Historie hypotéz vzniku a vývoje sluneční soustavy

Různé myšlenky týkající se původu a osudu světa se objevují již v nejstarších známých spisech, ovšem po většinu lidské historie se žádná z těchto teorií nijak nedotýkala přímosluneční soustavy. Hlavním důvodem bylo, že sluneční soustava, jak ji chápeme dnes, zpočátku ani nebyla známa a později její existenci stále téměř nikdo nevěřil. Prvním krokem bylo uznání teorieheliocentrismu, což byl model, který umisťovalSluncedo středu celé soustavy aZemina jehooběžnou dráhu. S touto myšlenkou přišel jižAristarchos ze Samuněkdy kolem roku 600 př. n. l., ale všeobecného přijetí se jí dostalo až na konci 17. století.
Nejrozšířenější teorií ovzniku sluneční soustavyje tzv.mlhovinová hypotéza, podle níž se sluneční soustava zformovala před přibližně 4,6 miliardami let z obrovského, několiksvětelných letvelkéhomolekulárního mračna, které z nějakého důvodu (snad kvůli výbuchu blízkésupernovy)gravitačně zkolabovalo. Výsledkem byl vznik několikahvězd, mezi nimi i Slunce.Plyn, z něhož se vytvořila sluneční soustava, měl jen o málo větší hmotnost, než jakou má dnes samotné Slunce; většina plynu se totiž shromáždila v centru a podílela se na jeho vzniku. Zbývající materiál se zploštil doprotoplanetárního disku, v němž se vytvořilyplanetya další tělesa dnešní sluneční soustavy.
Jak Slunce stárne, tak postupně chladne a nafukuje se, až stanečerveným obrem. Poté odvrhne část svých vnějších vrstev, ze kterých se vytvoříplanetární mlhovina.Ze zbytku Slunce se stanebílý trpaslík. Některé planety budou v průběhu těchto procesů zničeny, jiné vystřeleny domezihvězdného prostoru. Některé sice tyto fáze na oběžných drahách kolem Slunce přečkají, nakonec však budou (pokud mezitím nedospěje kesvému zánikucelý vesmír) od Slunce v průběhu bilionů let odtrženy míjejícími hvězdami i ony, a sluneční soustava zanikne.
Mlhovinová hypotéza byla poprvé formulována již roku 1734švédskýmvědcemEmanuelem Swedenborgem.Roku 1755 na něj navázalImmanuel Kant, který označil pozorovanémlhovinyza oblasti, v nichž se tvoří nové hvězdy a planety.FrancouzskýastronomPierre Simon de Laplaceroku 1796 myšlenku dále rozvedl s tím, že mlhovina kolabuje v hvězdu a během tohoto procesu se zbývající materiál shromažďuje do plochého disku, v němž se tvoří planety.
Jinou teorii navrhl roku 1749 francouzský přírodovědecGeorges-Louis Leclerc, který se domníval, že planety se vytvořily z materiálu vyvrženého ze Slunce po nárazukomety. Laplace však roku 1796 tento názor zavrhl s tím, že jakékoliv případné takto vytvořené planety by se nakonec srazily se Sluncem. Laplace se domníval, že pozorované téměř kruhové oběžné dráhy planet musí být přímým důsledkem procesu jejich vzniku.Dnes víme, že komety jsou příliš malé na to, aby dokázaly ze Slunce vyvrhnout jakékoliv množství hmoty.
Překážkou širokému přijetí mlhovinové hypotézy byl od počátku problémmomentu hybnosti. Pokud by se Slunce i planety zformovaly kolapsem stejné mlhoviny, měly by planety obíhat mnohem pomaleji. Ve skutečnosti však Slunce, jehož hmotnost činí 99,9 % hmotnosti celého systému, má pouze 1 % jeho momentu hybnosti a zbytek připadá na planety a ostatní tělesa.
Pokusy vyřešit tento problém vedly k dočasnému opuštění mlhovinové hypotézy.Po několik desetiletíastronomovéupřednostňovali slapovou hypotézu, kterou formuloval roku 1917 anglický astronomJames Jeans. Podle něj Slunce někdy v minulosti minula v relativně krátké vzdálenosti jiná hvězda a během toho přiblížení se z obou hvězd jejich vzájemnýmslapovým působenímoddělila malá část hmoty, z níž se později zformovaly planety.Ovšem roku 1929 jiný anglický astronom, Harold Jeffreys, spočítal, že takové těsné přiblížení dvou hvězd je extrémně nepravděpodobné.Námitky vznesl také americký astronom Henry Norris Russell, který ukázal, že teorie má rovněž problém s momentem hybnosti u vnějších planet a že planety vytvořené podobným způsobem by se jen stěží vyhnuly tomu, aby byly Sluncem znovu pohlceny.
Roku 1944 přišelsovětskýastronomOtto Šmidts myšlenkou, že Slunce mohlo projít hustýmmezihvězdným mračnem, na jehož druhé straně se vynořilo zahalené v oblaku prachu a plynu, z něhož se později zformovaly planety. Problém momentu hybnosti by byl vyřešen předpokladem, že jeho malá hodnota byla Slunci vlastní už před touto událostí a že planety se nevytvořily současně s ním.Hypotézu však napadl jiný sovětský fyzikViktor Sergejevič Safronov, který prokázal, že doba potřebná k vytvoření planet tímto způsobem by vysoce překročila věk sluneční soustavy, který v té době již byl znám.
Roku 1960 přišel William McCrea s tzv. teorií protoplanet, podle níž se sice planety vytvořily v kolabující mlhovině současně se Sluncem, ovšem nezávisle na něm, a teprve později byly zachyceny jeho rostoucígravitací.Tato teorie však nedokázala vysvětlit, proč všechny planety obíhají ve stejném směru, což by bylo v případě samostatného zachycení vysoce nepravděpodobné.
Další, tzv. teorie zachycení, kterou roku 1964 navrhlMichael M. Woolfson, předpokládá, že se tělesa obíhající kolem Slunce vytvořila z materiálu, který Slunce svými slapovými silami vytáhlo z řídké atmosféry v blízkosti procházejícíprotohvězdy.Z toho by však současně vyplývalo, že Slunce a planety mají odlišný věk, ačkoliv podle současných poznatků by měly být přibližně stejné staré.
Roku 1978 se astronom A. J. R. Prentice pokusil znovu oživit Laplaceův model v tzv. moderní Laplaceově teorii a navrhl, že problém momentu hybnosti by byl vyřešen, pokud by se uvažovalo tření prachových zrn v původním disku, které by zpomalilorotaciv jeho středu.Prentice také navrhoval, že by mladé Slunce mohlo přenést část svého momentu hybnosti na protoplanetární disk a v něm obsaženéplanetesimálypomocínadzvukovýchvýtrysků hmoty, jaké se vyskytují u hvězd typu T Tauri.Tato teorie také předpokládala, že planety by se tvořily v prstencích z prachových zrn kolem Slunce, ovšem tento předpoklad byl zpochybněn s tím, že podobné prstence by se zřejmě rozpadly dříve, než by k zformování planet mohlo dojít.
V současné době široce akceptovaná teorie vzniku planet zesluneční mlhoviny(anglicky nazývanáSolar Nebular Disk Model– SNDM) má svůj původ v pracíchViktora Sergejeviče Safronova.Jeho knihaEvolucija doplanětnogo oblaka i obrazovanie Zemlji i planět,která byla roku 1972 přeložena i do anglického jazyka,měla velký dopad na odbornou veřejnost a vývoj názorů na vznik planet.V knize byly formulované všechny hlavní problémy procesu tvorby planet a některé z nich autor dokázal i vyřešit. Safronovovy myšlenky ve svých pracích dále rozvíjel zejménaGeorge Wetherill, který teorii obohatil o objev tzv. překotné akrece – velmi rychlého procesu spojování planetesimál v protoplanety.Na začátku 80. let 20. století byl tento model podpořen významným astronomickým objevem: z pozorování teleskopemIRASvyplynulo, že mnoho hvězd, jako například hvězdaBeta Pictoris, velmi výrazně září vinfračerveném oboru spektra, což bylo vysvětleno přítomností rotujících prachových disků.
První pokusy určit stáří Slunce pochází z 19. století. Astronomové se tehdy snažili nalézt nějaký mechanismus, který by mu dodával jehoenergii, a podle tohoto mechanismu určit, jak dlouho již Slunce svítí a ještě svítit bude. Nějakou dobu bylo jako možný způsob uvolňování energie zvažovánohoření. Astronom J. R. Meyer publikoval roku 1848 spisCelestial Dynamics, v němž mimo jiné analyzoval možnost, že by Slunce bylo tvořeno hořícímuhlím, a dospěl k názoru, že takový zdroj by mu vydržel jen pár tisíc let, takže i kdyby Slunce vzniklo před pouhými 5000 lety, jak podle některých teorií vyplývalo zBible, muselo by už dávno vyhasnout.Hermann Helmholz se zabýval možností vydatnějšíhospalovánívodíkuakyslíkunavodu, a i on spočetl, že tento mechanismus by Slunci vystačil jen asi na 3000 let.Chemické reakcetedy byly jako zdroj sluneční energie brzy zavrhnuty.J. R. Mayer místo toho navrhl hypotézu, že Slunce svou energii získává z dopadajícíchmeteoroidů. O několik let později dospěl nezávisle na Mayerovi ke stejnému názoru rovněžWilliam Thomson(známější jako lord Kelvin), který dopadajícím meteoroidům připisoval také rotační energii Slunce, kterou by podle jeho odhadů tímto způsobem získalo během 32 tisíc let.
S jinou myšlenkou přišel roku 1854Hermann von Helmholtz, který vyšel ze závěrů mlhovinové hypotézy a energii vydávanou Sluncem připsalgravitační kontrakci. Během smršťování původní mlhoviny se podle něj její kinetická energie přeměňovala na teplo, a gravitačním smršťováním mělo získávat energii i současné Slunce.Podle Helmholtze by tímto způsobem Slunce mohlo svítit již 22 milionů let a dalších 17 milionů by ještě mělo před sebou. Jeho výpočty se však již v té době dostávaly do rozporu se zjištěnímigeologů, kteří se pokoušeli určit stáří Země. Mimo jiné se snažili vypočítat doby potřebné na vyhloubení údolí či ukládání mořských a jezerníchusazenin, a vyšlo jim nejméně několik set milionů let. Aby celou tuto dobu mohly dané procesy probíhat, bylo by nutné, aby na Zemi existovala voda v tekutém stavu, což zase vyžadovalo přísun tepelné energie ze Slunce. Helmholtzův mechanismus by všakzářivý výkonSlunce po tak dlouhou dobu nezajistil.
V roce 1905 zveřejnilAlbert Einsteinsvouspeciální teorii relativity, díky níž fyzikové mimo jiné pochopili, žejaderné reakcemohou vést k vytvoření nových prvků a jako vedlejší produkt se uvolňuje energie.Arthur Eddingtonve svém pojednáníStars and Atomsz roku 1927 vyjádřil názor, žetlakateplotauvnitř hvězd jsou dostatečně vysoké na to, aby umožňovalyfúzivodíkových jader vhelium, čímž by se uvolňovalo dostatečně velké množství energie, které by vysvětlovalo zářivý výkon Slunce. Množství vodíku ve Slunci by současně dostatečně prodloužilo i jeho věk.Roku 1935 zašel ještě dále a zveřejnil svou myšlenku, že uvnitř hvězd mohou vznikat i další prvky.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of Solar System formation and evolution hypothesesna anglické Wikipedii.