Svátost

Svátost(z lat. pojmusacramentum– „posvátná věc, posvátný úkon, přísaha“, který je ekvivalentem staršíhořec.μυστήριονmystérion– „tajemství“) nebo v rámcipravoslavných církvísvatá Tajinaje důležitýkřesťanskýobřad, často takový, jejž podle názoru teologů ustanovilJežíš Kristusa který prostřednictvím viditelnéhosymboluzprostředkuje neviditelnouBoží milost. Křesťanskécírkvenejsou ohledně pohledu na svátosti a jejich počet jednotné; svátostí, které uznávajíkatolické církve,pravoslavíacírkev československá husitská, je sedm:
Katolickou nauku o svátostech poprvé definovalTridentský koncilv průběhuprotestantskéreformacea většina katolických stanovisek ohledně svátostí vychází právě z tohoto koncilu. Zjednodušeně by se dalo říci, že svátosti jsou viditelná znamení neviditelné Boží milosti. Katolické církve učí, že svátosti, které ustanovilJežíš Kristusa svěřil ji církvi, aby věřícím mohl udělovat božský život, jsou účinným znamením milosti, tedy nejen pouhými symboly. Svátosti jsou podle katolického pojetí součástíliturgie, kterou slaví církev jakokněžskéspolečenství. Duch Svatý skrze církev připravuje člověka na přijetí svátostiBožím slovemavírou, která toto slovo přijímá.
Ježíšova slova a jeho skutky přineslyspásuvšem lidem v mocivelikonočníhotajemstvíJežíšovy smrti,vzkříšeníananebevstoupení; tento dar vlastního životacírkviJežíš dále nabízí též prostřednictvím svátostí. Svátosti jsou tedy „pro církev“, protože ji budují, a jsou „z církve“, protože v ní působí díky působeníDucha Svatého. Tři ze svátostí – křest, biřmování, kněžství – pak kromě milosti do člověka vtiskují znamení, skrze něž je člověk připodobněn Kristu a církvi. Tato znamení jsou nezrušitelná (srov.KKC1121) a člověk je může přijmout pouze jednou.
Svátosti podle katolíků udělují, jsou-li důstojně slaveny ve víře,milost, které jsou znamením (srov. Tridentský koncil,DS1605–6). Tento účinek pochází z toho, že v nich působí sám Kristus, a protožeBůhOtec vždy vyslyší modlitbu svéhoSyna, svátosti působí prostým udělením, tzv.ex opere operato, tedy z moci Kristova spásného díla vykonaného jednou provždy (KKC 1128). Svátost se tudíž podle katolického pohledu neuskutečňuje spravedlností člověka, ale Boží mocí. Plody svátosti však závisejí též na víře toho, kdo je přijímá.
Katolická církev říká, že svátosti jsou pro věřící nutné ke spáse (srov. Tridentský koncil, DS 1604). Protože svátostmi se člověku takto dostává milosti Ducha Svatého, kterou člověku daruje Ježíš Kristus, člověk je prostřednictvím svátostí též připodobněn Božímu Synu, Ježíši Kristu. Klasickou definici svátosti nabízí sv.Tomáš Akvinskýve svéTeologické sumě(III,60,3):
Katolíci tím nezpochybňují, že existují ještě další prostředky Boží milosti;římskokatolická církevmá kromě svátostí ještě tzv.svátostiny– bohoslužebné úkony, které nemají svůj původ v Novém zákoně a v ustanovení Kristem, avšak též podle ní působí milost. Patří mezi ně napříkladžehnání.
Protože slovo svátost vyjadřuje viditelné znamení skryté skutečnosti spásy, je sám Ježíš Kristus v katolickém pohledu sám coby tajemství spásy svátostí (teologovéjej označují jakoprasvátost, něm.Ursakrament). Sedmero svátostí je pak nástrojem této spásy, kterou šíří Duch Svatý. Kristus sám je hlavou svého těla, to jest církve, která tak sděluje neviditelnou milost, jejímž je znamením (tj. Krista). V tomto smyslu je analogicky svátostí též církev, což se odborně se označuje jakozákladní svátost, něm.Grundsakrament(srov.Druhý vatikánský koncil, konstituceLumen gentium1). Protože je církev prostředkem, jímž Kristus zjevuje a uskutečňuje tajemství Boží lásky vůči lidem, je církev podle Druhého vatikánského koncilu „všeobecnou svátostí spásy“ (srov.Lumen gentium48).
Pravoslavní sice uznávají symbolický počet sedmi svatých Tajin, ale označují tento soubor za „hlavní svaté Tajiny“, protože počítají svatých Tajin více. Za svatou Tajinu je považováno například velké svěcení vody na svátek Zjevení Páně (Theofanie, Bogojavlenije), a stejně tak i mnišské postřižení –velká schima–, při kterém jsou odpouštěny všechny dosavadní hříchy.
Obřad svaté Tajiny vykonává kněz, ale duchovně je dílem Svatého Ducha. Od požehnání a posvěcení nějaké věci se svatá Tajina odlišuje tím, že je jakýmsi hlubším působením Svatého Ducha, který ve svatých Tajinách sestupuje a očišťuje lidské nitro, obnovuje člověka, proměňuje svaté Dary, ustanovuje a uschopňuje člověka k nějaké církevní službě apod. Svatými Tajinami je člověk sjednocován s Bohem a nemůže být bez nich spasen.
Pro pravoslavné křesťany je „svátost“ západním termínem, který se snaží definovat cosi, co definovat nelze. Namísto něj se tedy používá pojmu „tajemství“ (svatá Tajina), jímž se vyjadřuje, že „svátost“ je cosi, čemu nelze porozumět, co přesahuje lidské chápání. Bůh se nás dotýká skrze hmotné věci, např. vodu, víno, chléb, olej, kadidlo, svíce, oltář či ikony, a způsob, jak toho dosahuje, je tajemstvím. Za nejhlubší tajemství považují pravoslavní eucharistii, kdy Bůh sestupuje na předložené dary, tajemně proměňuje materii chleba a vína a při svatém přijímání pak dochází k bezprostřednímu společenství s Bohem, takže se krev člověka spojuje s krví Kristovou a tělo lidské s tělem Krista.
Hlavní odlišnosti katolického učení o svátostech a učením pravoslavné církve jsou následující:
Většinaprotestantůvěří, že svátosti jsou „vnějším znamením vnitřní milosti“ anebo symbolem toho, co se událo neviditelně. Za svátost však považují pouze křest aVečeři Páně, která odpovídá pojmu eucharistie. Zbylých pět svátostí nepovažují za ustanovené vNovém zákoně, avšak mnoho protestantských církví má svůj svatební obřad aordinované služebníkya některé církve anglikánského společenství –anglokatolíci– přijímají všech sedm svátostí, jak je chápou katolíci, ačkoli se sami považují za protestanty.
V českém prostředí si téžCírkev československá husitskáponechala systém sedmi svátostí, ačkoliv se jedná o reformační církev. Svátost je v této církvi definována jako „jednání, jímž se obecenství věřících v Duchu svatém činně podílí na milosti Božího Slova přítomného skrze slyšené svědectví Písma svatého a svátostné úkony“ (srov. Základy víry Církve československé husitské, čl. 307).