Katolická církev a ekumenismus

Katolická církevse zapojila do moderníhoekumenického hnutízejména poDruhém vatikánském koncilu(1962–1965) a vydání dekretuUnitatis redintegratioa deklaraceDignitatis humanae. Právě na koncilu vzniklaPapežská rada pro podporu jednoty křesťanů. Osoby stojící mimo katolickou církev byly kategorizovány jakoheretici(v souvislosti sprotestantismem) neboschizmatici(jako v případěpravoslavné církveastarobylých východních církví), ale v mnoha kontextech se v pokoncilní církvi, aby se předešlo urážkám, používáeufemismus„odloučení bratři“.
Ekumenismus, z řeckého slova „oikoumene“, což znamená „celý obydlený svět“ (srov. Sk 17,6; Mt 24,14; Žd 2,5), je podpora spolupráce a jednoty mezi křesťany.Jednotakřesťanstvaje tradičníkatolickýpohled naekumenismus; podle tohoto názoru je každé nekatolickékřesťanskécírkevní společenstvípředurčeno k návratu do jednoty katolické církve, od níž se odtrhlo.Jako původní církev založená Ježíšem Kristem se podle katolického učení církev považuje za „jedinou pravou církev“,což znamená, že podle tohoto učení je jednota křesťanů již skutečností, která je v katolické církvi přítomna.
Vstřícnostkatolické církvev ekumenismu vycházela z přesvědčení, že rozdělené křesťanství „otevřeně odporuje Kristově vůli, pohoršuje svět a poškozuje svatou věchlásání evangelia všemu stvoření.“
„Hledání jednoty křesťanů bylo jedním z hlavních zájmůDruhého vatikánského koncilu“.To bylo potvrzeno již v okamžiku, kdy byl koncil vyhlášen, a topapežem Janem XXIII.běhemnešpor, které 25. ledna 1959 vbazilice svatého Pavla za hradbamiukončilyoktáv modliteb za jednotu křesťanů.
„Katolická církev je odhodlána usilovat o sjednocení všech křesťanů, ale bouřlivý duch, který se dostavil po II. vatikánském koncilu, byl zmírněn. Střízlivě uvažující lidé si uvědomují, že cesta k plné jednotě bude dlouhá a namáhavá. Jedním z hlavních ekleziologických úkolů je rozeznat vztahy mezi církvemi.“V pozadí snahy katolické církve o ekumenismus je uznání, že prvky posvěcení a pravdy se nacházejí i v jiných církvích, že v jistém smyslu jde o křesťany apartikulární církvečicírkevní společenstvía že samotný společnýkřestje podněcuje k větší jednotě, neboť křest je dar, který „patří“ katolické církvi jako jedna zesvátostí, kterými ji Kristus obdařil.
Lze říci, že „ekumeničnost“ církve je jiným způsobem vyjádření její „radikální katolicity a/nebo univerzality“.
VDirektoriu pro uplatňování zásad a norem ekumenismuse uvádí, že biskupové katolické církve „jednotlivě za své diecéze a kolegiálně za celou církev jsou pod vedenímSvatého stolcezodpovědní za ekumenickou politiku a praxi“.
Katolická církevse považuje zajednu, svatou, katolickou a apoštolskou církev, kterou založil sámKristus. Její učení, jak před Druhým vatikánským koncilem, tak po něm, ztotožňuje jedinou Kristovu církev s katolickou církví.
Ekumenismusvychází z toho, že Kristus založil jen jednu církev, nikoliv mnoho církví, a proto je konečnou nadějí a cílem katolické církve, aby se s ní prostřednictvím modlitby, studia a dialogu znovu spojily historicky oddělené církve.
Jednota byla vždy hlavním cílem katolické církve. PředDruhým vatikánským koncilemdefinovala katolická církev ekumenismus jako dialog s ostatními křesťanskými skupinami s cílem přesvědčit je, aby se vrátily k jednotě, kterou samy porušily.
Nadruhém lyonském koncilu(1274) aflorentském koncilu(1438–1442), kterých se účastnili někteří biskupovépravoslavných církví, byly vypracovány sjednocující formule, které východní církve nepřijaly.
Katolická církev i před Druhým vatikánským koncilem vždy považovala za povinnost nejvyššího stupně usilovat o plnou jednotu s odcizenými společenstvími spolukřesťanů a zároveň odmítat to, co považovala za předčasné a falešné sjednocení, které by znamenalo nevěrnost nebo zamlčování učení Písma svatého a Tradice. Hlavní důraz však byl kladen na opatrnost, jak je uvedeno v kánonu 1258 Kodexu kanonického práva z roku 1917:
Cílem II. vatikánského koncilu, jak uvedl jeho iniciátorpapež Jan XXIII., bylo usilovat o obnovu uvnitř samotné církve, která by sloužila těm, kdo jsou odloučeni od římského stolce, jako „jemné pozvání k hledání a nalezení oné jednoty, za kterou se Ježíš Kristus tak vroucně modlil ke svému nebeskému Otci“.Koncil zahájil éru usilovného úsilí nejen o vysvětlení církevního učení druhým, ale také o pochopení jejich pohledu.
Katolická církev se sice považuje za „jednu, svatou, katolickou a apoštolskou církev“, kterou založil sám Kristus, ale uznává, že:
Katolická církev se od Druhého vatikánského koncilu, za papežůJana XXIII.,Pavla VI.a na počátku pontifikátuJana Pavla II.snažila o co největší smíření s ostatními křesťanskými církvemi.
Sanglikánskýmiteology bylo dosaženo významných dohod okřtu,pastorační služběaeucharistii. Sevangelicko-luteránskýmiorgány bylo dosaženo podobné dohody v oblastiteologie ospravedlnění. Tyto přelomové dokumenty přinesly užší bratrské vztahy s těmito církvemi.
Vývoj od 2. poloviny 20. století, v otázkách jako jesvěcení žena mužů žijících v homosexuálních vztazích, však představuje nové překážky pro smíření zejména s anglikány/episkopály. V důsledku toho katolická církev v posledních letech zaměřila své úsilí na smíření spravoslavnou církví, s níž nejsou teologické rozdíly tak velké.
Vztahy s některýmipravoslavnými církvemibyly sice v 90. letech 20. století napjaté kvůli majetkovým otázkám vpostsovětských státechporozpadu Sovětského svazuv letech 1989–1991, ale v nynější době jsou tyto neshody z velké části vyřešeny. Bratrské vztahy s východními církvemi se nadále rozvíjejí.
Kodex kanonického právaz roku 1983již nemá kánony, které by absolutně zakazovaly společenskou spolupráci římskokatolických duchovních (biskupů, kněží a jáhnů) s duchovními jiných věroučných systémů. Stále však absolutně zakazuje katolickým kněžím koncelebrovat eucharistii s členy společenství, která nejsou ve společenství s katolickou církví (kánon908). VDirektoriu pro uplatňování zásad a norem v oblasti ekumenismuse uvádí: „Křesťané mohou být povzbuzováni ke sdílení duchovních aktivit a zdrojů, tj. ke sdílení toho duchovního dědictví, které mají společné, způsobem a v míře přiměřené jejich současnému rozdělenému stavu.“
Jedním z nejvýznamnějších dokumentů o ekumenických vztazích byl dokumentKřest, eucharistie a služba(tzv.Limská deklarace), který vydalaKomise pro víru a svěceníSvětové rady církví(WCC) v roce 1982.
Ačkoli katolická církev není členem WCC, od roku 1968 jsou někteří katoličtí teologové řádnými členy komise.Ačkoli ne jako zástupci své církve, katoličtí teologové se podíleli na přípravě dokumentu z roku 1982, jehož cílem bylo hledat společný základ mezi různými tradicemi týkajícími se křesťanského obřadu iniciace (křtu), svátostieucharistiea povahysvěcení(čiordinace), a zároveň jasně uvést rozdíly, které mezi nimi existují. Církve byly vyzvány, aby sdělily své reakce na obsah dokumentu s cílem „analyzovat ekumenické důsledky pro církve na budoucí světové konferenci o víře a svěcení“.
Katolická církev uznává 21ekumenických nebo všeobecných koncilů:Nicea I.(325),Konstantinopol I.(381),Efez(431),Chalcedon(451),Konstantinopol II.(553),Konstantinopol III.(680–681),Nicea II.(787),Konstantinopol IV.(869–870),Laterán I.(1123),Laterán II.(1139),Laterán III.(1179),Laterán IV.(1215),Lyon I.(1245),Lyon II.(1274),Vídeň(1311–1312),Kostnice(1414–1418),Florencie(1438–1445),Laterán V.(1512–1517),Trident(1545–1563),Vatikán I.(1869–1870),Vatikán II.(1962–1965).
Z nichpravoslavná církevbyzantské tradice přijímá pouze prvních sedm, rodina „nechalcedonských“ nebo „předhalcedonských“ církví pouze první tři aasyrská východní církevpouze první dva.
Navzdory tomu dialog ukázal, že i tam, kde rozdělení trvalo déle než předchozí společenství – jako v případě rozkolů, které měly kořeny v christologických sporech nakoncilu v Efezu(431) a nakoncilu v Chalcedonu(451) –, se několik doktrinálních rozdílů často, ale ne vždy, týkalo terminologie, nikoliv podstaty. Ve skutečnosti pouhé desetiletí dialogu udělalo pro zacelení rozporů více než patnáct století apologetiky, stereotypů a podezírání.
Katolická církev uznává Asyrskou církev Východu jako jeden z platných nástupnických orgánů starověké církve v mezopotámském údolí, kde se křesťanství etablovalo kolem roku 150, ačkoli tradice odvozuje apoštolské počátky odapoštolaTomášea jeho učedníků – následovníkůAddaiaMari.
Rozdělení mezi církví Perské říše a církvemi v Římě a Konstantinopoli se odvíjí od sporů o legitimitu pojmůmatka Boží(Theotókos)amatka Kristova(Christotókos)proPannu Marii, které vyvrcholily na koncilu v Efezu v roce 431. Asyrská církev přijala radikální antiochijskou christologii, jak ji formulovaliNestoriusaTheodor z Mopsuestie. Někdy se jim mylně říkalonestoriáni. Katolická církev toto označení odmítá.
Dialog začal setkáním asyrského patriarchy (katolikose) Mar Dinkha IV. s papežem Janem Pavlem II. v roce 1984 a patriarchovou účastí na prvním Assiském dni modliteb za mír v roce 1986. Téměř desetiletý dialog se ukázal jako dostatečný k vyřešení neshod ohledně terminologie v christologii, což vedlo keSpolečnému christologickému prohlášení mezi katolickou církví a Asyrskou církví Východu,které podepsalipapež Jan Pavel II.z katolické církve aMar Dinkha IV.zAsyrské církve Východuv roce 1994.
Společné prohlášenípřipomíná, že asyrská východní církev se modlí k Panně Marii jako k „Matce Krista, našeho Boha a Spasitele“ a katolická tradice oslovuje Pannu Marii jako „Matku Boží“ a také jako „Matku Kristovu“, což jsou plnější výrazy, kterými každá církev jasně uznává jak božství, tak lidství Mariina syna. Spolusignatáři Společného prohlášení tak mohli prohlásit: „Oba uznáváme oprávněnost a správnost těchto vyjádření téže víry a oba respektujeme přednost každé církve v jejím liturgickém životě a zbožnosti.“
Během následujících šesti let se na každoročních setkáních dialogu dospělo ke společnému chápání svátostí, které bylo v roce 2000 zveřejněno jako „Společné prohlášení o svátostném životě“. Doufalo se, že i toto prohlášení bude povýšeno na úroveň Společného nebo Společného prohlášení, zatímco dialog přejde k praktickým ekleziologickým, pastoračním a administrativním otázkám plného společenství.
V roce 2004, v předvečer formálního společného prohlášení, se však asyrský patriarcha a biskupové rozhodli dialog přerušit, protože si uvědomili, že „všechny překážky pro obnovení plného společenství s katolickou církví již prokazatelně neexistují“.
Následujícího roku asyrská synoda suspendovala svého hlavního ekumenistu, MarBawai Soro, který vedl dialog s Římem po dobu dvaceti let. V roce 2008 Mar Bawai spolu se šesti kněžími, třiceti jáhny a asi tisícovkou věřících přerušil společenství s asyrskou církví a vstoupil do plného společenství jako součástchaldejské katolické církve.Osobní napětí z těchto událostí dále oddálilo pokračování sjednocovacích rozhovorů.
V březnu 2015 zemřel Mar Dinkha IV. V září 2015 byl zvolen nový katolický patriarchaGewargis III.
Od roku 2003 katolická církev vede dialogy s celým společenstvímstarobylých východních církvíjako celkem, nikoli s jednotlivými autokefálními církvemi.
S jednotlivými starobylými východními církvemi:
Se společenstvím starobylých církví jako celkem:
Balamandská deklaraceSmíšené mezinárodní komise pro teologický dialog mezi katolickou a pravoslavnou církvíz roku 1993 pojednává o ekleziologických zásadách a navrhuje praktická pravidla pro katolickou církev ipravoslavné církve, která by měly uplatňovat v souvislosti se zlepšením vzájemných vztahů tím, že se budou vzájemně vyhýbat zasahování do církví a nebudou polemicky využívat historii.Podle kardinálaEdwarda Cassidyhozpráva obsahuje tři zásady: žejednotlivci mají svobodu řídit se svým svědomím, ževýchodní katolické církve mají právo na existenci, žeuniatismusnení současnou metodouplného společenství;a dva závěry: že katolická církev a pravoslavné církve jsou „sesterské církve“ a že je třeba se vyhnoutopakování křtu.Zásada, že „nedotknutelná svoboda osob a jejich povinnost řídit se požadavky svého svědomí“,je podle Cassidyho základní a „ospravedlňuje jak osobní volbu přimknout se ke katolické církvi nebo k pravoslavné církvi, tak nabízí možnost návratu ke katolické církvi těm společenstvím, která byla v letech 1945–1949komunistickými režimydonucena konvertovata stát se součástí pravoslavné církve“, jak se to stalo vUkrajinské sovětské socialistické republice,Rumunské socialistické republiceaČeskoslovenské socialistické republice.Východní katolíci tento dokument odmítli, „protože se zdálo, že by neměli nikdy existovat“, zatímco pravoslavní jej odmítli, protože nevyzýval ke zrušení východních katolických církví.
3. července 2019 vyšlo najevo, že během setkání ve Vatikánu s pravoslavným arcibiskupem Jobem z Telmessosu, který zastupoval ekumenického patriarchu pravoslavné církve Bartoloměje z Konstantinopole, během svátku svatých Petra a Pavla 29. června 2019 papež František prohlásil, že cílem mezi katolickou a pravoslavnou církví by měla být spíše jednota než vyrovnávání rozdílů.Papež František také Bartolomějovi daroval devět úlomků kostí, které podle pověsti patřily svatému Petrovi a které byly vystaveny na veřejné mši, jež se konala ve Vatikánu v listopadu 2013 u příležitosti „Roku víry“.
V únoru 2016 sepapež Františeka ruský pravoslavný patriarchaKirillsetkali na Kubě a poté vydalispolečné prohlášení.
4. července 2019 však bylo potvrzeno, že mezi Vatikánem a Ruskou pravoslavnou církví stále přetrvává napětí, jehož hlavní příčinou je ukrajinský konflikt.Navzdory „srdečnému“ setkání s ruským prezidentemVladimirem Putinemve Vatikánu papež František prohlásil, že je nepravděpodobné, že by navštívil Rusko, pokud Putin nebude souhlasit s tím, že do pozvání nezahrne ruskou pravoslavnou církev, což by podle Putina bylo také nepravděpodobné.Papež František také vyjádřil podporuukrajinské řeckokatolické církvi, která se postavila proti Putinovi a ruské pravoslavné církvi.Během prvního dne setkání s představiteli ukrajinské řeckokatolické církve 5. července 2019 papež František také obvinil ruskou pravoslavnou církev, že se snaží na Ukrajině manipulovat i s „jinými náboženstvími“.
Katolicko-luteránský dialogzačal před více než třiceti lety a zahrnoval jedenáct diskusních kol. Poslední diskuse se zaměřila na nauky spojené s věčným životem. Výsledkem dialogu je jedno významné společné prohlášení týkající se nauky oospravedlnění, vydané v roce 1999 pod názvemSpolečné prohlášení o nauce o ospravedlnění.
NaDen reformacev roce 2016 přijelpapež Františekzakatolickou církevdo Švédska (kde je luteránská církevnárodní církví), aby si připomněl 500. výročí reformace vkatedrále v Lundu, která slouží jako katedralundského biskupaŠvédské církve, luteránské církve.V oficiální tiskové zprávěSvatého stolcese uvádí:
Ekumenické bohoslužbě předsedal biskupMunib Younan, předsedaSvětové luterské federace,Martin Junge, generální tajemník Světové luterské federace, a také papež František, představitel katolické církve.
Řádová sestra Susan Woodová, z komunityMilosrdných sester, která je profesorkou systematické teologie a vedoucí katedry teologie na Marquette University a bývalou prezidentkouAmerické katolické teologické společnosti, uvedla, že „od II. vatikánského koncilu uznáváme nedokonalé společenství mezi luterány a katolíky“ a že ona osobně věří, že „v luteránské a katolické víře v reálnou přítomnost Krista v eucharistii není žádný podstatný rozdíl“.Woodová bez jakýchkoli podkladů tvrdila, že podle jejího názoru by v blízké budoucnosti mohlo dojít k interkomuniu na místech, „odkud se lidé nemohou dostat ven, jako jsou domovy důchodců a věznice.“Kromě obecně radikálně odlišných nauk luteránství a katolicismu však zůstává faktem, že katolická církev neuznává luteránskou eucharistii za platnou.
Dlouhodobé nepřátelství mezi katolickou církví aanglikánským společenstvímvyvolal odpor části Angličanů proti vyhlášeníkrálovské svrchovanostikráleJindřicha VIII.nad církví v Anglii, konfiskaci církevního majetku,zrušení klášterů, cechů a kancionálů, popravám kněží, nucené účasti na anglikánských bohoslužbách, nucenému odvádění desátků státní církvi a ilegalizaci katolické víry.
Za vládyMarie I. Anglickédošlo ke krátkému obnovení společenství s Římem. Její smrt znamenala konec katolických pokusů smířit zákonem anglickou církev s Římem. ExkomunikaceAlžběty I. AnglicképapežemPiem V.v roce 1570 a povolení vzpoury proti ní přispěly k oficiálnímu podezírání anglických katolíků z věrnosti. To spolu se snahou prosadit nároky etablované církve vedlo k vyhlášení restriktivních zákonů proti jejich občanským a náboženským právům. Omezení z alžbětinské doby byla zmírněna až několika legislativními reformami v 19. století, souhrnně známými jakoemancipace katolíků. Poslední omezení katolíků, které jim bránilo uzavírat sňatky s královskou rodinou, bylo odstraněno v roce 2013, ačkoli se nemohou stát panovníkem, protože by jako takoví byli hlavou anglikánské církve.
V roce 1896papežLev XIII.vydalApostolicae curae, v níž odmítlanglo-katolickénárokyoxfordského hnutíachicagsko-lamberského čtyřúhelníku, jako napříkladapoštolskou posloupnost. Lev XIII. v něm prohlásil anglikánské svěcení za „naprosto neplatné a naprosto neúčinné“. Oficiální odpovědí arcibiskupůanglikánské církvebylSaepius officio. Rozsudek zůstává v platnosti i ve 21. století. Rozsudek o neplatnosti potvrdila v roce 1998Kongregace pro nauku víry, když uvedlaApostolicae curaejako příklad autoritativního učení katolické církve.
Určité pokusy o dialog začaly v roce 1915, kdy papežBenedikt XV.schválil britskou legaci ve Vatikánu, kterou vedl anglikán s katolickým zástupcem. Diskuse o možném sjednocení v rámciMalinských rozhovorůvšak nakonec v roce 1925 zkrachovala. Pokračující snahy vyústily v rozšířeníTýdne modliteb za jednotu křesťanův obou církvích (a dalších) a v návštěvuGeorge Bella,biskupa z Chichesteru, u milánského kardinálaGiovanniho Montinihov roce 1955.
Skutečného sblížení bylo dosaženo pod vedenímpapežeJana XXIII., jehož založení „Sekretariátu pro podporu jednoty křesťanů“ povzbudilo arcibiskupaGeoffreyho Fisherak historické, i když ne zcela oficiální návštěvě Vatikánu v roce 1960.Riponský biskupJohn Moormannásledně vedl delegaci anglikánských pozorovatelů naII. vatikánském koncilu. V roce 1966 vykonal arcibiskupMichael Ramseyoficiální návštěvu u papežePavla VI.a v následujícím roce byla založenaAnglikánsko-římskokatolická mezinárodní komise(Anglican–Roman Catholic International Commission, ARCIC). Její první projekt se zaměřil na autoritu Písma a komise od té doby vypracovala devět dohodnutých prohlášení. První fáze činnosti ARCIC skončila v roce 1981 vydáním závěrečné zprávyElucidations on Authority in the Church(Objasnění autority v církvi). Druhá fáze probíhá od roku 1983. Poslední dohodnuté prohlášení se týkalomariánské teologiea bylo zveřejněno v roce 2004.
Pavel VI. zašel tak daleko, že anglikánskou církev označil za „naši milovanou sesterskou církev“, ačkoli toto označení nemusí odpovídat současnému smýšlení ve Vatikánu. Donedávna jej používaly internetové stránky římskokatolickéAmpleforth College(s odkazem na anglikánské žáky této školy).
„Vzhledem ke značnému rozsahu našeho společného chápání eucharistie [...] a ústřednímu významu eucharistie pro naši víru,“ napsala ARCIC v neautoritativním prohlášeníRosteme společně v jednotě a poslání(Growing together in unity and mission, GTUM), že „podporujeme vzájemnou účast na eucharistii, přičemž respektujeme různé disciplíny našich církví.“GTUM navrhuje, aby „povzbuzovali anglikány a římské katolíky k modlitbám za místního biskupa druhé církve i za svého vlastního biskupa a za Boží požehnání pro jejich spolupráci, pokud je to možné, při vedení misie místních církví. Vítáme rostoucí anglikánský zvyk zahrnovat do modliteb věřících modlitbu za papeže a vyzýváme římské katolíky, aby se pravidelně veřejně modlili za arcibiskupa z Canterbury a představitele anglikánského společenství.“Vzhledem k tomu, že obě strany vzájemně uznávají, že křest je v jejich rukou, navrhuje GTUM, aby „byla možná řada praktických iniciativ. Místní církve mohou zvážit vypracování společných programů pro formaci rodin, které předkládají děti ke křtu, a také přípravu společných katechetických materiálů pro použití při přípravě na křest a biřmování a vnedělních školách. Navrhujeme, aby naše místní farnosti pravidelně společně veřejně vyznávaly víru, třeba každoroční obnovou křestních slibů o Letnicích. Vyzýváme místní církve, aby používaly stejný křestní list, případně aby revidovaly a vylepšily ty, které se v současnosti používají. Při respektování současných kanonických požadavků také podporujeme zapojení svědků z druhé církve při křtu abiřmování, zejména v případě kandidátů z mezicírkevních rodin.“
Navzdory produktivitě těchto diskusí je dialog napjatý v důsledku vývoje v některých provinciích anglikánského společenství, kde dochází ke svěcení žen, k liberálnímu učení o potratech a ke svěcení osob ve veřejném sexuálním vztahu mezi osobami stejného pohlaví na kněze a v jednom případě na biskupa (Gene Robinson). Většího pokroku bylo dosaženo ve vztahu k anglikánským církvím mimo Společenství.
KardinálWalter Kasper, předsedaPapežské rady pro podporu jednoty křesťanů, varoval, že pokud by anglikánská církev vysvětila ženy na biskupy, jak to učinilaepiskopální církev, mohlo by to zničit jakoukoli šanci na sjednoceníanglikánskéa katolické církve.Ačkoli ARCIC v roce 2003 dokončil významný dokument o mariánské teologii, Jan Pavel II. po vysvěcení Gena Robinsona na biskupa dočasně odvolal všechny budoucí rozhovory mezi katolickou církví a anglikánským společenstvím.
Jan Pavel II. vydalpastorační ustanovenípro anglikánské kongregace, které si jako celek přejí vstoupit doplného společenstvíse Svatým stolcem. Existuje pouze malý počet farností sloužící liturgii podleAnglican Use, které se nacházejí ve Spojených státech. Jedná se o římskokatolické farnosti, které si mohou při bohoslužbách ponechat některé prvkyBook of Common Prayer. Jedna zpokračujících anglikánských církvíse navíc pokusila dosáhnout uznání Říma, aniž by se vzdala svých liturgických tradic, jak to učinily farnostiAnglican Use.
Podle kánonu 844Kodexu kanonického právalatinské církve z roku 1983by katolíci neměli přijímat od anglikánského duchovního a katoličtíduchovníby mohli anglikánům udělovat svátostieucharistie, pokání a pomazání nemocných pouze v případě nebezpečí smrti nebo jiné vážné a naléhavé potřeby a za předpokladu, že dotyčný anglikán nemůže oslovit anglikánského kněze, spontánně o svátost požádá, prokáže víru katolické církve ve vztahu ke svátosti a je řádně disponován (kánon 844 §4).
V říjnu 2009 oznámila Kongregace pro nauku víry záměr papežeBenedikta XVI.vytvořit nový typ církevní struktury, tzv.osobní ordinariát, pro skupiny anglikánů, kteří vstupují do plného společenství s římským stolcem.Tento plán vytvořil struktury osobních ordinariátů pro bývalé anglikány v rámci katolické církve nezávisle na stávajících diecézíchlatinské církve. Umožňoval by jim zachovat prvky anglikánské liturgie, spirituality a náboženské praxe, včetně ženatých kněží, ale nikoli ženatých biskupů.Anglicanorum coetibusbyl vydán 4. listopadu 2009. „Osobní ordinariát svatopetrského stolceje obdobou diecéze, kterou Vatikán vytvořil v roce 2012 pro lidi vyrostlé v anglikánské tradici, kteří se chtějí stát katolíky.“
Starokatolická utrechtská arcidiecézevznikla v roce 1703.na území, které zaujímala historickářímskokatolická utrechtská arcidiecéze, jež byla kanonicky zrušena v reakci naprotestantskou reformaciv roce 1580a nahrazenanizozemskou misiízřízenou v roce 1592.
Po roce 1870 několik německy mluvících katolíků opustilo katolickou církev v souvislosti sPrvním vatikánským koncilem. Mnozí se spojili s nezávislým biskupem z Utrechtu, který mezi nimi vysvětil duchovní a vytvořilstarokatolické církve. Katolická církev, ačkoli není ve společenství, uznává jako platné starokatolické svěcení a apoštolskou posloupnost, ale neuznává jejich svěcení žen na kněze zahájené v 70. letech 19. století. Starokatolické církve se považují za církve v plném společenství s anglikánským společenstvím.
Polská národní katolická církevukončila v roce 1978 interkomunio s anglikánským společenstvím a v roce 1996 s členskými církvemiUtrechtské unie, protože se neshodly v otázce svěcení žen. Od té doby se sblížila s Římem, který jí přiznává podobné postavení jako pravoslavným církvím.
V roce 2010 katolická církev a reformované církve ratifikovaly společnou dohodu o vzájemném uznávání křtu,takže katolická církev i reformované církve uznávají platnost křtu provedeného v každé z těchto denominací.
Od roku 2021 vedeKatolická biskupská konference Spojených států amerických(USCCB) ekumenickou diskusi sLetničními/charizmatickými církvemi Severní Ameriky(Pentecostal/Charismatic Churches of North America, PCCNA) a také diskutuje o možnosti budoucího teologického dialogu mezi letničními a katolicismem.
V mnoha oblastech Spojeného království, kde existuje pouze jedna křesťanská církev (např. anglikánská, baptistická, metodistická nebo sjednocená reformovaná), může „rozšířit prohlášení o ekumenickém přijetí a závazku křesťanů jiných vyznání a pozvat je, aby se stali součástí života a svědectví této bohoslužebné kongregace.“Katolická biskupská konference Anglie a Walesuvydala pro věřící následující pokyny:
Římskokatolický arcibiskupJohn Bathersbya anglikánský biskupDavid Beetge, kteří předsedají Mezinárodní anglikánsko-římskokatolické komisi pro jednotu a misii (International Anglican–Roman Catholic Commission for Unity and Mission), povzbuzují protestanty a katolíky, aby se vzájemně účastnili bohoslužeb, i když při nich nepřijímají svaté přijímání, jak je uvedeno v publikaciGrowing Together in Unity and Mission:
Papež Františekuvedl, že v severní Argentině anglikánský biskup a římskokatolický biskup, kteří jsou oba přáteli, spolupracují při výuce vkřesťanských misiíchs domorodci.S vědomímKongregace pro nauku víryse anglikáni i římští katolíci vzájemně účastní liturgií a zapojují se „do společné lásky“.Papež František tento ekumenismus pochválil a prohlásil: „Myslím, že je to bohatství, které naše mladé církve mohou přinést Evropě a církvím, které mají velkou tradici.“Papež František připomněl své vlastní přátelství s anglikány vBuenos Aires, vzhledem k tomu, žeanglikánská katedrála svatého Jana Křtitelebyla postavena vedle římskokatolické farnosti Merced.
Papež Lev XIII.
Papež Pius XI.
Papež Pius XII.
Papež Jan XXIII.
Papež Jan Pavel II.
Některé prvky římskokatolického pohledu na ekumenismus ilustrují následující citace z dekretu Druhého vatikánského koncilu o ekumenismuUnitatis redintegratio(UR) z roku 1964 a z encykliky Jana Pavla II.Ut unum sint(UUS) z roku 1995.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuCatholic Church and ecumenismna anglické Wikipedii.