Sásánovci

Sásánovcibylakrálovskádynastie, vládnoucí vestarověkéPersiiv letech224až651. Dobu jejího panování vymezuje pádparthskéarsakovské dynastiena počátku3. stoletíaarabská expanzevestoletí 7. Těžiště sásánovské říše se nacházelo na území současnýchstátůÍránaIrák, králové však dočasně ovládali i oblast dnešníhoJemenu,Sýrie,Turecka,Egypta,Afghánistánu,Pákistánu,Turkmenistánu,ArménieaÁzerbájdžánu.
Sásánovci, poslední předislámská dynastie v Persii, odvozují svůj původ od duchovního jménemSásán, který byl kolem roku200n. l. veleknězem chrámu bohyněAnáhityve městěStachruvPersidě, dnešnímFársu. Je o něm relativně málo známo, stejně jako o jeho synoviPápakovi, jenž se již domohl jistého politického vlivu v centrálním Íránu. Pápakův synArdašírzahájil někdy v druhém desetiletí3. stoletívzpouru protiparthskémuvelkokráloviArtabanu IV., porazil ho po několikaletých bojích roku224na planiněÓhrmazdakána vyvrátil parthskou říši, existující více než tři sta let. Svými výboji založil nový státní útvar, říši novoperskou či sásánovskou, která zanikla až v7. stoletípod náporemmuslimskýcharabskýchvojsk; v roce226se nechal slavnostně korunovat vKtésifóntuna velkokrále.
Vnitropoliticky prosazoval první Sásánovec politiku dorozumění s parthskou nobilitou, jež disponovala značnou mocí, zahraničněpoliticky započal takřka ihned s expanzí vůčiřímské říši, ovládající od dobSeptimia Severaoblast severníMezopotámie. Ačkoli válka mezi oběma mocnostmi skončila roku233v podstatě nerozhodně, v následujících letech se Peršanům podařilo dobýt několik římských opěrných bodů na hornímEufratu, což připravilo půdu pro další ofenzívní akce v budoucnu. Celkově měla perská říše za Ardašíra zhruba stejnou rozlohu jako říše parthská, rozdíl byl jen v tom, že sásánovský stát byl mnohem centralizovanějším a méně heterogenním útvarem než jeho parthský předchůdce.
Ardašírův synŠápúr I., který jako první sásánovský panovník užíval titulukrál králů Éránu a Anéránu(tj. Neíránu), je právem považován za jednoho z nejvýznamnějších válečníků v celých dlouhých dějinách Persie. Známé jsou zejména jeho tři výpravy proti římské říši, jež skončily těžkými porážkami císařskýchlegiína hranicích obou zemí (při třetí výpravě v roce260zajal Šápúr dokonce římskéhocísařeValerianaa s mnoha význačnými Římany ho odvedl do své vlasti).Šápúr rovněž ovládl pro svůj rodArménii, římskývazalskýstát spravovaný vedlejší liniíArsakovců, a po celé říši zakládal četná nová města (Gundéšápúr,Bíšápúra další). Nábožensky byl tolerantní (mj. i vůčikřesťanůmamanichejcům), přesto však nastal za jeho vlády zřetelný rozmachzarathuštrismu, spojený s posílením vlivu jeho kněží – mágů.
Po Šápúrově smrti roku271/272se na trůně vystřídali dva jeho synové, ale jejich vláda trvala příliš krátce na to, aby v dějinách zanechali větší stopu. Teprve další král, Šápúrův vnukBahrám II.(276–293), se udržel u moci déle a má proto jako panovník svůj význam. Ačkoli nebyl zdaleka tak energický jako jeho děd, podařilo se mu odrazit nebezpečný vpád Římanů, stále toužících odčinit porážky z předchozích let. Ve vnitropolitické oblasti měl na Bahráma značný vliv zarathuštrovský duchovníKartír, který ostře vystupoval proti jinověrcům – křesťanům, manichejcům,židůmabuddhistům.
Za králeNarséa(293–302) propukl opět konflikt s římskou říší, tentokrát kvůli Arménii, která se s pomocí císaře vymanila z perského vlivu (asi už na sklonku Bahrámovy vlády). Zpočátku probíhaly boje poměrně úspěšně pro sásánovskou stranu, avšak karta se rychle obrátila a po vážných porážkách musel velkokrál uzavřít roku297/298nevýhodnou mírovou smlouvu zNisibis, jež přiznávala Římanům svrchovanost nad Arménii i nadGruzií. Až do vlády Šápúra II. se již na perském trůně neobjevil panovník, který by měl ve vnitřních i zahraničněpolitických ohledech větší význam.
Narséův vnukŠápúr II.má mezi sásánovskými králi jeden primát – stál v čele perského státu plných sedmdesát let (309–379). Byl to panovník schopný a energický, v mnohém podobný svému pradědu Šápúru I. z předchozího století. Jeho vláda se vyznačovala vleklým válečným konfliktem s římskou říší, který sice nepřinesl výraznější územní zisky, zato však zjednal Peršanům respekt u sousedů na západě a celkově posílil královskou moc. Obléhání a dobytí města Amidy na římsko-perském pomezí či pokus římského císařeIulianaobsadit perské hlavní město Ktésifón se zapsaly trvale do válečných análů římských a perských dějin.
Zahraničněpolitické záležitosti za Šápúra silně ovlivňovaly domácí politiku. Koncem třicátých let, kdy začal konflikt s Římem, začala i dlouholetá perzekuce perských křesťanů, které král a zarathuštrovské kněžstvo považovali za exponenty římské politiky (do doby Šápúrova panování spadá vnějškováchristianizaceřímské říše zaKonstantina Velikého). Jednou z prvních obětí perzekuce, jež vyvolala v říši značné společenské napětí, byl i nejvyšší představitel perskécírkve, ktésifóntskýbiskupŠimon bar Sabba‘é. Pronásledování sporadicky pokračovalo ještě za Šápúrova nástupceArdašíra II.
Navzdory těmto problémům byl Šápúr II. bezpochyby jedním z největších panovníků, kteří kdy seděli na perském trůně. Byl nadaný stejnou měrou vojensky i diplomaticky a přivedl sásánovskou říši na vrchol moci. To si uvědomovali již současníci, např. římský kronikářAmmianus Marcellinus, který se v jedné fázi osobně zúčastnil bojů s králem. V íránské tradici je Šápúrova doba označována za "zlatý věk".
Za vlády tohoto panovníky se předpokládá sepsání Sasánského archetypuavesty.
Žádný z králů vládnoucích v příštích sto letech nedosáhl Šápúrova formátu a ani ti nejschopnější nedokázali zabránit postupnému úpadku říše. Příčin bylo více, od posílení moci šlechty na úkor panovníka až po vyčerpávající boje sHefthalityna východě, které perskou říši dokonce přivedly do politické závislosti na protivníku. Také mimořádné sucho a s tím spojená neúroda v šedesátých letech5. stoletíotřásly postavením velkokrále, třebaže se podařilo zamezit rozsáhlejším projevůmhladomoru. Podobně jako na západě, kde právě zanikal antický svět, i na východě procházel dosavadní řád závažnou krizí – a neméně dramaticky.
Z událostí 5. století mají největší význam porážka králePéróze I.v boji s Hefthality (484) a takzvané mazdakovské bouře v devadesátých letech, které jistou dobu ohrožovaly stabilitu celého společenského uspořádání v říši. Tyto nepokoje, spjaté s osobou náboženského reformátoraMazdaka, měly při zpětném pohledu za následek nikoli spravedlivější rozdělení majetku (jak Mazdak požadoval), nýbrž zlomení moci vysoké šlechty a opětovné posílení královské autority. V tomto smyslu přispěly k novému rozmachu sásánovské říše v6. století.
Na postavení křesťanů ve státě mělo značný vliv prosazenínestoriánstvíjako závazné formy věrouky v roce484(koncil v Gundéšápúru). Protože nestoriáni se nacházeli veschismatus ortodoxními křesťany na západě, přestali sásánovští králové pohlížet na své křesťanské poddané jako na římskou pátou kolonu a nechali je svobodně vyznávat jejichvíru.
Husrav I., zvaný v západních pramenechChosróés(531–579), byl po dlouhé době dalším skutečně významným panovníkem na sásánovském trůně, schopným organizátorem i vojevůdcem, jehož vládu lze srovnávat s panováním Šápúra II. před dvěma stoletími. Z perské říše se jeho přičiněním stala opět velmoc v mezinárodním měřítku – jeden z projevů reforem, jež státu zajistily stabilitu ve společenské a hospodářské oblasti. Podobně jako Šápúr i Husrav vedl vleklé války svýchodořímskou říšína západě, aniž by docílil větších územních zisků, na rozdíl od svého předchůdce však rozšířil hranice říše podstatnou měrou na jihu a severovýchodě (Jemen,Střední Asie).
Z Husravových reforem je nejvýznamnější daňová reforma, která koruně zajistila mnohem více financí, než měla dosud k dispozici, a reforma armády, díky níž získala říše lepší prostředky k vedení války. Klidu a stabilitě prospělo i konstituování loajální dvorské šlechty, třebaže z dlouhodobé perspektivy to neodstranilo antagonismus mezi panovníkem a magnáty.
V kulturní sféře je Husravova doba neméně důležitá. Král sám byl vzdělaný, literárně činný muž, který se zajímal ofilozofickéa náboženské otázky, přičemž nedělal rozdílu mezi věděním západu (Řecko) a východu (Indie). Známý je případ několikanovoplatónskýchfilozofů, kteří našli útočiště na jeho dvoře, poté co byla zavřena pohanskáathénskáakademie. Varchitektuřese za jeho vlády projevuje silné ovlivnění západními vzory, což zčásti souviselo s přílivem římských zajatců během válek sKonstantinopolí.
Po Husravově smrti převzal vládu jeho synHormizd IV., muž, který se svými schopnostmi ani zdaleka nevyrovnal otci a navíc si svou despotickou povahou znepřátelil šlechtu i vojsko. V letech589–590proti němu vypukla vzpoura v armádě, jež k moci vynesla prvního nesásánovského králeBahráma VI.z rodu Mihránů, zatímco právoplatný dědic trůnu, princHusrav, uprchl do východořímské říše. V roce591Východní Římané poprvé v historii intervenovali a po porážce Bahráma VI. vybojovali korunu pro prince Husrava.
Husrav II. upevnil během deseti let svou zprvu vratkou moc natolik, že mohl roku603zahájit novou válku s Konstantinopolí, která mu dopomohla k trůnu. Jako záminku si vzal zavraždění svého někdejšího ochránceMaurikiauzurpátoremFokou– mohl se tak stylizovat do role Maurikiova mstitele. Již kolem roku605dobyla perská vojska pohraniční pevnostiEdessu, Amidu,MardinaAleppo(Berroiu) a konflikt pokračoval i po Fokově pádu v roce610, třebaže nový císařHerakleiosusiloval o mír.
V letech611–619se zdálo, že se Husrav II. zapíše do perských dějin jako jeden z největších dobyvatelů –Sýrie, velká částMalé Asie,PalestinaaEgypt, to vše padlo do jeho rukou a bylo obsazeno sásánovskými jednotkami. Císaři Herakleiovi se jeho říše zmenšila zhruba o třetinu, přestože se ze všech sil snažil situaci stabilizovat. Nakonec se však karta přece jen obrátila a od roku622dopadala na Peršany rána za ranou (vrcholem byla porážka uNiniveroku627). Husravova politika tak skončila naprostou katastrofou.
Porážka ve válce s císařem Herakleiem způsobila svržení Husrava II. palácovým převratem, což uvrhlo perský stát do těžké vnitropolitické krize – během pěti let (628–633) se na trůně vystřídalo celkem deset panovníků, někteří jen lokálního významu. Byl mezi nimi jeden nesásánovský králKavád II., vojevůdceŠahrvaráz, a dokonce i dvě královny,BóránaÁzarméducht. Teprve roku633se situace jakž takž stabilizovala a moci se chopil vnuk Husrava II.Jazdkart III., jemuž bylo souzeno stát se posledním vládcem dynastie.
Perská říše potřebovala po dlouholetých válkách na západě a následných vnitřních rozbrojích především klid, ale v této kritické chvíli jí zcela nečekaně vyvstal nový soupeř –arabskékmeny, politicky sjednocené vystoupenímMohamedovým. Již v roce634dorazilo k perskému dvoru arabské poselstvo, jehož členové vyzvali krále Jazdkarta, aby buď přestoupil kislámu, nebo platilmedínskémuchalífuUmarovitribut. Když to Jazdkart odmítl, vpadla muslimská vojska doMezopotámie, porazila sásánovská vojska vbitvě u Kádisíjea v roce637vstoupila bez boje do Ktésifóntu. Velkokrál s dvorem uprchli na východ.
Následoval řetěz vojenských porážek, vrcholící roku642bitvou u NehávanduvMédii, která prakticky rozhodla o arabském vítězství. Odpor zbytků Jazdkartových jednotek sice trval až do roku651, kdy byl velkokrál zavražděn a do muslimských rukou padlChorásánna východě Íránu, fakticky ale říše zanikla již ve čtyřicátých letech. Nastala éra muslimského Íránu, vláda Sásánovců i vláda zarathuštrismu jako dominující víry v oblasti byla minulostí.