Anatomie kočky domácí

Anatomie kočky domácípopisuje stavbu tělakočky domácía s ní související vlastnosti. Kočka domácí je představitelem tzv.malých koček(Felinae). Její tělo je přizpůsobené životupredátora– má ostrésmysly, dokáže vyvinout velkou rychlost i pohybovat se potichu a je vyzbrojenazubya zejménadrápyk usmrceníkořisti. Má dlouhé tělo na relativně krátkýchnohách, krátkýkrka poměrně širokou a krátkouhlavua středně dlouhýocas. Srst je obvykle krátká, rovná a přilehlá. U ušlechtilýchplemenkoček se pak objevují některé záměrněvyšlechtěnéodlišnosti od tohoto schématu.
Kostra kočky se skládá zlebky,páteře,žebershrudní kostíakostí končetin. Spojení pákovité stavby zadníchkončetina silných zádovýchsvalůumožňuje kočce velice rychlý start a mohutné skoky, není však vhodné pro dlouhodobý výkon (kočka tedy kořist neštve, ale přepadá ze zálohy).
Dospělá kočka má cca 240kostía 500 svalů.Velice pružnou páteř z volně spojených obratlů umožňující ohnutí těla prakticky o 180 stupňů tvoří 7 krčních, 13 hrudních a 7 bederníchobratlů, kost křížová (ze 3 srostlých křížových obratlů) a 20-27 obratlůocasu(u bezocasých koček 0-4, zbytek chybí nebo není vyvinut).
Na předních končetinách má kočka 5, na zadních 4prstyse zatahovatelnýmidrápy. Kočka má při chůzi drápy zatáhnuté a došlapuje na spodní plochy prstů, které jsou vybaveny měkkými polštářky. To jí umožňuje tichý pohyb, který je důležitý pro úspěšnýlov. Mimovolným důsledkem je fakt, že stopykočkovitýchšelem díky tomu lze snadno odlišit od stop šelempsovitých. Drápy na předních nohách si kočka obrušuje pravidelným škrabáním, zejména o dřevěné předměty (v přírodě to jsou hlavněstromy), zadní si okusuje.
Lebka kočky je středně dlouhá, s dobře vyvinutoumozkovnoua silnýmičelistmi. U kočky rozeznávámechruptrvalý a mléčný. Mléčný chrup kočky má 26zubů. Koťata se rodí jako bezzubá, zoubky se prořezávají 15–30 dní po narození.Výměna mléčného chrupu za trvalý probíhá obvykle od 3. do 6. měsíce věku. Trvalý chrup se skládá z 30 zubů, přičemž z horní čelisti jich vyrůstá 16, z dolní 14.Skusje klešťovitý, to značí žeřezákyobou čelistí se dotýkají řeznými plochami. Při posuzování pravidelnosti skusu u šlechtěných plemen koček se povoluje tolerance daná směrnicemi pro posuzovatele.Větší odchylky se označují za předkus či podkus a jsou nežádoucí vadou. Vzhledem k její možnédědičnépodmíněnosti se jedinci s předkusem či podkusem vyřazují zchovu.
Smyslové orgány jsou složité aparáty sloužící k přijímání selektivních podnětů z okolí, které zprostředkovávajímozku, který je dál analyzuje a případně na ně reaguje. Nejvyvinutějším smyslem kočky jezrak, naopak nijak zvlášť dobrá není chuť.
Okokočky má podobnou stavbu jako oko lidské, nicméně jsou zde některé výrazné rozdíly. Kočka má omezený pohyb očí (její zorné pole je omezeno na 205 stupňů oproti 220 stupňů u člověka) a její rohovka je více vyklenutá, což zvyšuje kvalitu vidění. Zároveň jí určitou výhodu přináší větší pohyblivost hlavy. Speciální buňky nacházející se na cévnaté vrstvě za sítnicí (tzv.tapetum lucidum) jí umožňují celkem dobré vidění i za šera, kdy už lidské oko nemá dost světla (za úplné tmy ovšem nevidí nic ani ona). Schopnost této vrstvy odrážet světlo způsobuje charakteristický zlatozelený svit, který lze v očích kočky za šera pozorovat. Další důležitou modifikací je schopnost kočky měnit v závislosti na intenzitě dopadajícího světla plochu zornice (od téměř celé plochy duhovky za minimálního světla až po úzkou štěrbinu při silném světle. Svislá štěrbina umožňuje, na rozdíl od kruhové zornice, vyšší rozlišení ve vodorovném směru. Na rozdíl od člověka má kočka tzv. třetí víčko, které zvlhčuje oko, takže kočka nemusí na rozdíl od člověka neustále mrkat.
Sluch je po zraku dalším dobře vyvinutým smyslem kočky.Uchose skládá z vnějšího ucha, vnějšího zvukovodu, středního ucha a vnitřního ucha, kde se nacházejí téžreceptorypro vnímání rovnováhy. Pohyb uší je zajištěn pomocí 27 různých svalů,což společně s jejich umístěním nad profilem hlavy způsobuje, že kočka může své uši do značné míry natáčet za zvukem, aniž by musela hýbat hlavou, a s velkou přesností určit alokalizovatzdroj zvuku. Ve srovnání s lidským sluchem je kočičí přibližně stejně dobrý v nižšíchfrekvencích, s růstem frekvence lidský sluch postupně ztrácí. Horní hranice vnímání zvuků se u kočky udává 30Hz– 45 kHz (u člověka 20 kHz); některé kočky dokáží slyšet zvuk až o frekvenci 75 kHz. Kořist svým pohybem způsobuje zvuk (podobný šustění), jehož spektrum je ve vysokých kmitočtech a citlivost sluchu kočky pro tyto kmitočty je pro ni životně důležitá.U bílých koček s modrýma očima se často objevují poruchy sluchu až hluchota.
Hmat je další z vysoce vyvinutých kočičích smyslů. Zprostředkovávají ho hmatové receptory uložené v hluboké vrstvěkůženebo ve hmatových fouscích u úst a na tlapkách. Receptory ve hmatových fouscích dokážou registrovat tlak, vibrace a teplotu. Někteří vědci se domnívají, že jsou natolik citlivé, že kočka s jejich pomocí dokáže vnímat i výraznější změny tlaku vzduchu, jak bylo dokázáno u příbuznékočky šedé.Kočičí receptory snesou vyšší teplotu než lidské.
Kočka se při lovu nespoléhá na čich v takové míře jakopes. Kočka má čichové receptory umístěné na 20-40 cm² velké čichovésliznici, což znamená lépe vyvinutý čich nežčlověk.Tento smysl má také velký význam prosociální chováníkočky. Prvním blízkým kontaktem mezi dvěma kočkami je jejich vzájemné očichávání. Po stranách hlavy, na bradě, lících a ocase má kočka pachovéžlázy. Otíráním o různé předměty, rostliny, či stromy si značkuje svojeteritorium. Člověk tyto pachové stopy necítí, na rozdíl od pachových stop, které zanechává kocour pomocí svých análních žláz. Mimo čichání umí kočka i větřit. Větření (také se používá výrazflémování) je vjem, který se týká čichu a chuti. Má význam pro potravinové a sexuální vnímání. Tento vjem může kočka používat díky tzv.Jacobsonovu orgánu. Větřící kočka vypadá zvláštně – má otevřenou tlamu apyskystáhnuté dozadu. Nejčastěji je možné větřící kočku vidět v říji.
Kočky mají větší smysl pro rovnováhu než lidé, protože jsou schopné rychle zpracovat přicházející impulzy a zareagovat. K udržování rovnováhy používá kočkaocas, který používá podobně jako člověk jdoucí po laně tyč. Kočka má v uchu tzv.statokinetický receptor, který dávámozkuinformace o poloze jejího těla. Proto kočka dokáže při pádu ze značné výšky většinou dopadnout na tlapky. Tento smysl mají vyvinutý již narozená koťata, ale pro plné využití tohoto orgánu kočky potřebují ještě zrak, proto se potřebné reflexy plně rozvinou až po otevření očí.
Chuť je nejméně vyvinutým kočičím smyslem.Kočky nemají receptory pro sladkou chuť a tudíž ji nedokáží vnímat, což ovšem neznamená, že nejsou schopny pozřít sladké jídlo.
Dýchací orgány kočky slouží nejen k dýchání, ale též jako důležitýtermoregulační aparát. Při dýchání se ochlazujekrevproudící vcévníchstěnách dýchacích cest. Kočka v klidu má dýchací frekvenci 20 až 30 vdechů za minutu.Při tělesné zátěži, teple a nemoci se tato frekvence zvyšuje.
Srdcekočky je čtyřkomorové a jeho frekvence tepu se pohybuje mezi 100 až 140 tepy za minutu u dospělé kočky a až 300 tepů za minutu u koťat.Kočičí krev má v porovnaní s lidskou rychlejšísrážlivost.Obsahuje vícečervenýchabílých krvinek. Okysličená krev proudítepnamido různých částí těla. Odkysličenou krev vedoužílyzpět k srdci. Krev se okysličuje vplicích.
Na začátkutrávicí soustavyjetlama. V ní se kromě zubů nachází svalnatý drsnýjazyk, který obsahuje chuťové receptory a posouvá potravu směrem dohltanu. Kromě jiného slouží též k čištění srsti. Trávicí soustava kočky je uzpůsobena k trávení masa – jako u všech predátorů je relativně kratší než trávicí soustavavšežravcůčibýložravců.Žaludekmá tvar písmene U a naplněný je velký asi jako lidská pěst. Nacházejí se v němžaludeční kyseliny. Kočky nemají fermenty na štěpení laktózy, proto je pro ně kravskémlékotěžce stravitelné a neměly by ho dostávat. Vhodnější je mléko kozí nebo smetana.Živiny a natrávené potraviny se vstřebávají vtenkém střevě, dlouhém asi 1 až 1,5 metru. Vtlustém střevěse ze zbytků potravy vstřebává voda akonečníkemvylučuje polotuhýtrus.
Močové orgány tvoří dvěledviny,močovody,močový mechýřa trubice. Ledviny mají funkci filtračního zařízení, kterým se z organismu vylučují nečistoty látkové výměny. Zdravá kočka močí zpravidla 2 až 3krát denně. Obvyklé množství moči je 100 až 200 mililitrů za den. Kocour má dlouhou a úzkou močovou trubici, což někdy (např. při tvorbě močových kamenů a písku) způsobuje problémy při močení.
Pohlavní ústrojíu kocoura tvořívarlatauložená v šourku. Někdy se vyskytuje vada, při níž jedno nebo obě varlata nesestoupí při vývoji z břišní dutiny. Tato vada se nazývákryptorchizmus. Nevede k neplodnosti kocoura, jde však o dědičnou chorobu a tohoto jedince je třeba vyřadit z chovu. Pohlavní ústrojí kočky tvořívaječníkyuložené v břišní dutině. Kočičídělohamá tvar písmene Y. Vývoj plodů probíhá v relativně dlouhých cípech dělohy.
Tyto žlázy jsou součástí regulačního mechanismu látkové výměny, růstu, pohlavních funkcí a jiných tělesných pochodů kočky. Vylučují do krvehormony. Mezi žlázy s vnitřní sekrecí patříhypofýza,štítná žláza,nadledviny,pankreas,vaječníkyavarlata.
Kočičí mozek váží asi 26 až 32 g a tvoří tak asi 1 % její váhy.Čelní lalok řídí pohybový aparát, temenní a týlový lalok řídí smyslové orgány a vyhodnocují z nich přijaté informace. Za chování a paměť odpovídají spánkové laloky. Malý mozek řídímotoriku.
Srst chrání kočku před nepřízní venkovního prostředí – nejen před zimou a teplem, ale i proti vlhkosti. Srst volně žijících koček je dokonale přizpůsobena venkovním podmínkám. V létě je srst řidší, v zimě je velmi hustá, takže chrání kočku i před mrazem. Proto kočky dokáží žít celoročně venku i v severských krajinách. Stačí, když mají k dispozici suché, závětrné a klidné místo.
Srst kočky se skládá z podsady a krycích chlupů. Její hustota je dána prostředím, v němž kočka žije. Kočky žijící v bytě ji mají řidší než kočky ve volné přírodě. Funkčnost (ochrana proti venkovnímu prostředí) a hebkost srsti zabezpečují tukové žlázy, které ji promašťují.
Je známo 15 základníchbarevsrsti u koček. Od černé, přes čokoládovou, modrou, lila, krémovou, červenou, skořicovou až po bílou. Srst se liší nejen barvou, ale i kresbou – mramorovaná, tygrovaná, tečkovaná. Chlup nemusí být jednobarevný. Může být kroužkovaný, anebo mít jinou barvu na konci, barva může být kombinovaná se stříbrnou či zlatou.
Domácí kočky se vyskytují prakticky ve všech barevných kombinacích. VEvropěnajdeme na ulici většinou mourovaté, jednobarevné či různě skvrnité kočky. VAsiiaAfricezase najdeme spíše domácí kočky se siamskými znaky (bílé kočky se skvrnami na končetinách, tváři, uších a ocase v různých barvách).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuAnatómia mačkyna slovenské Wikipedii.