínů tato rezervovanost vyústila v odpor či odklon od kabaly a mystiky jakožto idejí duchovnímu životu „neprospěšných“.
Mystika kvetla v období renesance i v českých zemích, mezi nejznámější učence, kteří se jí zabývali, patříMaharal, dále naKrétěnarozený a vPrazepohřbenýJosef ben Šlomo Delmedigo,Ješaja Horowitz, autor spisuŠnej luchot ha-brit(Dvě desky smlouvy), který začal psát v Praze a dokončil v Jeruzalémě. Skládá se z výkladu židovských zákonů a etiky z kabalistického pohledu. Jedním z posledních významných mystiků bylŠmu'el Šmelke Horovic, který působil vMikulověv 18. století jako vrchnírabína je jedním z mála chasidských rabínů působivších na územíČechaMoravy. V18. stoletíbyl postoj ke kabale ze strany hlavních náboženských autorit, jakými byliEzechiel LandauneboJákob Emden, velmi negativní, právě kvůli problémům s frankisty.
Chasidismus v pojetí východoevropských židů je dnes považován za zatím poslední stupeň vývoje kabaly jakožto živoucí náboženské mystiky. Pro chasidy je typické totéž, co pro jejich předchůdce – výrazný důraz na osobní zbožnost, prožitek při modlitbě, radost, neskrývání emocí. Ohledně askeze bývají již zdrženlivější. Rabínský judaismus vždy odmítal ideucelibátuči hladovění (kromě vyhrazených postních dní) jako takovou, nicméně chasidem by neměl „cloumat" zlý úmysl –jecer ha-ra–, a to i v otázkách stylu života a sexuálních vztahů. Kromě toho je zde i důraz na učení významných kabalistů, které se projevuje např. změnou modlitebníhoritu– chasidé, ač patří meziaškenázské židy, používají upravený sefardský ritus, dnes označovaný jakonusach Sfard.
Pavel Hošekhovoří ožidovské mystice všedního dne. Tato židovská mystika totiž neznamená odklon od světa, ba naopak se má týkat všedního dne a činností, které jsou běžné, avšak zároveň mohou mít hluboký význam a na první pohled profánní situace se mohou stát setkáním s Bohem. "Svatost Hospodinova oltáře poté, co byl Chrám zbořen, přešla na jídelní stůl židovské domácnosti," připomíná Hošek rabínský výrok. Každodenní akt jídla a pití se tak stává svatým obřadem. Rovněž Píseň Šalomounova je důležitá pro židovské pojetí zbožnosti. V hebrejských spisech dále najdeme pokyny pro životosprávu. Tomuto přístupu jde o celistvý život před Boží tváří a to se týká svatých časů, míst a osob, ale všude se může dít to svaté (tedy nejenom v chrámu/synagoze, nejen v sobotu, nejen při modlitbě). A to se právě nejvíce ukazuje ve východoevropském chasidismu, který se soustředí na tyto činnosti. Východoevropští židé působili často jako kupci a při svých obchodních cestách vnímali přírodu a tuto všední mystiku. A tato mystika se nedosahuje askezí, ale i potěšením. Východoevropský chasidismus obsahuje i kritiku vůči přehnané náboženskosti, neboť ta vede k zatrpklosti a omylu. Cílem tedy není zvláštní intenzivní náboženský prožitek, ale tyto příležitosti že se nabízejí vždy všude. Současně se také chasidé necítí nábožensky nadřazení tím, jak prožívají svou spiritualitu.
Kromě kabaly v pojetí chasidismu, který stále, byť v modlifikované podobě existuje (ať už vUSAnebo vIzraeli), se kabala stále více studuje i nauniverzitáchjakožto vědecký obor, i naješiváchjakožto „zájmový předmět" – a nemusí se vždy jednat pouze o ješivy ortodoxní či chasidské. Pojetí kabaly na ortodoxních náboženských školách je více méně stejné jako v době předosvícenské, tzn. za závazné se považuje pouze tradiční podání (ať už ohledně autorství spisů nebo závaznosti výroků v nich uvedených). Na neortodoxních náboženských školách se ke kabalistickým dílům přistupuje více kriticky (nikoli však ke kabale jako takové, která je považována za legitimní způsob cesty k Bohu). Ve většiněsynagogbez ohledu naritusse recitují modlitby a písně, které mají svůj původ v mystice – nejznámější je např.Lecha dodi, píseň zkomponovaná kabalistouŠlomo ha-Levi Alkabecem, která se zpívá během pátečního soumraku.
Mystika kabaly se vedvacátém stoletítěšila rostoucí pozornosti i v nežidovských kruzích. Byli-li to zpočátku jen náboženští badatelé a okultníteozofickékruhy, kteří se o kabalu zajímali, stala se kabala středem pozornosti zejména s rozšířením moderní esoteriky a hlavně směruNew Age. Příkladem takové „new age kabaly“ může být „kabala“Michaela Bergaz Kabbalah centre, který si získal řadu přívrženců mezi americkými a britskými pop-celebritami, mezi jinými i popovou zpěvačkuMadonnunebo svého časuBritney Spears. Současní židovští kabalisté i vědci zabývající se kabalou jsou však k těmto výkladům kabaly veliceskeptičtía kritizují je jako hrubéfalzifikacepůvodního učení kabaly. Jedna z mnoha výtek směřuje právě k tomu, že dle Berga je kabala esoterním „nadnáboženským“ systémem, což jednak není pravda, a jednak to někdy vede laickou veřejnost k mylnému názoru, že kabala je jakousi „židovskou vírou“ nebo nezávislým náboženstvím, což je rovněž mylné.