Dějiny Rumunska

DějinyRumunskazačínají za římské nadvlády v1. století, v té době byli poraženi původní obyvateléDákovéa od nich se území Rumunska říkáDacie.
Území Rumunska bylo osídlené už oddoby kamenné, zhruba od 4. tisíciletí př. n. l. Nejvýznamnější archeologické nálezy pocházejí z oblastiDobrudža, kde byla nalezena i celá vesnice zneolitickéhoobdobí. Neolitická kultura z této oblasti je nazývánaHamangia. V době bronzové a železné (poslední tisíciletí př. n. l.) osídlili území dnešního RumunskaKeltové. V této částiBalkánuse obecně nazývajíThrákové, přičemž se však štěpili na další kmeny, z nich nejvýznamnější byliDákové. Thrácká území byla od 6. století podřeckýmvlivem, který zprostředkovali zvláště řečtí kupci. ThráckéOdryské královstvíz 5. století př. n. l. zasahovalo i na území současného Rumunska, jádro státu bylo ale vBulharsku. Za první stát na svém území Rumuni považují ažDáckou říši, jejímž sjednotitelem se v roce 82 př. n. l. stal králBurebista. Vytvořil mocnou říši sahající odČerného mořeaž k hranicím dnešníhoSlovenska. Původně sídlil v opevněném hradišti Argedava, později vybudoval svoji rezidenci vSarmizegetuse, nacházející se v Orăștijských horách (vizDácké pevnosti v Orăștijských horách) avšak po jeho smrti roku 44 př. n. l. se jím vytvořený stát rozpadl.Roku 87 říši znovu sjednotilDecebalus(původním jménem Diurpanes). To byla ovšem již doba, kdy o území začali projevovat zájemŘímané. Jejich výpady zpočátku Dákové odráželi (slavného vítězství Dákové dosáhli například roku 85 vprvní bitvě u Tapae), ba dokonce se Římané museli vykupovat (když byl Řím oslaben povstánímMarkomanů), ale roku 101 (za římského císařeTraiana) Dáky velmi oslabil vpád 150 000 římských vojáků a definitivní podmanění Římem pak přinesla další invaze, roku 106. Na území Rumunska tak vznikla římská provincieDácie. Z Říma také přišlo do Rumunskakřesťanství. Nicméně když se Dácie ocitla pod tlakem asijských nájezdníků, Římané usoudili, že udržovat provincii je pro ně příliš nákladné a za císařeAurelianasvélegieroku 271 z Dácie stáhli.
Dákové se postupně pořímštili a zmizeli stejně důkladně jakoKeltovézČech. Zůstalo po nich jen několik málo památek a na rozdíl od českých Keltů nemají žádné žijící příbuzné národy, podle kterých bychom si mohli dovytvářet obraz o jejich životě, zvycích a kultuře.
V dnešnírumunštiněse zachovala slova, která mají zřejmě dácký původ – není jich však mnoho, řádově desítky, původní význam není vždy zřejmý. Patří k nim i slova jakobrynza,bača,vatra, která se v16. stoletídostala z rumunštiny doslovenštinya do valašského nářečíčeštiny.
Dákovéžili v horách, kde stavěli svá hradiště. Největší centrum bylo v Oraštijských horách v Sarmisegetuse. Zachovaly se zbytky několika hradišť a zajímavé kultovní obřadní místo. Římané založili konkurenční město se stejným názvem, římská Sarmisegetusa se však nachází trochu jinde – v průsmyku mezi městySimeriaaCaransebeš, zatímco dácká Sarmisegetusa je několik kilometrů horským údolím z městaOraštiesměrGradištea. Nejvíce informací poskytuje známýTrajánův sloupvŘímě, na němž jsou různé výjevy ze života Dáků, jejich vzhled a oblečení.
Odchod Římanů na konci 3. století znamenal volné pole pro asijské vpády. Nejprve na území Dácie vpadliHunové(4.–5. století), potéAvaři(6. století), pozdějiSlovanéaBulhaři(7. století). Dákové se udrželi jen v Transylvánii (Sedmihradsku).
Vestředověkubylo Rumunsko rozděleno do tří knížectví. První dvě,ValašskoaMoldávie, byla od16. stoletízávislá naOsmanské říši,Sedmihradskobylo zprvu součástíUher, v16. stoletímělo na Osmanské říši větší míru samostatnosti, roku1699pak bylo znovu připojeno k Uhrám.
Pro Rumuny je velmi důležitou středověkou postavouMichal Chrabrý(rumunsky Mihai Viteazul), neboť jako první dokázal sjednotit všechna tři knížectví a předjal tak existenci moderního Rumunska. Roku 1593 se stal valašským knížetem. V roce 1599 pak porazil v bitvě u Selimbaru sedmihradského knížete Ondřeje Báthoriho, čímž získal i sedmihradskou korunu. Krátce na to usedl i na trůn moldavský. Po smrti Michala Chrabrého se ovšem tento státní celek rozpadl. Michal Chrabrý se vyznamenal i tím, že v roce 1595 porazil Osmany v bitvě u Calugareni a v Rumunsku je tak symbolem národní nezávislosti. Michal byl v boji protiOsmanské říšispojencemHabsburků, běhemdlouhé turecké války, ale pro svou úspěšnou, nezávislou kariéru se stal brzy pro habsburského císařeRudolfa II.nepohodlným. V roce 1601 jej proto Rudolf nechal odstranit, o což se postaral císařský generálGiorgio Basta, který Michala zavraždil.
Valašské knížectví bylo založeno počátkem14. století. Vzniklo na základech několika menších místních útvarů (předevšímOltenie). Otcem zakladatelem bylBasaráb I.(vládl 1310 až 1352). Byl zakladatelem dynastieBesarabů, která ovládala Valašsko až do 17. století. Stal se samostatným knížetem rebelií protiuherskémukráliKarlovi I., byť jen nakrátko. Valašsko získalo samostatnost zpět v 70. letech 14. století a upevnil ji nejvýznačnější z Besarábů –Mircea I.zvaný též Starý (rumunsky Mircea cel Bătrân).
V roce 1393 seBulharský státdostal pod osmanskou nadvládu a Osmanská říše se tak stala sousedem Valašska. To brzy znamenalo i tlak na Valašsko a placení tributu (od r. 1389). Stav formální politické závislosti na Uhrách a současného placenítributuTurkům přerušovaly četné pokusy osamostatnění země, případně i narušení rovnováhy mezi dvěma mocnými sousedy. Roku 1396 došlo k uznání polské svrchovanosti nad územímVladem I., ale šlo jen o epizodu. Boj proti Turkům vedli takéVlad II. Draculzvaný Ďábel a jeho synVlad III. Dracula, zvaný také Napichovač (inspiroval ke známé literární postavě hraběte Drákuly). Boj to byl však nerovný. V roce 1415 se Valašsko stalo definitivněvazalemOsmanské říše, pád Uher roku 1526 tuto závislost ještě více posílil. Vzpoura výše zmíněného Michala Chrabrého (valašským knížetem 1593–1601) patřila k největším a nejúspěšnějším, ale její úspěšnost se omezila na dobu Michalova života.
Významnou změnu přinesla teprve porážka Osmanské říše Rakouskem potvrzenámírem v Karlovicíchroku 1699. Nový soused, Rakouská říše, počal vyrovnávat vliv turecký. Od začátku 18. století je patrný také zájemRuskao tuto oblast – roku 1770 bylo Valašsko obsazeno ruským vojskem.Smlouvou z Küčük Kajnardžu(1774) se sice navrátilo pod moc Turků, ale Rusko si ponechalo určitou kontrolu nad oblastí. Turci neměli ovšem zájem na rozvoji svých kolonií, a ty tak zaostávaly za zbytkem Evropy. Jedním z mála sultánem dosazenýchfanariotskýchknížat, který se pokusil zlepšit katastrofální hospodářskou situaci země, bylKonstantin Mavrocordat.
Vliv Ruska v 19. století trvale stoupal. Rusové přímo ovládali zemi v letech 1807–1812, znovu 1829–1833 (i poté měl ale ruský konzul značný vliv). V roce 1821 došlo k valašskému protitureckému povstání vedenémuTudorem Vladimirescem. Turci po něm učinili ústupek a skončila vláda dosazovaných fanariotů. Knížete (divana) měl nově volit stavovský sněm.Krymská válka(1853–1856) přinesla oslabení Ruska. Tím vzniklo mocenské vakuum, které otevřelo cestu ke vznikuRumunského knížectví.
Území Sedmihradska začali roku 1003 kontrolovat Uhři, poté, couherskýkrálŠtěpán I.podle legendy porazil místního knížete. Od té doby bylo až do roku 1526 Sedmihradsko v rámci Uherského královstvíautonomnímknížectvímv čele s vojvodou.
Roku 1211 nabídl uherský králOndřej II.část území Sedmihradska (Burzenland)Řádu německých Rytířů. Rytíři měli sloužit jako určitá hráz proti vpádůmkumánů. Z Německa v té době přišlo mnoho osadníků, převážně zPorýníaVestfálska. Začalo se jim říkatSedmihradští Sasové. Osadníci založili města Kronstadt (Brașov), Schäßburg (Sighișoara) či Hermannstadt (Sibiu). Sasové získali v rámci knížectví autonomii, stejně jakoSikulové, jiní zdatní pohraničníci. Sasové a Sikulové měli řadu národnostních výsad, jimž se těšila již jen maďarská šlechta (roku 1438 tyto tři entity vytvořily tzv. Unii tří národů (Unio Trium Nationum)), naopak rumunské obyvatelstvo bylo v postavenínevolníků.
Roku 1421 začaly nájezdyTurků. Sikulové ani Sasové nedokázali jejich postup zastavit. Uherský králZikmundnebyl schopen včas reagovat, protože byl právě zainteresován vhusitských válkách. Boje s Turky pak naplnily zdejší dějiny po příští čtyři století. Vynikl v nich mj. sedmihradský rodákJan Hunyadi, který zvítězil vbitvě u Varny(1444).
Pobitvě u Moháčeroku 1526 a dobytí Pešti (1541) se Sedmihradsko v čele seslovenskýmrodákemJanem Zápolským(sedmihradským vojvodou 1511–1526) stalo samostatným knížectvím, byť vevazalskémpoměru kOsmanské říši. Jan sváděl tehdy věčné boje se svým konkurentem Ferdinandem o uherský trůn a Sedmihradsko se tak stalo jeho pevnou základnou a oporou. Jedním z důležitých rysů této éry byla sedmihradská náboženská svoboda.
Roku 1699 získala SedmihradskoHabsburská monarchie, v jejímž rámci tvořilo do roku 1848 autonomníkorunní zemi, kterou 2. listopadu 1765 povýšilaMarie Terezienavelkoknížectví. Zarevoluce v roce 1848sepsali 15. května 1848 zdejší Rumunipetici, kterou požadovali zrovnoprávnění. Tomuto požadavku však nebylo vyhověno, naopak byl pod uherským nátlakem přijat zákon vyhlašující plné spojení Sedmihradska s Uherskem. Tento zákon však nakonec nebyl realizován a rakouská říšská ústava ze 4. března 1849 Sedmihradsko a Uhersko opět plně oddělila, přičemž Sedmihradsko a Uhersko přišly o své samosprávné instituce.Říjnovým diplomembyla roku 1860 obnovena autonomie obou korunních zemí. Zatímco Valašsko a Moldavsko v té době již vytvořily Rumunské knížectví, Sedmihradsko se ještě dlouho nemohlo k tomuto útvaru připojit, moc Rakušanů byla stále příliš velká. CísařFrantišek Josef I.aspoň roku 1863 do Sibině svolal Sedmihradský sněm, na němž došlo k jistému zrovnoprávnění Rumunů. Nadějné reformy ale zhatilorakousko-uherské vyrovnáníroku 1867, po němž se Sedmihradsko stalo součástíZalitavskaa bylo tak znovuzačleněno do Uherska. Přestalo tak existovat jako územní jednotka. Navíc od 90. let 19. století zde uherská vláda započala smaďarizací. Z tohoto sevření sedmihradské Rumuny osvobodila ažprvní světová válkaa prohra Rakousko-Uherska v ní. PoválečnáTrianonská smlouvapřisoudila Sedmihradsko Rumunsku.
Prvním moldavským knížetem se stal roku 1359Bohdan I.Později se Moldavsko dostalo do lenní závislosti napolskémstátě.
Nejvýznamnějším moldavským vládcem byl knížeŠtěpán III. Veliký(1457–1504). Za jeho vlády bylo knížectví ohroženo agresí sousedního Polska, Uherska, ale především Osmanské říše. Proti ní se Štěpán snažil vytvořit alianci. Roku 1489 byl nakonec Turky donucen platit tribut. Jeho nástupce uznal pak lenní závislost své země na Osmanské říši.
V roce 1769 obsadila severní část Moldavského knížectví (Bukovinu) vojska carského Ruska a v roce 1774 Rakouska. O rok později bylo území jakožtovévodství Bukovinak Rakousku připojeno, zatímco východní část knížectví, východně od řekyPrut, byla roku 1792 připojena k Rusku jakožtoBesarábie. Zbylá část knížectví (ležící západně od řeky Prut) zůstala Osmanům, roku 1829 přitom získala samosprávu. Toto území bylo roku 1859 spojeno s Valašskempersonální uniía roku 1862 se s ním sjednotilo, aby vytvořilo Rumunské knížectví. Bukovina a Besarábie se však mohla připojit až roku 1918.
Podunajská knížectvíValašskoaMoldáviezískaly roku1829autonomii, v roce1858se sjednotily a položily tak základ samostatnému Rumunsku. Prvním vládcemSpojených knížectví Valašska a MoldávieneboliDomnitoremse v roce1862stalAlexandr Jan Cuza, který byl od roku1859knížetem jak Valašska, tak Moldávie.
Alexandr Ioan Cuza, jehož vzorem bylNapoleon III., toužil zemi velmi změnit. Více než její čtvrtina byla tehdy v majetku církve, což se knížeti vůbec nelíbilo. V letech 1863–1864 provedl pozemkovou reformu a zabavil též mnoho z církevního majetku. Na pozemkovou reformu navázal zrušením nevolnictví a zavedením všeobecného volebního práva. V roce 1864 vydal moderní trestní zákoník, jehož základem bylNapoleonůvCode civil. Alexandr také založil univerzity vIasia vBukurešti. Universita v Bukurešti dodnes nese jeho jméno. Reformy ovšem vyvolaly nespokojenost ortodoxní církve a šlechty. Pokusu o puč čelil Alexandr poprvé v roce 1864. Podruhé byl dne 22. února 1866 napaden nespokojenými důstojníky ve svém paláci a donucen abdikovat. Druhého dne musel opustit Rumunsko.
Po převratu se Rumunsko ocitlo na pokraji chaosu a stanulo před hrozbou rozpadu. Přes odpor značné části obyvatel vládu převzal pruský důstojník, kníže Karl Eitel Friedrich Zephyrin z roduHohenzollern–Sigmaringen. Ten se stal rumunským knížetem jakoCarol I.. Karel uspěl zejména díky podpořeNapoleona III.(s nímž byla Karlova rodina v mimořádně dobrých vztazích). Krátce po Karlově nástupu na trůn přijal parlament novou ústavu, která dávala knížeti značné pravomoci.
Karel Rumunsko zapojil dorusko-turecké války v letech 1877–1878. Byl to velmi úspěšný tah. Angažmá přineslo Rumunsku mezinárodní uznání a především na konferenci v Berlíně vyhlášenou plnou nezávislost na Osmanské říši. Karel tak byl 10. května 1881 korunován králem a Rumunsko od té doby bylo královstvím.
Rumunskovedené knížetemKarlemz roduHohenzollernůse po vítězné válce o nezávislost naOsmanské říšia ustanovilo10. května1881královstvím a kníže Karel (Carol) byl korunován králemKarlem I.
Karel se velmi takticky vložil do sporů během1. balkánské války. Do ní se Rumunsko přímo nezapojilo, ač se mohlo odvolávat na územní nároky vMakedoniikvůli přítomnostiarumunskéhoobyvatelstva. V soupeřeníSrbskasBulharskemvšak nemělo naději na úspěch. Při mírových jednáních po skončení2. balkánské válkyvšak neutrální Rumunsko za svoji předchozí neutralitu žádalo po Bulharsku odstoupení území jižníDobrudžes důležitým dunajským přístavemSilistra. Požadovaná území byla Rumunsku skutečně postoupena. Součástí tohoto "obchodu" z roku 1883 byl i tajný závazek spojenectví se zeměmiTrojspolku(Německo, Rakousko-Uhersko, Itálie).
Když tedy roku 1914 vypuklaprvní světová válka, vzdor veřejnému mínění se Karel rozhodl splnit podmínky tajné smlouvy z roku 1883 a zaútočil na Rusko. Jeho náhlá smrt 10. října 1914 však všechno změnila. Karlův nástupceFerdinand I.nehodlal staré tajné ujednání respektovat.
I když byl Ferdinand člen jedné z větví roduHohenzollernůstejně jako německý císařVilém II., prosazoval, aby se jeho země zúčastnila války spíše zaDohodu– na její straně vstoupilo Rumunsko do války27. srpna1916.
Vstup Rumunska do války však ruské protiofenzivě nepomohl. Fronta se roztáhla do šířky a zastavila. Vojsko Rumunska proniklo hluboko do Sedmihradska (tehdy v Uhersku), ale rakousko-německá armáda Rumuny přinutila ustoupit a ústřední mocnosti obsadily skoro celé Rumunsko. V době dobytíBukurešti(21. listopadu) zemřel rakouský císařFrantišek Josef I.Vysílení Rumuni podepsali v7. května1918mír sNěmeckem, protože Rumunsko nebylo schopno bez podpory Ruska ve válce pokračovat. Po vyřazení Bulharska z boje se ale opět10. října1918Rumunsko připojilo do konfliktu na straněDohody, měsíc před ukončením bojů na západní frontě a definitivním koncem války.
Pro toto období existence Rumunského království se někdy používá označeníRumunské staré království.
Po1. světové válcese k Rumunsku připojilySedmihradskosBanátem,BukovinaaBesarábie, čímž vznikl zatím největší rumunský stát v dějinách, tzv.Velké Rumunsko. V meziválečném období Rumunské království spolupracovalo sČeskoslovenskemaJugosláviíproti nárůstu maďarského vlivu. V roce 1921 uzavřelo s oběma státy spojenecké smlouvy, tomuto paktu se začalo říkatMalá dohoda.S oběma zeměmi však mělo jen krátkou hranici v odlehlých oblastech a proto užší spolupráce byla jen stěží možná. Navíc vzhledem k rozmělňování integrity obou spojeneckých států ke konci 30. let zůstalo později Rumunsko opuštěno a Maďarsku se podařilo zajistit si úpravy hranic na jeho úkor.
PoanexiBesarábiebyla uzavřena obranná aliance s Polskem proti Rusům. Maďaři s poválečným rozdělením území nesouhlasili a pokoušeli se své ztracené země dobýt zpět. Rumunské ozbrojené síly však kladly tuhý odpor, který posléze přerostl v rázný útok a maďarské síly byly rychle zahnány hluboko do vnitrozemí dnešního Maďarska.
Na vnitropolitický vývoj mělo vliv především soupeření mezi Liberální a Rolnickou stranou. Obě strany byly úzce propojeny s významnými rodinami Maniu a Bratianů. Liberální strana donutila v roce 1924 krále Carola k rezignaci ve prospěch jeho syna Michajla, kterého měla pro jeho nízký věk prozatím zastupovat regentská rada. V roce 1928 začala však politickému vývoji dominovat naopak Rolnická strana, proti které se později postavil znovunastolený král Carol o jehož restauraci se strana zasloužila. V roce 1938 se Carol chopil autoritativně vlády, která však trvala jen necelé dva roky, než byl nahrazen generálem Antonescem. Ten se snažil získat podporu především v řadách fašistické Železné gardy.
Vedruhé světové válceRumunsko bojovalo po bokuTřetí říše. V zemi měl v tehdejší době největší vlivmaršálIon Antonescu. Rumuni přišli zadruhé vídeňské arbitrážeoseverní Sedmihradsko, které bylo přiděleno expandujícímu Maďarsku, a přišli také o Jižní Dobrudžu, kterou obsadiloBulharsko. Roku1940okupoval Sovětský svaz Severní Bukovinu a Besarábii. Po napadení SSSR Německem v roce1941získali Rumuni toto území zpět a anektovali další rozsáhlé území na jižní Ukrajině. Když 20. srpna 1944 překročila sovětská vojska rumunské hranice, proběhl v Bukurešti státní převrat. KrálMichal I.23. srpna 1944 sesadil a nechal zatknout maršála Antonescu. Rumunsko přešlo na stranu Spojenců a vyhlásilo válku Německu. Rudá armáda vstoupila 31. srpna 1944 bez boje do Bukurešti již jako spojenec. Rumunská armáda bojovala do konce války na straně Spojenců proti Německu a podílela se i na osvobození Československa.
Po válce byla Rumunsku opět odňataBesarábiea připojena kSovětskému svazua Jižní Dobrudža byla ponechánaBulharsku. V roce1947byl králMichal I.násilím donucen abdikovat a odejít ze země. Rumunsko se stalo socialistickou republikou a součástí komunistickéhovýchodního bloku.
Sovětská okupace po druhé světové válce posílila postavení komunistů, kteří se stali dominantní silou v levicové koaliční vládě jmenované v roce 1945. KrálMichael I.byl nucen abdikovat a odešel do exilu. Rumunsko bylo vyhlášeno lidovou republikou a do konce padesátých let zůstalo pod vojenskou a ekonomickou kontrolou SSSR. Během tohoto období byly rumunské zdroje vyčerpávány nevýhodnými dohodami zvanými SovRom. Mnozí historikové hovoří přímo o rabování Rumunska Sovětským svazem. Tyto nevýhodné smlouvy byly jednou z příčin protisovětského sentimentu uvnitř samotné rumunské komunistické strany a postupnému přechodu k vedení mnohem nezávislejšímu na Moskvě, než bylo ve východním bloku zvykem (do značné míry podle vzorutitovskéJugoslávie, ovšem ta nebyla vzorem ve svém poměrně liberálním režimu, rumunský režim naopak zůstalo poměrně tuhým a represivním).
Prvním krokem k zisku této větší nezávislosti bylo, když rumunský komunistický vůdceGheorghe Gheorghiu-Dej(vládl 1948–1965) roku 1958 přesvědčilNikitu Chruščova, aby stáhl vojáky z Rumunska. Po smrti Gheorghiu-Dej v roce 1965 nastoupil k mociNicolae Ceauşescua autonomizační trend ještě zesílil. Země se tak od poloviny 60. let neúčastnila některých akcí východního bloku, jakými byla napříkladinvaze vojsk Varšavské smlouvy do Československav roce 1968 (Rumunsko bylo jedinou zemí Varšavské smlouvy, která se invaze nezúčastnila) nebo bojkotolympijských her v Los Angelesv roce 1984. Rumunsko jako jediná země východního bloku taktéž nepřerušila diplomatické vztahy sIzraelempošestidenní válcev roce 1967. Díky tomu také Rumunsko hrálo důležitou roli v mírovém egyptsko-izraelském procesu, zprostředkovalo například návštěvu egyptského prezidentaAnvara Sadatav Izraeli. Díky své svéhlavosti vůči Moskvě byl Ceauşescu často označován za miláčka západních médií a politiků, s čímž bylo nezřídka spjato přehlížení toho, že jeho režim zůstal silně autoritářský. Největší represe nicméně probíhaly v letech před jeho nástupem, do roku 1962. Tehdy v Rumunsku existovalo (podle různých odhadů) 60 000–80 000 politických vězňů. Odhady počtů mrtvých se také značně liší, často nebyli ani řádně zdokumentovány. Mluví se o desítkách tisíc mrtvých.
V 50. letech byly zahájeny některé velkorysé projekty (rozvoj atomové energetiky, výstavba vodních kanálů, či přehradaŽelezná vratanaDunaji). Přesto se nepodařilo ekonomickou situaci radikálně změnit a Rumunsko se zařadilo mezi nejchudší zeměRVHP. Když se rumunský zahraniční dluh v letech 1977–1981 prudce zvýšil (ze 3 na 10 miliardamerických dolarů), pokusil se Ceauşescu vliv věřitelů a posléze mezinárodních finančních organizací (Mezinárodního měnového fonduaSvětové banky) setřást plánem na plné splacení státního dluhu během jednoho desetiletí. K dosažení tohoto cíle zavedl politikuautarkie, která vedla ke zbídačení velké části Rumunů a vyčerpání rumunské ekonomiky. K tomu přispěla i výstavba megalomanskéhoDomu Republikyv Bukurešti. Dluh byl roku 1989, krátce před pádem režimu, skutečně splacen. Ale za cenu frustrace veřejnosti, kterou neukonejšil ani médii budovaný kult osobnosti, jenž se příliš nelišil od toho Stalinova z 50. let, a neutlumil ji ani stále represivnější policejní režim opřený o tajnou policii. Když nespokojenost explodovala vrumunské revoluciroku 1989, obrátil se proti Ceauşescovi nejen hněv davů, ale i část jím tak hýčkané tajné policie. Podle toho vypadal i jeho konec – odsouzení improvizovanýmpolním soudema poprava i s manželkou.
Nově nabytá svoboda přinesla Rumunsku staronové problémy. Objevily se národnostní nepokoje (soužití se zhruba dvoumilionovoumaďarskoumenšinou) a ekonomické potíže spojené s destabilizací měny (vysoká inflace), zatímco integrace do evropských společenství postupovala pomaleji než ve střední Evropě.
Postupnými změnami se v průběhu let podařilo dosáhnout pokroku. Roku2004vstoupila země doNATOa roku2007společně sBulharskemdoEvropské unie, kde patří k nejchudším zemím „sedmadvacítky“, a je proto významným příjemcem mnohých rozvojových plánů.
Od prosince 2014 jeKlaus Iohannisprezidentem Rumunska. Dne 27. prosince 2016 vetoval bez udání důvodů nominaci 52leté bývalé ministryněSevil Shhaidehovéjako předsedkyně vlády za sociálně-demokratickou stranu PSD. Sevil Shhaideh je původemTatarkaa jeislámskéhovyznání. Jako ministryně složila svého času přísahu nakorán. Její strana se nyní chce obrátit na rumunský Ústavní soud.