Teatro San Carlo

Real Teatro di San Carlo, známé spíše jen jakoTeatro (di) San Carlo, jeneapolskýoperní dům, nejstarší nepřetržitě provozovaná veřejná opera na světě (dříve však v Neapoli byly také jiné operní scény). Byla otevřena4. listopadu1737, desítky let předmilánskýmTeatro alla Scala(1778) čibenátskýmdivadlemTeatro La Fenice(1792).
Stavbu divadla objednal neapolský králKarel III. Španělský, aby obohatil město o nové a větší divadlo, než bylo tehdejší chátrající a nedostačující divadloSan Bartolomeoz roku1621. Divadlo navrhl architektGiovanni Antonio Medranoa dosavadní ředitel divadlaSan BartolomeoAngelo Carasale.
Hlediště bylo 28,6 m dlouhé a 22,5 m široké. Mělo 184 lóží uspořádaných do šesti pořadí a královskou lóži pro 10 osob. V divadle bylo 1379 sedadel a spolu s místy k stání bylo schopno pojmout více než 3 000 diváků. Stalo se tak největším operním divadlem na světě. Bylo slavnostně otevřeno 4. listopadu 1737 na královy jmeniny operouDomenica SarraAchille in ScironalibretoPietra Metastasia. Král byl stavbou nadšen a veřejně před zahájením představení architektovi poděkoval. Při té příležitosti požádal architekta, zda by nebylo možné propojit divadlo chodbou se sousedícím královským palácem, aby mohl nerušeně přicházet a odcházet. Než představení skončilo byla chodba hotova, včetně osvětlení a vytapetování.
Zpočátku se v divadle hrála výhradněopera seriaumělcůneapolské operní školy. Jednalo se především o díla skladatelůLeonardo Leo,Nicola Porpora,Leonardo Vinci,Johann Adolf Hasse,Gaetano Latilla,Niccolò Jommelli,Baldassare Galuppi,Niccolò Piccinni,Antonio Sacchini,Carlo Broschi(Farinelli),Tommaso Traetta,Giacomo Tritto,Giovanni PaisielloaDomenico Natale Sarro. Komické opery styluopera buffase hrály v jiných neapolských divadlech, jako byloTeatro Mercadante(v té době s názvem "Fondo dei Lucri "),Teatro San BartolomeoneboTeatro dei Fiorentini. Jak postupně rostla prestiž divadla přilákalo osobnosti mezinárodního věhlasu. V roce 1752 se na této scéně konala světová premiéra operyLa clemenza di TitoChristopha Willibalda Glucka. Své operyCatone in Utica(1761) al'Alessandro nell'Indie(1762) zde představilJohann Christian Bach. Svá díla zde uvedli iJosef Mysliveček,Georg Friedrich Händel,Joseph HaydnaJohann Adolf Hasse(který do Neapole dokonce přesídlil).
V roce 1799, po dobu tzv.Parthenopské republiky, neslo divadlo názevTeatro Nazionale di San Carlo, ale po její porážce se vrátilo ke starému názvu.
Dne 13. února 1816 vypukl během kostýmové zkoušky na baletní představení požár, rychle se rozšířil a zničil část budovy.
Na příkaz králeFerdinanda IV.byla přestavba divadla architektemAntoniem Niccolinimprovedena během 10 měsíců. Hlediště bylo přestavěno do tradiční podkovovité podoby s 1 444 sedadly a proscéniem šířky 33,5 m a výšky 30 m. Jeviště bylo hluboké 34,5 m. Divadlo bylo otevřeno 12. ledna 1817 operou německého skladateleJohanna Simona MayraIl sogno di Partenope.
V letech 1815–1822 byl uměleckým ředitelem a hlavním skladatelemGioacchino Rossini. V této době zkomponoval pro divadlo deset oper:Alžběta, královna anglická(Elisabetta, Regina d'Inghilterra)(1815),Noviny(La gazzetta),Othello(Otello, ossia il Moro di Venezia(1816),Armida(1817),Mojžíš v Egyptě(Mosè in Egitto),Ricciardo e Zoraide(1818),Ermione,Bianca e Falliero,Eduardo e Cristina,La donna del lago (Jezerní paní)(1819),Maometto II (Mohamed II.)(1820) aZelmira(1822).
Nástupcem Rossiniho se stal nejprve krátceGiovanni Pacinia po něm ještě v roce 1822Gaetano Donizetti. Jako umělecký ředitel královských operních domů působil Donizetti až do roku 1838. Zkomponoval zde 16 oper, mezi nimi i slavná díla jakoMarie Stuartovna(Maria Stuarda)(1834),Roberto Devereux(1837),Poliuto(1838) aLucia di Lammermoor(1835).
Giuseppe Verdiuvedl zde v roce 1841 svou operuOberto Conte di San Bonifacio. V roce 1845 měla zde premiéru také operaAlziraa v roce 1849 další Verdiho díloLuisa Miller. Pro Teatro San Carlo psal původně i operu, která se měla jmenovatGustavo III.Po zásahu cenzora musel operu přepracovat. Nová verze pak byla uvedena vŘíměpod názvemUn ballo in maschera(Maškarní ples)a stala se jednou z nejhranějších Verdiho oper.
Z dalších významných skladatelů té doby zde mj.Vincenzo Belliniuvedl svou operuBianca e Fernando.
V roce 1844 získalo hlediště pod vedením Niccoliniho, jeho syna Fausta a Francesca Maria dei Giudice nový vzhled. Dostalo své od té doby tradiční červené a zlaté zbarvení. Na návrh Verdiho bylo v roce 1872 zřízeno orchestřiště a v roce 1890 zavedeno elektrické osvětlení. V této podobě pak divadlo existovalo až do roku 1943, kdy bylo poškozeno při bombardování zadruhé světové války.
Sjednocením Itáliev roce 1861 ztratila Neapol postavení hudebního centra země a vedoucím operním domem Itálie se stalaLa ScalavMiláně. Úbytek příjmů ze vstupného vedl v roce 1874 k dočasnému uzavření opery. Na přelomu století však došlo ke znovuzrození, o které se zasloužili zejména skladateléveristickýchoperGiacomo Puccini,Pietro Mascagni,Ruggero Leoncavallo,Umberto GiordanoaFrancesco Cilea.
Na konci 19. století byl vytvořen vlastní symfonický orchestr pod vedením Giuseppe Mattucciho, který dosáhl vynikající úrovně a přitahoval zájem takových osobností jako byli dirigentArturo Toscanini, či skladateléPietro MascagniaRichard Strauss.
Během druhé světové války bylo divadlo poškozeno bombardováním. Hned po osvobození Neapole v říjnu 1943 zorganizoval Peter Francis z britského královského dělostřelectva základní opravy a o tři týdny později bylo divadlo znovu otevřeno hudební revuí. První operní představení, PuccinihoBohéma, se konalo 26. prosince 1943.
V letech 2008–2009 prošlo divadlo novou rekonstrukcí, při níž byla zmodernizována jevištní technika, zavedena vzduchotechnika a přestavěny i prostory pro diváky včetně výzdoby. Opera byla v nové podobě otevřena 27. ledna 2010MozartovouoperouLa clemenza di Titonastudovanou k 254 výročí skladatelova narození.
1. října 2011 bylo v sousedství divadla otevřeno muzeum zvané MEMU (zkratka pro "paměť" a "muzeum"), které dokumentuje historii divadla San Carlo a italské opery vůbec.