Náhorní Karabach

Náhorní Karabach(ázerbájdžánskyDağlıq Qarabağ,arménskyԼեռնային Ղարաբաղ,ruskyНагорный Карабах) je území o rozloze 4400 km², v roce 2005 bylo z jeho cca 145 000 obyvatel přibližně 95 %Arménů.
Metropolí oblasti jeStěpanakert(Chankendi).ArménieaÁzerbájdžánvedou o toto území dlouholetý spor, který vygradoval vregulérní válečný konfliktv letech 1988 až 1994. Následně vznikláNáhornokarabašská republikaovládala kromě Náhorního Karabachu i okolní regiony Ázerbájdžánu. Republika, vyhlášená místními etnickými Armény a zabírající 16 % ázerbájdžánského území nebyla mezinárodně uznána. Formálně ji uznaly pouze samozvané státy, které samy nebyly mezinárodně uznány. Ačkoliv bylo formálně vyhlášeno od 12. května 1994 příměří, neustále docházelo k přestřelkám a od roku 2015 se na bojiště začala vracet i těžká technika.
Následná válka v roce 2020 zredukovala rozlohu Náhornokarabašské republiky pouze na většinu území samotného Náhorního Karabachu a přilehlýLačinský koridor, který byl kontrolován ruskými mírovými silami, aby bylo zajištěno pozemní spojení s Arménií. V prosinci 2022 však Ázerbájdžán zablokoval Lačinský koridor a v září 2023znovu vojensky zaútočil.Představitelé Náhornokarabašské republiky po jednom dni bojů kapitulovali. Karabaští Arméni uprchli do Arménie.Arménská vláda 30. září 2023 oznámila, že arménské hranice překročilo 100 tisíc uprchlíků, tedy většina z odhadované 120tisícové arménské komunity v Náhorním Karabachu.
Název Karabach (Qarabağ) je turkického a perského původu a doslova se překládá jako „černá zahrada“ (vázerbájdžánštiněqara= černý,bağ= zahrada). Názevdağlıq= hory a je to vázerbájdžánštiněběžně používané slovo.
Název regionu v místních jazycích se překládá jako „hory Karabach“ nebo „horská černá zahrada“.
V roce 2017 zde proběhlo referendum, v němž se bezmála 90 % místních voličů vyslovilo pro přejmenování státu naArcach. Nový název je podle dostupných informacíz historického hlediska přesnější.
Kolem roku 180 př. n. l. se Karabach stal jednou z 15 provinciíArménského království.V roce 387 n. l. se po rozdělení Arménie mezi Byzantskou a Perskou říši Karabach dostal pod správuKavkazské Albánie, která však byla pod silným náboženským a kulturním vlivem Arménie.Populaci Karabachu tehdy tvořili Arméni a několik poarménštěných kmenů. V 5. století byla v Karabachu založena první arménská škola, klášter Amaras.
V souvislosti s patronátem carskéhoRuskanad křesťanskými menšinami na Blízkém východě docházelo už v 16. století k migraci arménského obyvatelstva zOsmanské říšedo kaspické oblasti ovládané křesťanským Ruskem. K nejvýraznější migrační vlně došlo mezi lety 1823–1832 v reakci narusko-perskou válku. V této době došlo k dramatickým změnám v etnickém složení obyvatelstva oblasti Náhorního Karabachu. Dle M. I. Šavrova v roce 1823 arménské rodiny představovaly 1,5 tisíc z 20 tisíc rodin karabašské provincie (území bývaléhokarabašského chanátu).V roce 1832 již Arméni tvořili 34,8 % obyvatel provincie, zatímcoAzerové64,8 %.Arméni dosáhli 53% většiny v roce 1897, kdy počet Azerů v provincii klesl na 45 %.
Počátkem 20. století došlo kgenocidě Arménůze strany Turecka, což vedlo k výraznému poklesu jejich počtu v celé oblasti.
Když se počátkem 20. let 20. století s koncemobčanské války v RuskuutvářelSovětský svaz, usilovali jak Arméni, tak Azerové o oblastiNachičevanu,Zangezurua Náhorního Karabachu. Rozhodnutím ústředního výboruKSR(b)byly nakonec Nachičevan a Náhorní Karabach v rámci vznikléZakavkazské SFSRpřipsán Ázerbájdžánu, zatímco Zangezur, oddělující Nachičevan od zbytku ázerbájdžánského území, byl připsán Arménii. Dne7. července1923byla v rámci Ázerbájdžánu ustavena Náhorně/karabašská autonomní oblast. V roce 1926 představovali Arméni 93,5 % obyvatel Náhorního Karabachu, tento podíl se od té doby snižoval, až v roce 1989 klesl na 77 %. Od 60. let sílily mezi karabašskými Armény pocity diskriminace a nevole nad tímto demografickým vývojem. Nevraživost mezi oběma etniky přerostla na konci 80. let v otevřené střety, které slábnoucí sovětská moc už nebyla s to zvládnout.
V lednu 1988 byla zahájena masivní deportace Azerů z Arménie do měst Baku a Sumgait. Ve dnech28.a29. února1988došlo ve městěSumgaituBakukpogromu, který si údajně vyžádal život 32 lidí zahrnující Armény, Azery i Rusy. Tento incident byl klíčový pro arménské vedení, které odstartovalo rozsáhlou antiázerbájdžánskou kampaň. Následně bylo 27.–29. listopadu připraveno o život 33 Azerů běhempogromůve městech Gutarkh, Spitak a Stěpanavan na arménském území, další vzájemné násilnosti propukly i jinde v Arménii a Ázerbájdžánu.
V následujících měsících bylo více než 220 000 etnických Azerů nuceno opustit své domovy v Arménii. Mezitím 18. července 1988 rozšířené zasedání nejvyššího prezidiaSSSRpotvrdilo existenci Náhorního Karabachu jako nedílné součástiÁzerbájdžánu. 1. prosince 1989 se Nejvyšší rada Arménie usnesla na sloučeníArméniea Náhorního Karabachu. Tak, v rozporu s ústavou SSSR a se základy mezinárodního práva, Arménie oficiálně vznesla nárok na území sousední republiky.
Když Ázerbájdžán vyhlásil30. srpna1991nezávislost narozpadajícím se Sovětském svazu, nehodlali Arméni z Náhorního Karabachu zůstat nadále jeho součástí a karabašské vedení, podporované morálně i materiálně z Arménie, vyhlásilo2. září1991nezávislost na Ázerbájdžánu. Ázerbájdžánská vláda reagovala26. listopaduzrušením karabašské autonomie. Následné referendum, uspořádané v Náhorním Karabachu 10. prosince sice azerská menšina bojkotovala, drtivá většina karabašských Arménů však rozhodnutí o nezávislosti podpořila. V letech 1992–1994 probíhala o Náhorní Karabach, který tvoří v Ázerbájdžánuenklávu, oddělenou od Arménie takzvanýmLačinským koridorem,otevřená válkamezi Arménií a Ázerbájdžánem, která zasáhla citelně i civilní obyvatelstvo.
Nejzávažnějším případem porušování lidských práv bylMasakr v Chodžaly, při kterém 26. února zaútočily arménské síly za podpory těžké techniky na azerské civilisty ve vesniciChodžali. Její obyvatelstvo žilo několik měsíců v obležení bez dodávek elektřiny a plynu a v nedostatku potravin. Vesnice byla evakuována a civilní obyvatelstvo se pěšky přesouvalo na ázerbájdžánské území. Několik kilometrů od bezpečné zóny však zahájily arménské síly palbu nakonvojázerbájdžánských uprchlíků. O život přišlo během dne 613 ázerbájdžánských obyvatel, z toho 106 žen a 83 dětí.Na událost reagovali Ázerbájdžánci represáliemi, během kterých bylo dne 10. dubna 1992 zabito 53 Arménů v obci Maragha u Martakertu (Náhorní Karabach). Podle arménské verze založené na svědectví posledního vůdce sovětského Ázerbájdžánu a prvního prezidenta svobodného ÁzerbájdžánuAjaze Mutalibova, masakr v Chodžali nebyl spáchán arménskými vojáky, ale radikály z Lidové fronty Ázerbájdžánu, kteří údajně zastřelili své vlastní civilisty, když utíkali koridorem.V rozhovorů Mutalibov uvedl, že akce byla zorganizována jeho politickými oponenty, aby si vynutili jeho rezignaci.
Na konci konfliktu Arméni ovládli téměř celou bývalou autonomní oblast Náhorní Karabach,Lačinský koridor, a další části ázerbájdžánského území. Malé okrajové části bývalé autonomní oblasti (sever, severovýchod a východ) pro změnu ovládl Ázerbájdžán. Když boje12. května1994utichly, výsledkem bylo odhadem 17 500 mrtvých na arménské a 25 500 na ázerbájdžánské straně, 700 000 až 1 000 000 Azerů a 300 000 Arménů bylo vyhnáno ze svých domovů. NapříkladŠuša, kdysi druhé největší město Náhorního Karabachu, které mělo ještě v roce 1989 na 17 000 obyvatel, převážně Azerů, bylo po válce poloprázdné, většina domů zůstala neobydlená a poničená.
Od 12. května 1994 trvalo mezi oběma stranamipříměří, které bylo ale porušováno.Přes několik rezolucí Rady bezpečnostiOSNbylo 16 % ázerbájdžánského území, na němž existovalaNáhorněkarabašská republikaokupováno. To bylo zdrojem trvalého napětí v oblasti. Náhorněkarabašská republika byla na Ázerbájdžánude factonezávislá,de iurevšak nebyla nikým (ani Arménií) mezinárodně uznaná. Republika nepoužívala jako svou měnuázerbájdžánský manat, alearménský dram. Propojení obou zemí výstižně ilustruje skutečnost, že někdejší karabašský prezidentRobert Kočarjanbyl v letech1998–2008prezidentem Arménie. Arménie požadoval uznání nezávislosti Náhorního Karabachu zatímco Ázerbájdžán požadoval vyklizení Armény okupovaných území. Toto ázerbájdžánské stanovisko podpořil ve své rezoluci iEvropský parlament.
Od začátku roku 2013 se srážky na frontové linii asi dvacetinásobně zintenzivnily. Podle údajů arménského ministra obrany bylo příměří během roku 2012 porušeno 3 000 výstřely, v roce 2015 stejný zdroj udává již 60 000 výstřelů za 12 měsíců. V roce 2016 se podle arménské organizaceSvaz informovaných občanůstřílelo na karabašské frontové linii prakticky nepřetržitě.
K eskalaci konfliktu došlo 2. dubna 2016, kdy vypukly intenzívní boje podél celé hranice s Náhorním Karabachem. Baku tvrdilo, že ázerbájdžánské síly pouze odpověděly na mohutné ostřelování z druhé strany. Podle mluvčího arménského ministerstva podnikl Ázerbájdžán otevřený útok po celé délce hranic s Náhorním Karabachem.
Dne27. září2020se střetlyozbrojené sílyArménieaÁzerbájdžánu. Obě země se navzájem obvinily z prvního úderu.Rusko a Francie obvinily Turecko, že na podporu Ázerbájdžánu vyslalo do oblasti bojovníky ze Sýrie, což bylo doloženo i dalšími zpravodajci.Podle vyjádření sdružení Ázerbájdžánců v České republice Ázerbájdžán ani Turecko nikdy nepotvrdili účast syrských žoldnéřů a ta podle nich nebyla nikdy prokázána nezávislými zdroji.Ukončení bojů mezi Arménií a Ázerbájdžánem a podpis dohody oznámil dne 10. listopadu 2020 ruský prezidentVladimir Putins tím, že na dodržování příměří budou dohlížet ruští pozorovatelé.
Již v prosinci 2022 Ázerbájdžán pod záminkou ekologických protestů zablokoval Lačinský koridor, čímž vyvolal humanitární krizi. Znemožněny byly dodávky jakéhokoli zboží včetně potravin, léků nebo humanitární pomoci. Některé oblasti byly bez jakýchkoli služeb: elektřiny, vody, plynu, dopravy. Ruské mírové síly nebyly schopny situaci zvrátit mimo jiné proto, že část vojáků byla odvelena na Ukrajinu.V květnu 2023 Arménie uvedla, že je ochotná uznat Karabach za součást Ázerbájdžánu, pokud bude zaručena bezpečnost místního obyvatelstva.
V září 2023 zaútočila ázerbájdžánská armáda na karabašské území. Již po jednom dni bojů místní vláda kapitulovala.Místní Arméni emigrovali do Arménie a oblast byla plně integrována do Ázerbájdžánu.V dubnu 2024 se z území Náhorního Karabachu stáhly jednotkyruské armády, které měly v oblasti zabránit konfliktu.
Náhorní Karabach se rozkládá v jihovýchodní částiMalého Kavkazu. Na severu se nacházíhřbetMurovdag (nadmořská výškado 3 724 m). V centrální části, na západě a jihu pak Karabašský hřbet (do 2 725 m). Na severovýchodě a východě jerovina.
Z nerostných surovin se zde nachází polymetalické rudy,litografický kámen, islandský vápenec,mramor,grafit,azbest.
Klima je převážně mírně teplé se suchou zimou. Na západě a jihozápadě v horách chladné také se suchou zimou. Na rovině a v podhůří je v lednu průměrná teplota 3 až −2 °C a v červenci 25 až 20 °C. Ve vysokohorských oblastech je to v lednu −6 až −10 °C a v červenci 15 až 10 °C. Roční úhrn srážek činí na rovině a v podhůří 400 až 600 mm a v horách 800 mm.
Největší řeky patří k povodíKury(Terter,Chačinčaj,Karkarčaj) a jejího přítokuAraksu(Kendelančaj,Išchančaj). Tečou v hlubokých soutěskách a využívají se na zavlažování a jako zdroj vodní energie. Na řeceTerterbyla vybudovánaSarsancká přehradas hydroelektrárnou. Jsou zde mnohé minerální prameny (Turšsu,Širlan,Čarektar,Isabulagi).
Na rovině a v podhůří převládajíkaštanové půdy, výše pakhnědé horské lesnís příměsíčernozemía v nejvyšších poloháchhorské luční půdy. Rovina je vyplněna převážněpelyňkovoua pelyňkovo-travnatoupolopouští. V podhůří se nacházejí porostypoloxerofitních keřůa jiné stepní rostlinstvo. Ve vyšších horách rostou vícedruhové lesy a jsou zdesubalpskéaalpské louky. Lesy (dub,buk,habr,divoké ovocné stromy) a keře zaujímají více než 30 % oblasti.
Žijí zde velekur kaspický,koza bezoárová,srny,dikobrazi,medvěd hnědý,kavče žlutozobéačervenozobé,rehek zahradní, ještěrka skalní.