Sophia Lorenová

Sophia Lorenová, nepřechýleněLoren, rodným jménemSofia Costanza Brigida Villani Scicolone(*20. září1934Řím) jeitalskáfilmováherečka, která se v 60. letech20. stoletístala hvězdou světové kinematografie, stejně tak byla považována zasexuální symbol.
V roce 1996 obdrželaŘád zásluh o Italskou republiku(OMRI), a sice jeho druhý nejvyšší stupeň (z pěti) s titulem Rytíř velkokříže (Cavaliere di Grand Croce). Od roku 1991 je také nositelkou francouzskéhoŘádu čestné legie.
Přestože se v roce 1966 rozhodla získat francouzské občanství, aby se mohli ona a filmový producentCarlo Pontilegálně po jeho rozvodu vzít, pro svět filmových fanoušků se stala symbolem italského filmu. V roce 1960 získalaOskaraza svou roli vDe SicověfilmuHoralka. Jejím nejčastějším filmovým partnerem byl známý italský herecMarcello Mastroianni. V roce 1991 také obdrželaOscaraza celoživotní herecké dílo.
Sophia Villani Scicolone se narodila jako nemanželské dítě 20. září 1934 vŘímě.Její matkou byla Romilda Villani (1910–1991), učitelka hry naklavíra příležitostná filmová herečka. Otec Riccardo Scicolone byl stavební inženýr urozeného původu. Dceru Sophii sice uznal za vlastní, ale s její matkou se odmítl oženit. K tomu napsala Loren ve své autobiografii, že je oprávněna nazývat semarkýzouz Licata Scicolone Murillo. Romilda Villani zůstala s dcerou bez dostatečného finančního zajištění. Sofia Villani, jak se tehdy jmenovala, se s otcem setkala třikrát, když jí bylo pět let, poté v sedmnácti letech a v roce 1976, když umíral a kdy mu odpustila, ale nezapomněla mu, že opustil matku.Její rodiče spolu měli ještě jednu dceru. Její sestra Maria se narodila v roce 1938. Jako dospělá se provdala za Romana Mussoliniho, čtvrtého syna bývalého italského diktátoraBenita Mussoliniho. Měla také dva nevlastní bratry z otcovy strany, jménem Giuliano a Giuseppe Scicolone.Romilda, Sofia a Maria žily u babičky vPozzuolipoblížNeapole.
Během2. světové válkybylo pobřeží a muniční továrna vPozzuoličasto bombardováno spojenci. Během jednoho z náletů, když se Sofia se sestrou běžely ukrýt do krytu, ji trefila střepina a zranila na bradě. Poté se rodina přestěhovala doNeapolek příbuzným. Po válce se Sofia s rodinou vrátila do Pozzuoli. Její babička Luisa udělala z obývacího pokoje hospodu a prodávala domácí třešňový likér. Její matka Romilda hrála na piano, sestra Maria zpívala a Sophia obsluhovala stoly a myla nádobí.
Stala se terčem posměchu nejen kvůli svému nemanželskému původu, ale i kvůli nezvykle vysoké, vyhublé postavě (měla přezdívku„Párátko“). Před světem utíkala do biografu, kde dokázala prosedět celý den. Toužila se stát herečkou, ale nejen kvůli slávě a bohatství, nýbrž aby mohla projevovat emoce a realizovat se tvůrčím způsobem.
Ve čtrnácti letech byla vybrána v soutěži krásy mezi 12 „princezen moře“. Součástí ocenění byla také jízdenka na vlak doŘíma. Tam brzy na to odjela s matkou, aby měla příležitost dostat se k filmu. Ve svých 16 letech hrála jednu z otrokyň ve velkofilmuQuo Vadis(1951). V Římě zůstala i po dokončení filmu, ale nebylo vůbec jednoduché najít si živobytí. Kromě drobných příležitostí u filmu, pracovala jako modelka pro časopisy. Vedle klasické reklamní fotografie se velmi vítaným příjmem stala práce pro tehdejší fotoromány. To byl v poválečné Itálii velice populární formát publikace. Jednalo se vlastně o fotografický komiks, kde byly za sebou v sekvenci kladené fotografie scén a do komiksových bublin umístěny dialogy aktérů. Ve svých vzpomínkách herečka vděčně zmiňuje tuto práci jako důležitou příležitost k procvičení herectví. Při této příležitosti také dostala své první umělecké jméno: Sophia Lazzaro. Jméno bylo inspirováno její nevšední krásou, která podobně jako v biblickém příběhu podle producentů mohla křísit mrtvé. Měla v tomto uměleckém formátu nevídaný úspěch, a proto se 5. dubna 1953, ve chvíli loučení s fanoušky, objevila na titulní straně časopisu Sogno její fotografie spolu s textem: „Nezapomenutelná představitelka mnoha a mnoha fotopříběhů se nechala zlákat k filmu. Sofia ale nikdy na čtenáře Sogno magazínu nezapomene a posílá jim své nejvroucnější sbohem.“
V rámci snahy o uplatnění v Římě se účastnila také řady soutěží krásy. Problém byl v tom, že dle jejích vzpomínek uváděla porotu často svou zvláštní charakteristickou tváří do rozpaků. Velký nos, výrazné rty, to všechno dohromady ohromovalo, ale zároveň jaksi nezapadalo do správných šablon. Proto vlastně nikdy nezvítězila, ale často se umísťovala jako druhá a nebo získala speciální cenu poroty. V soutěži Miss Řím, kde skončila opět druhá, si jí všiml o 20 let starší producentCarlo Ponti. Byl její osobností uhranutý, ale zároveň zrazovaný kameramany, kteří ji na zkouškách zpočátku považovali za nevhodnou pro kameru. Carlo jí dokonce decentně naznačil možnost plastické operace kvůli jejímu velkému nosu, ale o tom nechtěla herečka, hrdá na svůj přirozený zjev, ani slyšet. Nakonec Ponti uvěřil v její talent a pomohl jí získávat menší role.
Často byl problém najít pro Sophii Loren (již druhý pseudonym, zvolený kvůli západnímu publiku) vhodnou roli, protože zcela odpovídala představám o italské ženě. VHollywoodunechtěla hrát podřadné role. Po natočení filmuPýcha a vášeňsCary GrantemaFrankem Sinatrouse jí dostalo skutečně velkých rolí. Také zde natočila snímekHouseboatsCary Grantema získala dobré kontakty i přátelství. Jedním z jejích přátel se stal Grant, který jí nabízel i manželství. I když s ním měla aféru, odmítla jeho nabídku, protože věřila v budoucnost vztahu s Carlem Pontim. Ten byl však ženatý a italské právo neumožňovalo tehdy kvůli odporuřímskokatolické církvelegální rozvod. Byla to Pontiho první manželka Giuliana Fiastri, která později navrhla, aby si všichni tři změniliobčanstvína francouzské a veFranciise Ponti s ní legálně rozvedl. Ponti se pak oženil s Lorenovou.
Mezi její přínosy světové kinematografii patří mnoho filmůrežiséraVittoria de Sicy, za jehožHoralkuzískala v roce 1962Oscarajako herečka v hlavní roli (první v neanglicky mluveném filmu).
Dále hrála v filmech sMarcellem Mastroiannim(např.Manželství po italsku, Včera, dnes, zítra, Slunečnice, objevila se i po bokuClarka Gablea,Paula Newmana,Petera O'Toola,Richarda Burtona,Marlona BrandaneboGregoryho Pecka. Hrála také v posledním filmuCharlieho ChaplinaHraběnka z Hongkongu, během jehož natáčení se spřátelili. Ačkoli neměla žádné herecké vzdělání, byla to právě její přirozená živočišnost, kterou režiséři i diváci vyhledávali.
Je vdovou po italském filmovém magnátoviCarlu Pontim(1912–2007), který působil jako producent v italském filmu. Zažili společně hned dvě svatby. První svatba v září1957byla anulována kvůli nezapsanému rozvodu Carla Pontiho s jeho předchozí ženou. Podruhé byli řádně sezdáni9. dubna1966.
Bolestnou ránou do soukromého života byly dva potraty, které prodělala, než se jí narodili synové Carlo (nar. 1968) a Edoardo (nar. 1973).
Je tetou italské političkyAlessandry Mussoliniové– Sophiina sestra Anna Maria si vzalaRomana Mussoliniho, nejmladšího syna diktátoraBenita Mussoliniho.
Žije vKalifornii, po smrti Pontiho sama, a herectví se nevěnuje, i když společenských akcí se občas účastní. I přes svůj vysoký věk se stala titulní tváří kalendářePirellina rok2007.
V roce 2016 získalačestné občanstvíNeapole, a jak sama říká„V Římě jsem se narodila náhodou. Vždy jsem se považovala za Neapolitánku.“
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSophia Lorenna anglické Wikipedii.