Simon Johnson

Simon H. Johnson(*16. ledna1963,Sheffield)je britsko-americký ekonom, který od roku 2004 působí jako profesor podnikání naMIT Sloan School of Management.V letech 2008 až 2019 působil také jako vedoucí pracovníkPetersonova institutu pro mezinárodní ekonomii.Než se přesunul na MIT učil v letech 1991 až 1997 naFuqua School of BusinessnaDukeově univerzitě.Od března 2007 do konce srpna 2008 působil jakohlavní ekonomMezinárodního měnového fondu.
V roce 2024 získali Johnson,Daron AcemogluaJames A. RobinsonNobelovu pamětní cenu za ekonomiizasrovnávací studieprosperity mezi národy.
Johnson se narodil v roce 1963 vSheffieldua navštěvoval Abbotsholme School v Rocesteru. Vystudovalfilozofii, politiku a ekonomiinaCorpus Christi CollegevOxfordu, kde získal bakalářský titul v roce 1984.Poté získal v roce 1986 magisterský titul s vyznamenáním v oboruekonomienaManchesterské univerzitě.Pokračoval v doktorském studiu naMassachusettském technologickém institutu, kde mu radilRudiger Dornbuscha v roce 1989 získaldoktorátz ekonomie a napsal disertační práci s názvemInflace, intervence a ekonomická činnost.
V letech 1989 až 1991 pracoval Johnson naHarvardově univerzitě, kde byl členem Harvard Academy for International and Area Studies a stipendistou jejího Ruského výzkumného centra.V letech 1991 až 1997 vyučoval naFuqua School of BusinessnaDukeově univerzitě, kde byl do roku 1995odborným asistentema do roku 1997 docentem; zároveň v letech 1993 až 1995 vedl Centrum pro rozvoj manažerů vPetrohraděv Rusku.V roce 1997 se stal členem fakultyMIT, kde získal stálé místo v roce 2002.Na MIT působí jako výzkumný spolupracovník Blueprint Labs, spoluvede iniciativu MIT Shaping the Future of Work a vede skupinu pro globální ekonomiku a management.
Od roku 2004 je Johnson výzkumným spolupracovníkemNBERa členem organizaceBREAD.Je rovněž členemCEPRa od roku 2021 zasedá ve správní raděFannie Mae.Spoluzaložil Radu pro systémová rizika přiCFA Institutea od roku 2010 je měsíčním sloupkařemProject Syndicate.V listopadu 2020 byl jmenován dobrovolným členem revizního týmu prezidentské agenturyJoea Bidena, aby podpořil přechod na novou administrativu naministerstvu financí Spojených států americkýcha veFederálním rezervním systému.
Johnson je členem Mezinárodního poradního sboruCentra pro sociální a ekonomický výzkum(CASE). Je také členem panelu ekonomických poradcůRozpočtového úřadu Kongresu.V letech 2006 až 2007 byl hostujícím pracovníkem naPetersonově institutu pro mezinárodní ekonomii, kde byl v letech 2008 až 2019 vedoucím pracovníkem.Je členem redakční rady čtyř akademických ekonomických časopisů.Od roku 2007 přispívá doProject Syndicate.
Simon Johnson je autorem relevantních článků, jako jsou „Learning from Ricardo and Thompson: Machinery and Labor in the Early Industrial Revolution, and in the Age of AI“ nebo „A Theory of Price Caps on Non-Renewable Resources“.V roce 2010 napsal knihu13 Bankers: The Wall Street Takeover and the Next Financial Meltdown(ISBN978-0307379054), spolu sJamesem Kwakem, se kterým také spoluzaložil a pravidelně přispívá do ekonomického blogu The Baseline Scenario.Je také autorem knihWhite House Burning: Our National Debt and Why It Matters to You(2013);Jump-Starting America: How Breakthrough Science Can Revive Economic Growth and the American Dream(2019), sJonathanem Gruberem; aPower and Progress: Our Thousand-Year Struggle Over Technology and Prosperity(2023), sDaronem Acemoglu.
KnihaPower and Progressvydaná v roce 2023 pojednává o historickém vývoji technologií a jejich sociálních a politických důsledcích.Kniha se zabývá otázkami týkajícími se vztahu mezi novými stroji a výrobními technikami a mzdami, způsobu, jakým by bylo možné využít technologii pro sociální statky, a příčinám nadšení kolemumělé inteligence(AI).
Power and Progresstvrdí, že technologie nepřinášejí automaticky sociální statky, protože jejich výhody připadají úzké elitě. Nabízí spíše kritický pohled na umělou inteligenci a zdůrazňuje její převážně negativní dopad na pracovní místa a mzdy a na demokracii.
Acemoglu a Johnson také poskytují vizi o tom, jak by nové technologie mohly být využity pro společenské dobro. Jako možný model vnímajíprogresivní éru. Diskutují o seznamu politických návrhů pro přesměrování technologií, který zahrnuje: tržní pobídky, rozpadvelkých technologických firem,daňovou reformu, investice do pracovníků,ochranu soukromíavlastnictví data daň zdigitální reklamy.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSimon Johnson (economist)na anglické Wikipedii.