Niccolò Jommelli

Niccolò Jommelli(10. září1714,Aversa–25. srpna1774,Neapol) bylitalskýhudební skladatel.
Jommelli se narodil10. září1714vAverse, malém městečku nedalekoNeapoleAntoniu a Margaritě Cristiano Jommelli. Otec byl vcelku prosperující pláteník. Chlapec začal zpívat v chrámovém sboru místní katedrály. Tam si jeho talentu povšiml sbormistr Canon Muzzillo a zařídil přijetí chlapce ve věku devíti let na konzervatoř sv. Onofria (Conservatorio di Santo Onofrio) v Neapoli. Studoval u Ignazia Prota a Francesca Feo. Po třech letech přešel na Conservatorio di Santa Maria della Pietà dei Turchini, kde se jeho učiteli staliFrancesco Nicola FagoaLeonardo Leo.
Jeho první opera, komedie „L’Errore Amoroso“, měla premiéru v zimě roku1737vNeapoliv Teatro Nuovo a měla značný úspěch.
První vážnou operou byla „Ricimero rè de’ Goti“ provedená v římském divadle Argentina na počátku roku1740. Tato opera silně zaujala Henry Benedicta, vévodu z Yorku. Benedict se stal později kardinálem a jeho přímluvou si skladatel získal i přízeňVatikánu. V průběhu čtyřicátých let zkomponoval Jomelli neuvěřitelnou řadu oper, které byly uváděny ve všech hlavních hudebních centrech Itálie (Bologna,Benátky,Turín,Padova,Ferrara,Lucca,Parmaa samozřejměNeapolaŘím.
V průběhu uvedení svých oper vBolognise stal na nějaký čas žákemPadre Martiniho, patrně v té době nejvyšší hudební autority Itálie. Odtud se datuje i rozsáhlé dílo v oblasti chrámové hudby. První známou skladbou tohoto druhu je chvalozpěv „Sicut Erat“, pětihlasá fugaa cappella. Na přímluvuJohanna Adolfa Hassebyl jmenován kapelníkem Ospedale degl’ Incurabili vBenátkách. V této době vznikla čtyři oratoria („Isacco figura del Redentore“, „La Betulia liberata“, „Joas“, "Juda proditor“), nejméně dvě mše, Te Deum, řada motet a žalmů.
V roce1748byl pozván doVídně, kde s mimořádným úspěchem uvedl operu „Didone“. CísařovnaMarie Tereziejej zahrnula svou přízní i dary a zde se také seznámil s vynikajícím básníkem a operním libretistouPietrem Metastasiem, který se stal autorem libret mnoha jeho oper.
Na rok1750bylpapežemBenediktem XIV.vyhlášenSvatý rok, který v křesťanské tradici znamená, že kdo v tomto roce navštívíbaziliku sv. PetravŘímě, dosáhne úplného odpuštění hříchů. Tato událost vždy znamená velký příliv návštěvníků Říma i obrovskou příležitost pro výkonné umělce. Jomellimu se podařilo dosáhnout jmenování asistentem kapelníka největšího křesťanského chrámu. Toto místo zastával po následující čtyři roky.
Po krátké zastávce ve Vídni se roku1753stal kapelníkem vévody Karla Eugena Würtemberského veStuttgartu. V tomto období slavil největší úspěchy a vytvořil svá nejcennější díla. Jeho opery byly prováděny ve vévodově paláci vLudwigsburgu. Zde jej také v roce1763navštívilWolfgang Amadeus Mozartse svým otcemLeopoldem.
Do Neapole se vrátil až v roce1768. Obdržel mimořádnou nabídku od portugalského králeJosefa I., aby přijel do Portugalska a komponoval opery pro portugalský dvůr. Přes vysokou finanční nabídku se Jommelli omluvil chatrným zdravím. Král pak přesto přiznal skladateli vysokou rentu za to, že obdrží kopie všech jeho děl.
Toto stipendium mu umožnilo usadit se vAversea zcela se věnovat kompozici.
V té době však již byla v Neapoli mnohem populárnějšíopera buffanež vážná Jomellihoopera seriaa premiéry jeho děl se již nesetkávaly s tak jednoznačným přijetím.
V roce1771zcela propadla jeho opera „Ifigenia“ a Jommeli se zcela vzdal komponování oper s výjimkou přepracování svých starších děl pro uvedení v Portugalsku.
V roce1771utrpěl vážnou mozkovou příhodu, po níž byl částečně paralyzován. V práci však pokračoval až do své smrti. Soustředil se již zcela na duchovní hudbu a jeho Miserere je považováno za skladatelův mistrovský kus.
Dalšímu záchvatumrtvicepodlehl v Neapoli25. srpna1774.
Jommeli zkomponoval řadukantát,oratoriía další sakrální hudby. Nejdůležitější částí jeho díla jsou všakopery. V žánru opery seria vytvořil okolo šedesáti děl, z valné části nalibretaPietra Metastasia.
Ve svých operách se koncentroval více na příběh a dramatickou složku než na virtuositu pěveckých partů, čímž převyšoval většinu současníků, příslušníkůneapolské operní školy. Obohatil operu o rozsáhlé ansámblové a sborové party a po vzoru francouzské opery a skladatelů jako byl např.Jean-Philippe Rameau, často zařazoval baletní intermezza. Instrumentace jeho děl je mnohem bohatší, orchestr využíval více dechových nástrojů. Rovněž stejně jakoJohann Adolf HasseneboChristoph Willibald Gluckčastěji psalrecitativys doprovodem orchestru a nikoliv pouzecembala, jak bylo v té době zvykem.