BAC Strikemaster

BAC 167 Strikemasterbylbritskýproudový jednomotorový dvoumístnýcvičnýalehký bojový letounz období 60. let20. století. Jednalo se o vývojový stupeň cvičného letounuHunting Jet Provost, který sám byl proudovou variantou letounuPercival Provosta původně vzlétl v roce 1950 shvězdicovým motorem.
Strikemaster je v podstatě ozbrojená verze Jet Provost T Mk 5. Na letounu byla provedena různá vylepšení a úpravy, včetně zdokonaleného proudového motoruArmstrong Siddeley Viper, zbraňových závěsů pro široké spektrum munice, dvojice kulometů podvstupním ústrojím, vylepšeného systémuklapek, většíaerodynamické brzdy, nové komunikační a navigační výbavy, jiného elektrického systému, vystřelovacích sedadel, která prorážejípřekryt kabinya přepracovaného palivového systému včetně nádrží na koncích křídel.
Poprvé vzlétl v roce 1967 a typicky byl vyvážen jakolehký útočnýnebo protipovstalecký letoun, nicméně většinu zákazníků tvořily letecké síly hledající pokročilýcvičný letoun. Strikemaster se dočkal boje při několika příležitostech ve službáchEkvádoru,OmánuaJemenu. Před ukončením výroby v roce1983vzniklo celkem 146 letadel. Ještě ve 20. letech 20. století je možné se setkat s tímto typem v provpzu i když se stále většími obtížemi kvůli klesající nabídce náhradních dílů.
Vývoj Strikemasteru navazoval na předchozí osvědčené letecké konstrukce, zahájené stavbou prototypuHunting Percival P.56 Provostpodle specifikací T16/48. Vznikl tak dvoumístný cvičnýdolnoplošníkpoháněnýpístovýmhvězdicovým motoremArmstrong Siddeley Cheetah18, který byl zalétán 24. února1950. Druhýprototypměl již instalovanýhvězdicový motorAlvis Leonides. V porovnávacích zkouškách s konkurenčním strojem Handley Page HPR-2 byl pro své lepší vlastnosti zvolen jako standardní cvičný letoun RAF.
První sériovéProvosty T.Mk.1přebíraly školní výcvikové jednotky RAF od dubna1953. Po vyrobení 461. stroje, včetně exportních verzíT.51,T.52,T.53aT.54byla výroba zastavena.S přípravou sériové výroby Provostu byl souběžně rozpracován projektHunting Percival P.84 Jet Provostu kterého byl pístový motor zaměněn zaproudovou jednotkuArmstrong Siddeley Viper101. PrototypJet Provost T.1(XD674) zalétalzkušební pilotR. G. „Dick“ Wheldon 16. června1954. Ve výrobním závodě vLutonubylo vyprodukováno ještě devět dalších vývojových strojů.
Pět kusůJet Provost T.2tvořilo vývojový mezistupeň s motorem Viper 102, zkráceným hydraulicky ovládanýmpodvozkemmísto pneumatického, novým krytemkabinya zlepšenou aerodynamikoutrupu.
Jako standardní cvičný letoun RAF byl dosériové výrobyzaveden ažJet Provost T.3s pohonnou jednotkou Viper ASV Mk.9 o tahu 7,78 kN. T.3 byl vybaven dvojicívystřelovacích sedadelMartin Baker a koncovými křídelními palivovými nádržemi. Od podepsání objednávky na sériovou výrobu 8. února1957opustil montážní linku 201 letoun.
Předchozí verzi nahradil ve výroběJet Provost T.4určený k rozšíření pilotního výcviku až po pokračovací stupeň. První prototyp byl upraven z verze T.2, další dva stroje vznikly přestavbou letounů T.3. Prototypy poprvé vzlétly v červenci a srpnu1960, první sériový exemplář s motorem Viper 11 o tahu 11,116 kN v roce1961. První stroje RAF přebíralo od listopadu 1961, poslední až v polovině roku1964.
Z verzí T.3 a T.4 byly odvozeny exportní letounyJet Provost T.51(22 kusů) aT.52(46 kusů) proCejlon,Kuvajt,Súdán,Irák,Jižní Jemena Venezuelu. Hlavňová výzbroj byla tvořena dvojicíkulometůFNráže7,62 mm, na dva křídelní závěsníky bylo možno umístitpumya rakety.
30. listopadu 1964 byla s výrobcem podepsána objednávka na produkci 110 sériových strojůJet Provost T.5s přetlakovým kokpitem a novýmkřídlem. Po znárodnění části leteckého průmyslu a začlenění do British Aircraft Corporation se tovární označení letounu změnilo naBAC 145. První dva zkušební prototypy vznikly přestavbou posledních dvou sériových T.4 (XS230 a XS231). Z XS230 se stal typBAC 164, který s motorem Viper 522 a křídelními závěsníky představoval prototyp T.5.
Z XS231 vznikl letounBAC 166, tvořící zkušební prototyp poslední vývojové bitevní verzeBAC 167 Strikemaster. Po uzavření výrobního závodu v Lutonu z důvodu odprodeje společnostiVauxhall Motorsbyl letoun BAC 164 přetažen po silnici do Wartonu, kdepilotiJimmy L. Dell a R. T. Stock provedli 28. února1967první let.
Exportní verze BAC 145/T.5 byla označenaT.55a v počtu 25 strojů předánaSúdánu.RAF převzalo první letoun T.5 4. září1969, poslední Jet Provost T.5 (XW438) 6. října1972. Jet Provosty používala také celá řada akrobatických skupin, mj. Sparrows, Red Pelicans, Redskins, Black Jacks, Macaws, Magistrates, Vipers, Blades, Lnton Gin, Cocks o'the North, Gemini Pair a Poachers.
Prototyp BAC 167 (imatrikulaceG-27-8) poprvé vzlétl zletištěWarton 26. října 1967.Pohon zajišťoval jedenturbokompresorový motorRolls-Royce Viper 20F20 Mk.535o maximálním tahu 15,16 kN. Kromě kulometů FN mohl být Strikemaster vyzbrojen všemi standardními pumamiNATOdo hmotnosti 340 kg, kontejnery SNEB s 18 raketami ráže 68 mm a kontejnery s kulomety ráže12,7 mm. Na všechny závěsníky mohlo být upevněno také po čtyřech raketách SURA R80.
Od roku1968převzalaSaúdská Arábie25 kusůStrikemaster Mk.80, čtveřiciMk.81zakoupil Jižní Jemen, 12Mk.82obdrželOmána stejné množstvíMk.83odebral Kuvajt.Strikemaster Mk.84bylo označení 16 strojů proSingapur, který později odebral ještě 5 letounů z Ománu.BAC 167 Strikemaster Mk.87byl vyroben v počtu 6 kusů pro Keňu, 10Mk.88převzaloRoyal New Zealand Air Forcea 16Mk.89odkoupil Ekvádor. Saúdská Arábie později navýšila objednávku na 21 kusůStrikemaster Mk.80A, obdobně tomu bylo i u 12 doobjednanýchMk.82AOmánem. RNZAF později rovněž přiobjednalo 6 Strikemasterů.
Kromě novovýroby prošlo výrobním komplexem BAC v letech1973-1976celkem 177 Jet Provostů RAF, které byly modifikovány zástavbou pokročilejšího radionavigačního vybavení.
Dvoumístný, jednomotorový proudovýcvičnýa lehkýbitevní letoun, schopný nasazení i jakoprůzkumný. Koncepcí jde o celokovový samonosnýdolnoplošníks lichoběžníkovým křídlem, jednoduchými ocasními plochami a příďovým zatahovacím podvozkem.Křídlo letadlamá vzepětí 5 stupňů, úhel nastavení je 1 stupeň 30 minut. Pro zajištění dobrých vlastností stroje při přetažení je křídlo letounu aerodynamicky zkroucené. V dvoumístné kabině sedí osádka vedle sebe, na vystřelovacích sedačkách Martin-Baker Mk.4.
Během května1966seSaúdská Arábiestala první zemí, která tento typ objednala, a rozhodla se pro počáteční várku 25 letounů Strikemaster Mk 80 jako součást širší objednávky protivzdušné obrany. 26. srpna 1968 převzalosaúdskoarabské letectvosvé první exempláře; dodávky pokračovaly až do května 1978. V saúdských službách byl Strikemaster používán jak při výcviku, tak v roli lehkého útočného letounu.
Dalším klíčovým raným zákazníkem pro Strikemaster bylOmán, který si tento typ objednal v roce 1967 a převzal dodávku v létě 1969. Při několika příležitostech běhemDafárského povstáníprovedlo s tímto typemKrálovské letectvo Ománubojové mise, přičemž první údery byly údajně provedeny v říjnu 1969. Zvláště pozoruhodné střetnutí nastalo v červenci 1972, která se od té doby označuje jako bitva o Mirbat; celkem čtyři ománské Strikemastery poskytovaly blízkou leteckou podporu silně přečísleným pozemním silám, které byly pod útokem zhruba 300 povstalců. V průběhu konfliktu byly sestřeleny tři Strikemastery, včetně jednoho, který byl údajně poslán k zemi střelou země-vzduchSA-7.
Během časných sedmdesátých let představilo keňské letectvo Strikemaster jako součást širšího modernizačního programu. Keňská flotila často operovala v těsném spojení se svou první bojovou proudovou stíhačkouHawker Hunter.
Po vznikuBotswanského leteckého křídlav dubnu 1977 uprostřed eskalujícího regionálního napětí, získali devět zrekonstruovaných Strikemasterů, které dříve létaly v Keni a Kuvajtu. Během pozdních devadesátých lét byl typ stažen a nahrazen použitými letounyCanadair CF-5; většina přeživších letadel byla prodána soukromému sektoru.
Ekvádorské letectvo nasadilo Strikemaster během krátkécenepské válkyv roce1995, kdy prováděly pozemní nálety proti peruánským pozicím. Ekvádorský Strikemaster havaroval během výcvikové mise v oblasti severní hranice poblížKolumbiedne 25. března 2009. Oba piloti se katapultovali; jeden později zemřel na zranění způsobená během pokusu o záchranu.
Strikemaster byl také provozován několika soukromými podniky, jako je Blue Air Training a Global Aviation; tyto podniky je obvykle využívaly k provádění školících činností.
Operace podle typu byly omezeny většinou vojenských uživatelů poté, conovozélandské královské letectvozjistilo únavové praskání křídel jeho letadel. Na konci roku 2010 došlo k nedostatku několika klíčových komponentů, jako jsou brzdy a startovací generátory, a proto bylo stále obtížnější udržet Strikemaster v letuschopném stavu. Mnoho letadel vyřazených Botswanou, Novým Zélandem, Saúdskou Arábií a Singapurem je v muzeích a soukromých sbírkách.
Údaje dle