Pompeo Batoni

Pompeo Girolamo Batoni(25. ledna1708Lucca–4. února1787Řím) byl italský malíř, který ve svých portrétních dílech a ve svých četnýchalegorickýchamytologickýchobrazech vykazoval solidní technické znalosti.
Pompeo Batoni se narodil v italském městě Lucca jako syn zlatníka Paolino Batoni. V roce 1727 odešel do Říma a stal se žákemAgostina Masucciho,Sebastiana Concya/neboFrancesca Ferdinandiho. Batoni vděčí za svou první samostatnou zakázku deštivému počasí, které zasáhlo Řím v dubnu roku 1732. Při hledání úkrytu před náhlou bouří se hraběForte Gabrielli di Gubbioukryl podportikemPalazzo dei ConservatorinaKapitolu. Zde se šlechtic setkal s mladým umělcem, který kreslil starověké reliéfy a obrazy palácového schodiště. Gabrielli ohromený jeho dovedností a čistotou designu požádal Batoniho, aby mu ukázal některá svá díla, a když byl uveden do malířova studia, byl tak nadšený jeho talentem, že mu nabídl zakázku na novýoltářní obrazv rodinné kapli v kostele sv.Řehoře VelikéhonaCeliu. ObrazMadona na trůnu s dítětem a čtyřmi světci a blahoslavenými z rodu Gabriellipochází z let 1732–33, jeho druhá verze z roku 1736 je nyní v majetkuGallerie dell'AccademiavBenátkách.Obraz si získal všeobecný obdiv a počátkem roku 1740 začal Batoni dostávat další zakázky. Jeho slavný obrazExtázesvaté Kateřiny ze Sienyz roku 1743ilustruje jeho umělecké zdokonalovánípozdě barokníhostylu. Dalším mistrovským dílem jePád Šimona kouzelníka,který byl původně určen pro vatikánskoubaziliku Sv. Petra. Batoni se stal vysoce módním malířem v Římě, zejména po odchodu jeho velkého rivalaneoklasicistyAntona Raphaela MengsedoŠpanělskav roce 1761. V roce 1741 se stal členemCechu svatého Lukáše.
Stal se velmi populárním také u anglických mladíků cestujících přes Řím na jejichGrand Tour,kavalírské cestě.S potěšením se nechávali portrétovat v prostředí starověkých ruin a před uměleckými díly. Existují záznamy o více než 200 portrétech Batoniho při příležitosti návštěvy britských patronů.Tyto „Grand Tour“ portréty Batoniho se rozšířily v britských soukromých sbírkách, čímž byla zajištěna popularita žánru veSpojeném království, kde seSir Joshua Reynoldstal jeho hlavním propagátorem. V roce 1760 si malířBenjamin Westpři návštěvě Říma stěžoval, že italští umělci „nemluvili o ničem jiném, nedívali se na nic jiného než na díla Pompea Batoniho“.V roce 1769 získal zakázku na dvojportrét císařeJosefa II.a jeho bratra Pietra Leopolda I. (tehdy velkovévody Toskánského, později císařeSvaté říše římskéLeopolda II.).Touto zakázkou si zajistil oblibu u rakouské šlechty. Maloval také papežeKlementa XIII.a papežePia VI.Je také možné, že maloval části krajin proHendrika Franse van Linta.Podle některých, ještě než v roce 1787 zemřel v Římě, odkázal svou paletu a štětceJacques-Louis Davidovi, ke kterému choval velký obdiv pro jeho obrazPřísaha Horatiů.
Od roku 1759 bydlel Batoni ve velkém domě na Via Bocca di Leone v Římě, kde měl ateliér, výstavní místnosti a akademii kreslení. Byl ženatý dvakrát, v roce 1729 se oženil s Caterinou Setti (zemřela roku 1742) a v roce 1747 si vzal Luciu Fattori s níž měl dvanáct dětí; tři z jeho synů pracovali v jeho ateliéru. Jeho pozdní roky byly poznamenány zhoršujícím se zdravím; zemřel v Římě v roce 1787 ve věku 79 let a byl pohřben ve své farnosti v baziliceSan Lorenzo in Lucina. Vykonavateli Batoniho poslední vůle byli kardinál Filippo Carandini a James Byrnes, skotský starožitník. Bohužel se ukázalo, že majetek je vinsolvencia jeho vdova musela požádat velkovévodu Toskánského, pozdějšího císaře Leopolda II., kterého Batoni namaloval v roce 1769, o finanční pomoc, za niž nabízela vyměnit nedokončený autoportrét jejího manžela (dnes vgalerii UffiziveFlorencii).
Velký počet zahraničních návštěvníků, kteří cestovali poItáliia zastavili se v Římě na své „Grand Tour“ (kavalírské cestě), přiměl umělce, aby se specializoval naportréty. Batoni získal mezinárodní slávu hlavně díky svým zákazníkům, převážně Britům vznešeného původu, které maloval s italskou krajinou v pozadí. Takové „Grand Tour“ portréty Batoniho se ocitly v britských soukromých sbírkách, čímž se zajistila popularita žánru veVelké Británii. O jednu generaci později se SirJoshua Reynoldsujal této tradice a stal se předním anglickým portrétním malířem. Ačkoli Batoni byl považován za nejlepšího italského malíře své doby, současné kroniky zmiňují jeho soupeření s malířemAntonem Raphaelem Mengsem.
Kromě uměnímilovné šlechty zobrazoval Batoni i panovníkyPolska,PortugalskaaPruska, císařeSvaté říše římskéJosefa II. aLeopolda II., (což mu vyneslo image malíře vznešené společnosti). Maloval papežeBenedikta XIV,Klementa XIII.aPia VI, Charlese Theodore, bavorskéhokurfiřta, a mnoho dalších. Rovněž dostal mnoho zakázek naoltářní obrazypro italské kostely (Řím,Brescia,Lucca,Parmaatd.) a také na obrazy smytologickýmičialegorickýmináměty.
Batoni se inspiroval a do své práce začlenil prvky klasického starověku, francouzskéhorokoka,boloňskéhoklasicismua stylu umělců jako bylNicolas Poussin,Claude Lorraina zejménaRaffael Santi. Jako umělec je Pompeo Batoni považován za předchůdceneoklasicismu.
Batoni se stal vysoce módním malířem v Římě, zejména po odchodu jeho rivalaneoklasicistyAntona Raphaela Mengse, který odešel v roce 1761 do Španělska. Batoni zaujalJohanna Joachima Winckelmanna, který stejně jako Batoni dával přednost klasicismu malířů z minulých století, jako byliRafaelaPoussinpřed prací tehdejších módních benátských malířů. V komentáři historici umění Boni a de Rossi napsali o Batonim aMengsovi(dalším prominentním římském malíři druhé poloviny 18. stol), že „...Mengs byl více filosofem než malířem ... (Batoni) byl více malířem než filozofem.“Velmi žádané byly portréty osob projíždějících Římem,kteří se s oblibou nechávali portrétovat uprostřed starověkých ruin či před uměleckými díly. Existují záznamy o více než 200 portrétech, které Batoni vytvořil během návštěvy britských patronů.
Pompeo Batoni patřil k nejslavnějším italským malířům své doby a mezi jeho patrony a sběratele patřili králové a šlechtici z celé Evropy. Jeho sláva a reputace v průběhu 19. století klesala, ve 20. století mu věnovali svou pozornost umělečtí kritici a znovu tak oživili jeho slávu. Byli mezi nimi například německý kritik Ernst Emmerling, Angličané John Steegman a Benedict Nicolson, italský kritik Belli Barsali nebo Američané Anthony M. Clark a Edgar Peters Bowron.
První výstava věnovaná Pompeo Batonimu se konala v jeho rodném městě Lucca v roce 1967, poté byly v roce 1982 uspořádány další dvě výstavy vLondýněaNew Yorku, výstavu mu uspořádaly Museum of Fine Arts vHoustonu,Národní galeriev Londýně, a v letech 2007–2008 měl druhou výstavu ve vévodském paláci v rodné Lucce.
Jeho studio prý navštěvoval italský malířVincenzo Camuccini, takéAngelo BancherozeSestri Ponente,Benigno BossizArcisate,Paolo Girolamo BruscozJanova,Antonio CavalluccizeSermonety,Marco Cavicchiaz Arpina,Adamo Chiusole,Antonio ConciolizPergoly,Domenico CorviicezMantovy,Felice GianizeSan Sebastiano Curone,Gregorio GiustizPistoie.Mezi jeho žáky patřiliGaspare LandizPiacenzy,Nicola Antonio MontizAscoli Piceno,Giuseppe PirovanizPavie,Pasquale Ciaramponiz Treie aCarlo Giuseppe RattizeSavony.Mezi jeho významné následovníky patří americký portrétistaHenry BenbridgezFiladelfie,Maria CoswayzFlorencie, Ivan Petrovič Martos, ukrajinský sochař a učitel umění zPoltavy, Johann Gottlieb Puhlmann ze Zieka a dánský sochařJohannes WiedeweltzKodaně.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPompeo Batonina anglické Wikipedii.