Karl Popper

SirKarl Raimund Popper(28. července1902Vídeň–17. září1994Londýn) bylrakousko-britskýfilozof. Byl významným představitelem moderníholiberalismu,teorie vědyafilozofie. Jeho vědecká činnost je zastoupena i na polilogiky,fyziky,biologie,sociologieapolitologie. Svůj filozofický systém sám označuje jakokritický racionalismus. Je považován za jednoho ze zakladatelů moderníhokritického myšlení.
Karl Raimund Popper se narodil ve Vídni jako synžidovskéhoadvokáta. Jeho otec Simon Siegmund Carl Popper pocházel zRoudnice nad Labem(a jeho otec Israel Popper zKolína), předkové jeho matky Jenny, rozené Schiff, pocházeli ze Slezska aMaďarska. Vystudovaluniverzitu ve Vídni, kde roku 1928 získal doktorát z filozofie. Poté vyučoval na střední škole. V roce 1937 vzrůstající vlivnacismudonutil Poppera k emigraci naNový Zéland, kde začal přednášet filozofii naCanterbury University College New Zealand. V roce 1946 se přestěhoval do Velké Británie, kde působil jako docent logiky a vědeckých metod naLondon School of Economics. O tři roky později byl na téže univerzitě jmenován profesorem. KrálovnaAlžběta II.jej roku 1965 pasovala na rytíře. Roku 1969 opustil akademickou půdu, zůstal však aktivní až do své smrti v roce 1994. 25. května 1994 na návrh Vědecké rady3. LF UKpřevzal vaule Karolinačestnou vědeckou hodnostdoktora honoris causalékařských věd naUniverzitě Karlově.
Své filozofické, sociologické a politologické názory pojmenoval jakokritický racionalismus. V sociologii vystupuje Popper jako odpůrce totalitních ideologií, včetněmarxismu, kde odmítá jeho předpoklad objektivní historické nutnosti a možnosti vědeckého společenského předvídání, které je na ní založeno.
Základní ideje kritického racionalismu vyslovil Popper při posuzování idejíVídeňského kruhua v polemice s jeho předními činiteli.I když byl Popper obvykle přiřazován knovopozitivistům, on sám to nikoli bezdůvodně rozhodně odmítal a nazýval semetafyzickým realistou. Popper zavrhuje účelnost těch operací s významem slov a výrazů běžného nebo vědeckého jazyka, které jak představitelé logického pozitivismu, tak pozdníWittgensteinovistoupenci prohlásili za jediné oprávněné zaměstnání filozofa. Trvá na existenci skutečných filozofických problemů, kam řadí i tradiční otázky filozofie, a odmítá je považovat za pseudoproblémy.
Popper ostře kritizoval a odmítl teoriiverifikace, s níž přišlinovopozitivistéVídeňského kruhu. Podle logického positivismu se vědecké hypotézy získávají indukcí neboli zobecňováním. Oproti tomu Popper namítá, že každý pokus o empirické neboli zkušenostní zdůvodnění indukce končí nekonečným regresem. Pravdivost vědecké teorie podle něj nelze dokazovat, ale jen empiricky testovat. Základem vědeckého poznání tedy není verifikace (potvrzení), alefalsifikace(viz dále Popperova břitva). Pouze ta teorie, kterou je možné podrobit falsifikaci, tedy vystavit ji možnosti vyvrácení, je vědecká, tím větší hodnotu má pro vědu. Netřeba hromadit důkazy, které teorii potvrzují; spíše hledat to, co by ji mohlo vyvrátit. Konečnou, definitivní jistotu naší přesné znalosti pravdy nemůžeme mít nikdy, k pravdě se můžeme pouze přibližovat neustálým vylučováním falsifikovaných teorií, hovoříme o evoluci vědy. K evoluci, vývoji vědy dochází právě díky falzifikaci: tím, že něco popřeme, získáváme nový prostor pro otevření dalších, nových otázek.
Důsledkem jeho pojetí vědeckého poznání je obrana otevřeného myšlení aotevřené společnosti. Síla vědy netkví tolik v tom, že se její tvrzení dají dokázat, nýbrž v tom, že musí být formulována tak, aby se dala vyvrátit. Právě tak sílademokracienespočívá v tom, že by vybírala ty nejlepší k vládě, nýbrž že každou vládu lze běžnými prostředky (volbami) odvolat.
Byl, mimo jiné, aktivním členemliberálního„think tanku“Mont Pelerin SocietyKrálovské společnosti(Royal Society) v Londýně a mezinárodní akademie věd (International Academy of Science).
Podle této břitvy se vědecké teorie ověřují zamítáním (vyvracením, falzifikací), nikoliv dokazováním (dosvědčováním, verifikací). Libovolný počet verifikujících důkazů (singulárních pozorování/výskytů) neprokazuje, že teorie platí, zatímco jediný vylučující (zamítací,falzifikující) doklad ukazuje, že teorie neplatí.Lapidárně řečeno, tisíc opakování nestačí k prokázání pravdy, zatímco nepravdivost lze dokázat v jediném okamžiku. Jinými slovy, vědecký systém vyžaduje, aby jeho logická forma byla taková, že může být vyčleněn pomocí empirických testů v negativním smyslu, tj. empirický vědecký systém musí dovolovat své vyvrácení zkušenosti. Pokrok vědy tedy netkví v hledání důkazů k posilování stávajících teorií, ale především ve zkoumání jejich slabin. Na vyšším stupni pak teorii považujeme za falzifikovanou až tehdy, objevíme-li reprodukovatelný jev, který teorii vyvrací – falzifikující hypotézu. S tím souvisí i pravidlo, které říká, že ostatní pravidla vědeckého bádání musí být navržena tak, aby ve vědě nechránila žádné tvrzení před falzifikací.Typickým, a často citovaným příkladem je teorie o tom, že na světě existují pouze bílé labutě – byly pozorovány mnohokrát, avšak pouze do okamžiku, než byla spatřena prvníčerná labuť– jediné takové pozorování bylo dostatečné, aby teorie padla.
Popper se zabýval i rozboremtotality. Zveřejnění knihyOtevřená společnost a její nepřáteléprávě v roce 1945 bylo významným impulsem ve zpracování následků jednoho z totalitních systémů tehdejší doby, právě poraženého, a v právě probíhajícím boji svobodného myšlení s dalším z nich. Popperovy znalosti a analýza uzavřených struktur tehdejší politiky ukazují na jejich účel: totalitní moc za každou cenu. Moc, snažící se skrýt za tu či kterou ideologii: právě končícífašismus, dále expandujícíkomunismus. Proti nim Popper staví model „otevřené apluralitníspolečnosti“, z které teprve může vzejít skutečný pokrok. Zastával i nezbytnost „sociální zodpovědnosti společnosti“. Tato zodpovědnost však nesmí vycházet ze snah o „co největší míru štěstí pro všechny“, nýbrž z jeho vlastní formule, kterou nazývá „minimalizace utrpení“, tj. snaha o mírnění konkrétních projevů chyb systému, čili „co nejmenší míru nepotřebného utrpení pro všechny“.Naopak veškeré snahy o řízenou „nápravu společnosti“ podle něj nutně končí u omezení individuální lidské svobody, a tím mohou skončit až u totalitárních kolektivistických snah zotročujících člověka.
Karl Popper inspiroval jednoho ze svých žáků, a dalšího z kritiků „tržního fundamentalismu“,finančníkaGeorga Sorose. George Soros, po spektakulárních úspěších svých finančních spekulací koncem 20. století, založilOpen Society Institute (OSI)a nadaciSoros Foundation (SF)/Open Society Fund (OSF), zasazující se o vznik otevřených společností jak vpostsovětských zemíchvýchodní Evropy, tak i jinde na světě.