Dějiny zemědělství

Dějiny zemědělstvízaznamenávají lidskoudomestikacirostlin a zvířat a vývoj a šíření technik pro jejich efektivní produkci.Zemědělstvívzniklo nezávisle v různých částech světa a zahrnovalo různorodou škálutaxonů. Nezávislá centra původu tvořilo nejméně jedenáct samostatných oblastíStaréhoaNového světa.
Již nejméně 20 000 let před naším letopočtem lidé sbírali a pojídali semena divoce rostoucích obilovin. Zhruba 9500 let př. n. l. bylo v oblastiLevantykultivováno osm základních neolitických plodin –pšenice dvouzrnka,pšenice jednozrnka,ječmen,hrách,čočka,vikev,cizrnaalen.Rýžezdomácněla v Číně v období mezi 11 500 a 6 200 let př. n. l., následovaly jimungo,sójaaazuki.PrasatabyladomestikovánavMezopotámiiasi 11 000 let př. n. l., následně pakovcev době mezi 11 000 až 9000 lety př. n. l.Skotvzniklý domestikací z divokýchpraturůse objevil kolem roku 8500 př. n. l. v oblastech moderníhoTureckaaPákistánu.Cukrová třtina, banány a některé druhykořenové zeleninybyly kultivovány naNové Guinejizhruba 7000 let př. n. l.Čirokbyl domestikován v oblastiSaheluv Africe asi 5000 let př. n. l. V oblasti jihoamerickýchAnddošlo před 8000 až 5000 lety př. n. l. k domestikování brambor, spolu sfazolemi,kokou,lamouamorčetem. VMezoamericebyla divoká tráva teosinte domestikována na kukuřici před rokem 4000 př. n. l.Bavlnazdomácněla v oblasti Peru nejméně 3600 let př. n. l. Poměrně pozdě byl domestikovánvelbloud, asi 3000 let př. n. l.
Doba bronzová, počínající zhruba 3300 let př. n. l., byla svědkem intenzifikace zemědělství ve vznikajících civilizacích jako mezopotámskýSumer,starověký Egypt,Harappská kultura,starověká Čínaastarověké Řecko. Běhemdoby železnéa klasického starověku šířila expandujícíŘímská říšev oblasti Středomoří a západní Evropy zemědělství, založené na již existujících technikách dřívějších civilizací; navíc zavedla systémpanství, který se stal základem středověkého zemědělství.
Běhemstředověku, a to jak v islámském světě, tak v Evropě, došlo v zemědělství k významným přeměnám. Ty byly způsobeny zdokonalením technik a šířením plodin, včetně zavádění cukru, rýže, bavlny a ovocných stromů (napříkladpomerančovníku) do Evropy přes Araby ovládanýPyrenejský poloostrov(Al-Andalus).Kolumbovská výměnapo roce 1492 přinesla do Evropy plodiny z Nového světa, jako je kukuřice, brambory,sladké bramboryamaniok. Ze Starého světa se do Ameriky dostala pšenice, ječmen, rýže a řepa a hospodářská zvířata včetně koní, skotu, ovcí a koz.
Zavlažování,střídání plodina užívání hnojiv bylo zavedeno brzy poneolitické revolucia značně se rozvinulo během posledních 200 let, počínaje britskou zemědělskou revolucí.
Od počátku 20. století zemědělství ve vyspělých zemích, a do menší míry v rozvojovém světě, zaznamenalo velké zvýšení produktivity nahrazením lidské práce mechanizací a zavedením syntetických hnojiv,pesticidůašlechtění.Haberův–Boschův procesumožnil syntézu hnojiv na bázidusičnanu amonnéhov průmyslovém měřítku, což výrazně zvýšilo výnosy plodin. Moderní zemědělství přineslo řadu sociálních, politických a environmentálních otázek jakoznečišťování vod,biopaliva,geneticky modifikované organismynebo celní adotační politika. V reakci na to se ve 20. století vyvinuloekologické zemědělstvíjako alternativa k používání syntetických pesticidů.
Pro vysvětlení historického původuzemědělstvívytvořili badatelé řadu hypotéz. Studie pojednávající o přechodu odlovecko-sběračskýchkagrárním společnostemmluví o předcházejícím období intenzifikace a přibývánísedentismu; příklady jsou kulturaNatúfiennaBlízkém východěaraně neolitické kultury v Číně. Současné modely ukazují, že lidé začali sklízet a následně uměle vysazovat divoké porosty, nedošlo však k jejich okamžitédomestikaci.
Většina historiků upřednostňuje variantu, že za vznikem zemědělství vLevantěstála místní změna klimatu.Následkem velké změny klimatu poposlední době ledové(kolem 11 000 př. n. l.) totiž začala značná část území zažívat každoroční dlouháobdobí sucha.Tyto podmínky favorizovalyjednoleté rostliny, které během dlouhého období sucha odumírají, přitom ovšem zanechávajídormantnísemena nebohlízy. Nadbytek snadno skladovatelných divokých zrnobilovinaluštěnintehdy lovcům-sběračům umožnil v některých oblastech tvořit první trvale obydlené vesnice.
Lidé začali faunu a flóru záhy uzpůsobovat svým potřebám, a to například prostřednictvímžárového hospodaření(fire-stick farming) nebo lesního zahradničení.Přesnou dobu vzniku lze těžko určit, protože lidé shromažďovali a pojídali semena obilovin již před tím, než je domestikovali, a charakteristiky rostlin se během tohoto období mohly měnit i bez zásahů člověka. Jako příklad lze uvést polotuhévřeteno(rhachis) a větší semena obilovin v době těsně pomladším dryasu(asi 9500 let př. n. l.) v ranémholocénuv Levantské oblastiúrodného půlměsíce.Monofyletickécharakteristiky se vyvinuly bez jakéhokoli zásahu člověka, což naznačuje, že zdánlivě domestikovaná klasová vřetena obilovin mohla vzniknout zcela přirozeně.
Zemědělství se nezávisle na sobě současně zrodilo v různých částech světa a zahrnovalo různorodou škálutaxonů. Nezávislými centry vzniku bylo nejméně jedenáct oddělených oblastíStaréhoaNového světa.Jedny z prvních známých domestikací se týkaly zvířat.Prasatabyla domestikována vMezopotámiikolem 11 000 př. n. l.Domestikace ovce proběhla také v Mezopotámii, mezi 11 000 a 9000 př. n. l.Skot byl domestikován z divokýchpraturův oblastech moderního Turecka a Pákistánu zhruba 8500 př. n. l.Domestikacevelbloudaproběhla teprve kolem 3000 př. n. l.
Teprve po roce 9500 př. n. l. se objevilo osm tzv. zakládajících zemědělských plodin (founder crops): nejprvepšenice dvouzrnkaajednozrnka, pakječmen,hrách,čočka,vikev,cizrnaalen. Těchto osm plodin se vyskytlo více či méně současně na lokalitáchpředkeramického neolituB (PPNB) v Levantě, ačkoli jako první se ve významném měřítku pěstovala a sklízela pšenice. Přibližně ve stejné době (9400 př. n. l.) došlo k domestikacipartenokarpickéhofíkovníku.
Nejpozději 7000 let př. n. l. postupy setí a sklízení dorazily do úrodné oblastiMezopotámie, kde jeSumerovésystematizovali a zavedli ve velkém měřítku. Před rokem 8000 př. n. l. se zemědělství pevně uchytilo na březích řekyNilu. Zhruba v této době se zemědělství nezávisle vyvinulo také naDálném východě, pravděpodobně v Číně, hlavní plodinou se však místo pšenice stalarýže. Kukuřice vznikla domestikací divoké trávyteosintev západnímMexikuasi 6700 let př. n. l.V Novém světě byly také domestikovány brambory (8000 př. n. l.), rajče,pepř (4000 př. n. l.), tykev (8 000 př. n. l.) a několik odrůd fazolí (8 000 př. n. l.).VŘeckubyly již zhruba 11 000 let př. n. l. kultivoványčočka,vikev,pistácieamandle. Divoký oves a divoký ječmen se zde začaly objevovat ve větším rozsahu přibližně 7 000 let př. n. l., spolu s pšenicí jednozrnkou, ječmenem, ovcemi, kozami a prasaty,zatímco pšenice dvouzrnka se objevila na Kypru v době mezi lety 9100 až 8600 př. n. l.Zemědělství se dále nezávisle vyvinulo na ostrově Nová Guinea.Kultivace včetně hybridizace druhu banánuMusa acuminatanaNové Guinejise datuje do doby 5000 let př. n. l., a možná až 8000 př. n. l.Chov včelna med začal na Středním východě kolem 7000 let př. n. l.Archeologické důkazy z různých lokalit na Pyrenejském poloostrově naznačují domestikaci rostlin a zvířat mezi 6000 a 4500 lety př. n. l.Na Balkáně se objevují první farmáři v 5 tisíciletí př. n. l.Céide Fields v Irsku, skládající se z rozsáhlých pozemků uzavřených kamennými zdmi, se datují 3500 let př. n. l. a jsou jedněmi z nejstarších známých systémů polí na světě.Kůň byl domestikován vPontské stepiasi 4000 let př. n. l.Konopí se během neolitu používalo na Sibiři a v Číně a mohlo tam být domestikováno. Užívalo se pro výrobu provazů i jako lék, poprvé ve starověkém Egyptě asi 2350 let př. n. l.
V Číně bylarýžeaprosodomestikovány nejpozději 8000 let př. n. l., následoványfazolemi mungo,azukiasójou. V oblastiSaheluv Africe byla tamní rýže ačirokdomestikovány před rokem 5000 př. n. l.Kolovníkakávovníkzdomestikovaly v Africe.Na Nové Guineji staré papuánské národy začaly praktikovat zemědělství kolem 7000 let př. n. l., domestikujíccukrovou třtinuataro.V údolíInduod osmého tisíciletí před naším letopočtem se v oblastiMéhrgarhupěstoval dvouřadý i šestiřadý ječmen, spolu s pšenicí jednozrnkou, dvouzrnkou,tvrdou(durum) a datlovníkem. V nejranějších časových obdobích Méhrgarhu tamní obyvatelé k obživě lovili divokou zvěř, jako je gazela,jelen barasinga,antilopa jelení,axis indický,osel asijský, divoká koza, divoká ovce, divoké prase anilgau. Do 5. tisíciletí př. n. l. je postupně nahradily domestikované ovce, kozy azebu, což naznačuje postupný přechod od lovu a sběru k zemědělství.Kukuřice a tykev se domestikovaly vMezoamerice, brambory v Jižní Americe a slunečnice ve východních oblastech Severní Ameriky.
Sumerštízemědělci pěstovali obiloviny ječmen a pšenici, a začali žít ve vesnicích zhruba od 8000 př. n. l. Kvůli nízkým srážkám v oblasti záviselo zemědělství na řekáchTigrisaEufrat.Zavlažovací kanályvedoucí z řek umožnily pěstování obilovin v množství dostatečně velkém pro uživení vznikajících měst. Prvnípluhyse objevují napiktografechzUrukukolem roku 3000 př. n. l.; secí pluhy, které sypaly osivo do orané brázdy se objevují na pečetích kolem roku 2300 př. n. l. Zeleninové plodiny zahrnovalycizrnu, čočku,hrách,fazol, cibuli,česnek,salát,pórahořčici. Sumeřané pěstovali i ovoce včetnědatlí,hroznů,jablek,melounůafíků. Kromě polního hospodaření také chytali ryby a lovilidrůbežagazely. Maso ovcí, koz, skotu a drůbeže konzumovala hlavně elita. Ryby se konzervovaly sušením, solením a uzením.
Civilizacestarověkého Egyptazávisela na řeceNilua jejích pravidelných sezónních záplavách. Předvídatelnost řeky a úrodná půda dovolily Egypťanům vybudovat říši založenou na značném zemědělském bohatství. Egypťané byli jedněmi z prvních lidí, kteří praktikovali velkoplošné zemědělství, počínajepředdynastickým obdobímod koncepaleolitudoneolitu, přibližně od 10 000 do 4000 let př. n. l.To bylo umožněno díky rozvojizavlažování.Jejich základní potravinářské plodiny tvořily obiloviny, především pšenice a ječmen. Kromě toho také pěstovali plodiny užitkové, jakolenapapyrus.
Pšenice, ječmen ajujubabyly domestikovány naindickém subkontinentudo roku 9000 př. n. l., brzy následovány ovcemi a kozami.Pěstování ječmene a pšenice – společně s domestikací dobytka, především ovcí a koz – pokračovalo kulturouMéhrgarhběhem 8000 až 6000 let př. n. l.Toto období také přineslo první domestikaci slona.Pastevecké zemědělství v Indii též zahrnovalo pěstování dvou- nebo šestiřadých obilnin, výmlat a skladování zrna v sýpkách.Bavlnase začala pěstovat v 5. až 4. tisíciletí př. n. l.Do 5. tisíciletí př. n. l. se zemědělské komunity rozšířily i vKašmíru.Zavlažování se vyvinulo vkultuře poříčí Indukolem roku 4500 př. n. l.Velikost a prosperita kultury poříčí Indu vzrostla v důsledku této inovace, což vedlo k důkladnějšímu plánování sídlišť vybavených drenážemi a stokami.Archeologické doklady o zvířaty taženém pluhu v kultuře poříčí Indu sahají do doby kolem 2500 let př. n. l.
Záznamy zobdobí válčících států,dynastie Čchinadynastie Chanposkytují obraz raného čínského zemědělství od 5. století př. n. l. do 2. století n. l., které zahrnovalo celostátní systémsýpeka rozšířenýchov bourcena produkcihedvábí. Důležitým raným čínským pojednáním o zemědělství jsouZákladní techniky pro blahobyt lidu(齊民要術,Čch’ min jao šu) z roku 535 od Ťia S’-sia.Ťiaův styl psaní byl přímočarý a přehledný ve srovnání s komplikovaným literárním stylem, typickým pro toto období. Ťiaova kniha byla také velmi dlouhá, s více než sto tisíci psanýchčínských znakůa citovala mnoho dalších dřívějších čínských prací, které se však nedochovaly.Ťiaova kniha obsahuje části týkající se přípravy půdy, setby, kultivace, obhospodařování sadů, lesnictví achovu zvířat. Kniha zahrnuje také okrajově související statě pokrývající obchodní a kulinářské využití plodin.Tato práce a styl, ve kterém byla napsána, měly velký vliv na pozdější čínské agronomy, jako bylWang Čena jeho průkopnické díloKniha o zemědělství(農書,Nung šu) z roku 1313.
Do 1. století před naším letopočtem Číňané inovovali pro zemědělské účely vodním kolem poháněnýhamr.Ačkoli měl řadu využití, jeho hlavní funkcí bylo roztloukání, loupání a leštění rýžového zrna, což by se jinak muselo provádět ručně. Číňané také před 1. stoletím n. l. začali používatřetězové čerpadlo, poháněné vodním kolem nebo voly zapřaženými do systému mechanických převodů.Řetězové čerpadlo našlo využití pro dopravu vody do městských a palácových vodovodů,sloužilo však především k zdvihání vody v zemědělských zavlažovacích kanálech.V závěrečném období dynastie Chan koncem 2. století se vyvinuly těžké pluhy vybavené železnou radlicí a odhrnovací deskou.Tyto pluhy se pomalu šířily na západ, až kolem 10. století revolucionizovaly zemědělství v západní Evropě. (Glick však argumentuje že vývoj čínského pluhu proběhl ne dříve než v 9. století, což by znamenalo, že naopak vznikl podle vzorů přišlých ze západu, známých v Itálii před 7. stoletím.)
Asijská rýže byla domestikována před 13 500 až 8200 lety v Číně, a to z jediného genetického předka, divoké rýžeOryza rufipogon.Oblast původní domestikace se nachází v údolíPerlové řeky. Pěstování rýže se pak rozšířilo do jižní a jihovýchodní Asie.
Hlavními obilninami v oblasti starověkéhoStředomoříbyly pšenice setá, pšenice dvojzrnka a ječmen, zatímco mezi běžně pěstovanou zeleninu patřil hrách, fazole,bobaolivy. Mléčné produkty pocházely převážně z ovcí a koz. Maso, obvykle vepřové, hovězí a jehněčí, tvořilo pro většinu obyvatelstva pouze příležitostnou součást jídelníčku.Zemědělství vestarověkém Řeckubylo omezeno topografií pevninského Řecka, která dovolovala řádné obdělávání zhruba jen 10 % půdy, což si vyžádalo specializaci na vývoz oleje a vína a dovoz obilovin zThrákie(jejíž centrum leží v dnešním Bulharsku) ařeckých koloniína pobřežíČerného moře.Běhemhelénistického obdobíovládalaPtolemaiovská říšeEgypt, Kypr,FéniciiaKyrenaiku, hlavní oblasti produkce obilí, na nichž záviselo pevninské Řecko. Ptolemaiovský trh s obilovinami také hrál rozhodující roli ve vzestupuŘímské republiky.ProSeleukovskou říšibyla klíčovou oblastí produkce pšenice Mezopotámie, zatímco v jiných částech se uplatňovalo také kočovné pastevecké hospodářství.
V řecko-římském světě klasické antiky bylo římské zemědělství postaveno na technikách původně zavedených Sumery, které Římanům předaly následné kultury, se zvláštním důrazem na pěstování plodin pro obchod a vývoz. Římané položili základy pro hospodářský systémpanství, zahrnujícínevolnictví, které později vzkvétalo ve středověku. Římské farmy lze podle velikosti rozdělit do tří kategorií. Malé farmy hospodařily na pozemcích od 18 do 88iuger(jednoiugerumodpovídá asi čtvrtiněhektaru). Střední farmy měly 80 až 500 iuger. Velká panství (nazývanálatifundia) disponovala více než 500 iugery.Římané měli čtyři systémy hospodaření: přímou práci majitele a jeho rodiny; otroky pracující pod dohledem správců; hospodaření s nájemci nebo podílové, v němž si majitel a nájemce rozdělují zemědělskou produkci; a situace, kdy byla hospodářství pronajata nájemci.
VMezoamericese před více než šesti tisíci lety divoká tráva teosinte transformovala lidmi prováděnou selekcí na předchůdce moderníkukuřice. Postupně se rozšířila po celé Severní Americe a byla hlavní plodinou domorodých Američanů v době příchodu Evropanů.Jiné mezoamerické plodiny zahrnují stovky odrůd místně domestikovaných tykví a fazolí. Další z hlavních plodin bylo kakao, též domestikované v tomto regionu.Krocan, jeden z nejdůležitějších na maso chovaných ptáků, byl pravděpodobně domestikován v oblasti dnešního Mexika nebo jihozápadu Spojených států.
MezoameričtíAztékovébyli aktivními zemědělci a jejich ekonomika byla na zemědělství založena. Oblast kolemjezera Texcocobyla úrodná, ale ne dost velká na to, aby dokázala produkovat množství potravin potřebné pro obyvatelstvo jejich rostoucí říše. Aztékové rozvinuli zavlažovací systémy, vytvořili terasovité svahy, hnojili půdu a vyvinulichinampaneboli umělé ostrovy, též známé jako „plovoucí zahrady“.Mayovémezi 400 př. n. l. až 900 n. l. používali rozsáhlé systémy kanálů a vyvýšených polí pro obhospodařování močálovité půdy napoloostrově Yucatán.
V jihoamerické oblastiAnd, osídlené řadou civilizací včetněInků, byl hlavní plodinou brambor, domestikovaný přibližně před 10 000 až 7000 lety.Koka, která je dodnes významnou plodinou, byla domestikována v Andách, stejně jako arašídy, rajčata, tabák a ananas.Bavlna byla domestikována v Peru asi 3600 let př. n. l.Byla také domestikována zvířata, včetnělam,alpakamorčat.
Jižní hranici předhispánského zemědělství tvořilosouostroví GuaitecasvPatagonii, na jihu dnešního Chile,dokladem jsou zmínky španělské výpravy v roce 1557 o pěstování brambor chiloé.Raní španělští průzkumníci zmiňují v souostroví Guaitecas také přítomnost kukuřice, i když Španělé ji mohli zaměnit za jinou plodinu.
Domorodí obyvatelé východní části dnešních Spojených států domestikovali četné plodiny. Patřily mezi ně slunečnice, tabák,různé odrůdy tykví amerlíku, stejně jako plodiny, které se již běžně nepěstují, včetně pouvy (Iva annua) a ječmene malého (Hordeum pusillum).Sklízely se plané plodiny včetně divoké rýže ajavorového sirupu.Z východní části Severní Ameriky pochází také nejběžnější domestikované odrůdy jahod.Dvě významné plodiny,pekana vinná réva Concord, se rozsáhle využívaly v prehistorických dobách, ale zřejmě nebyly až do 19. století domestikovány.
Domorodí obyvatelé dnešní Kalifornie a severozápadního pobřeží uplatňovali v lesích, stepích, lesostepích a mokřadech různé formy lesního zahradnictví ažárového hospodaření, aby zajistili trvalou dostupnost jedlých a léčivých plodin. Domorodci praktikovali zakládání požárů omezeného rozsahu, čímž tak zabraňovali možnosti vzniku velkých katastrofálních požárů a udržovali nízkointenzivní zemědělství s volnou rotací, jakýsi druh „divoké“permakultury.
V Severní Americe se vyvinul systém společné výsadby zvaný „Tři sestry“. Tři vzájemně se doplňující plodiny se vysazovaly společně: zimní dýně, kukuřice a pnoucí fazole (obvyklefazol ostrolistýnebofazol obecný). Kukuřice vytváří podporu pro pnutí fazolí, což eliminuje potřebu umělé opory. Fazole dodávají do půdy dusík, který využívají ostatní rostliny, a dýně se rozrůstá po zemi, blokuje sluneční světlo a tím brání růstu plevele. Dýňové listy také slouží jako „živýmulč“.
Od doby britské kolonizace Austrálie v roce 1788 bylidomorodí Australanépopisováni jako kočovní lovci-sběrači, kteří se nevěnovali zemědělství, a to navzdory důkazům o opaku. V roce 1969 archeolog Rhys Jones přišel s tvrzením, že domorodí Australané se zabývali systematicky prováděným vypalováním jako způsobem, jak zvýšit přirozenou produktivitu. Toto dostalo označení „žárové hospodaření“.V sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století archeologický výzkum v jihozápadníVictoriipřinesl poznatky, že kmen Gunditjmara a další skupiny vyvinuly během období téměř 5000 let sofistikované způsoby chovu úhořů a systémy pastí na ryby.Archeolog Harry Lourandos v osmdesátých letech 20. století naznačil, že existují důkazy o probíhající „intenzifikaci“ v Austráliiběhem procesu, který podle všeho pokračoval během předchozích 5000 let. Tyto koncepty vedly historika Billa Gammageho k tvrzení, že celý kontinent byl v podstatě řízenou krajinou.
Ve dvou oblastech Austrálie, centrálním západním pobřeží a východní části střední Austrálie, mohly být praktikovány formy raného zemědělství. Lidé žijící ve stálých sídlištích s více než 200 obyvateli prováděli ve velkém rozsahu setbu a výsadbu a skladovali sklizené plodiny. Kmeny Nhanda a Amangu z centrálního západního pobřeží pěstovalyjamy(Dioscorea hastifolia), zatímco různé kmeny ve východní centrální Austrálii (oblast Corners) vysazovaly a sklízely divokou cibuliyaua(Cyperus bulbosus), domorodé prosotindil(Panicum decompositum) asporokarpykapradinyngardu(Marsilea drummondii).
Během období mezi 100 př. n. l. až 1600 n. l. světová populace pokračovala v růstu tak jak vzrůstalo využívání půdy, což dokazuje rychlý nárůst emisímetanuze skotu a pěstování rýže.
Od osmého století prošlo zemědělstvístředověkého islámského světatransformací, kterou popsal historik Andrew Watson jako arabská zemědělská revoluce.Tato transformace byla způsobena řadou faktorů, včetně šíření mnoha plodin a rostlin podél muslimských obchodních tras, rozšiřováním pokročilejších zemědělských technik a zemědělsko-ekonomickým systémem, který podporoval vyšší výnosy a efektivitu. Posun v zemědělské praxi změnil ekonomiku, rozložení obyvatelstva, vegetační pokryv, zemědělskou produkci, populační úroveň, růst měst, distribuci pracovní síly, přípravu jídel, stravování a oblékání v celém islámském světě. Muslimští obchodníci pokrývali většinu Starého světa a obchod umožňoval šíření mnoha plodin, rostlin a zemědělských technik do všech oblastí, stejně jako adaptaci plodin, rostlin a technik z oblastí mimo islámský svět.Tento proces šíření přinesl hlavní plodiny do Evropy přesAl-Andalusspolu s technikami pro jejich kultivaci a přípravu pokrmů. Mezi hlavní přinesené plodiny patřily cukrová třtina, rýže a bavlna, spolu s citrusy a dalšími ovocnými stromy, ořechy, zeleninou, jako lilek, špenát amangold, a také koření, jako jekmín,koriandr,muškátový oříšekaskořice. Intenzivní zavlažování, střídání plodin a další nové zemědělské postupy se v Evropě dočkaly širokého přijetí. Zavlažování, částečně založené na římských technikách, využívalo vodních kolnoria, vodních mlýnů, přehrad a nádrží.
Středověkzaznamenal další pokroky v zemědělství. Po celé Evropě se rozšířily kláštery, které se staly se důležitými středisky pro shromažďování znalostí týkajících se zemědělství a lesnictví.Patrimoniální systémumožnil velkým pozemkovým vlastníkům ovládat svou půdu a svou pracovní sílu ve forměpoddanýchnebonevolníků.Během středověkého období hrál arabský svět rozhodující úlohu v transferu plodin a technologií mezi Evropou, Asií a Afrikou. Arabové kromě role v dopravě řady plodin přinesli do Evropy koncept zavlažování a vytvořili počátkyplantážníhopěstování cukrové třtiny s využitím otroků pro intenzivní obdělávání.
Do roku 900 vývoj technik tavby železa v Evropě umožnil zvýšit jeho produkci, což vedlo k rozvoji výroby zemědělského nářadí, jako jsou pluhy, ruční nástroje a koňsképodkovy. Těžký pluhcarrucavznikl vylepšením staršíhorádlapodle vzoru čínských pluhů s odhrnovací deskou, vhodnou pro obracení těžkých, vlhkých půd severní a západní Evropy. To vedlo k vymýcení západoevropských lesů a zvýšení zemědělské produkce, což následně umožnilo nárůst počtu obyvatel.Současně někteří evropští zemědělci opustili staršídvoupolní systémve prospěchtrojpolního systému, ve kterém bylo každoročně jedno ze tří polí ponecháno ladem. Došlo tím ke zvýšení produktivity a obohacení půdy, neboť změnaosevního postupuumožnila pěstování dusík vázajících luštěnin, jako hrách, čočka a fazole.Vylepšenékoňské postrojea zápřahy umožnily dokonalejší využití tažné síly zvířat, což dále přispělo k lepší kultivaci půdy.
Vodní mlýnyzavedli v Evropě Římané, ale v průběhu středověku doznaly spolu světrnými mlýnyvylepšení a používaly se k mletí zrna na mouku, řezání dřeva a zpracování lnu a vlny.
Osazované plodiny zahrnovaly pšenici, žito, ječmen a oves. Od 13. století se běžně pěstovaly hrách, fazole avikevjako krmné plodiny pro domácí zvířata a také jakozelené hnojivo, díky schopnostifixace dusíkuv půdě. Výnosy plodin vyvrcholily ve 13. století a zůstaly víceméně stabilní až do 18. století.Ačkoli se dříve předpokládalo, že limity výkonnosti středověkého zemědělství určovaly strop pro populační růst ve středověku, nedávné studieukázaly, že techniky středověkého zemědělství za normálních okolností vždy dostačovaly potřebám lidí a že pouze v mimořádně drsných časech, jako byloobdobí katastrofálního počasí v letech 1315–17, nedokázalo zajistit potřeby obyvatelstva.
Po roce1492došlo k celosvětové výměně dříve místních plodin a plemen dobytka. Kukuřice, brambory,sladké bramboryamaniokbyly klíčovými plodinami, které se rozšířily zNového světado Starého, zatímco zeStarého světado Nového putovaly odrůdy pšenice, ječmene, rýže avodnice. V Novém světě se nacházelo jen málo druhů hospodářských zvířat, přičemž koně, skot, ovce a kozy zde až do příchodu evropských osadníků byly zcela neznámé. Obousměrná výměna plodin přesAtlantský oceánzpůsobila celosvětový růst populace a natrvalo ovlivnila mnoho kultur.V 16. století přivezli portugalští obchodníci z Brazílie do Afriky kukuřici a maniok,a ty se tam staly základními potravinami, které nahradily původní africké plodiny.
Brambory byly z Jižní Ameriky poprvé dovezeny koncem 16. století do Španělska, a od konce 17. století se postupně staly základní plodinou v celé Evropě. Brambory umožnily zemědělcům produkovat více potravin a zprvu přispěly k rozmanitosti evropské stravy. Zvýšená dostupnost potravin snížila nemocnost, zvýšila počty narozených dětí a snížila úmrtnost, což způsobilopopulační exploziv celémbritském impériu, Spojených státech a v Evropě.Zavedení brambor také přineslo první intenzivní používáníhnojivave forměguánadováženého do Evropy z Peru a první umělýpesticidve forměarzénu, který se používal k boji protimandelince bramborové. Před přijetím brambor jako hlavní plodiny způsobovala závislost na obilí při jeho neúrodě opakované regionální a celostátníhladomory. Výsledná závislost na bramboru však v polovině 19. století způsobila celoevropskou katastrofu, velkou neúrodu brambor způsobenou chorobami, která vedla krozsáhlému hladomoru a smrti více než jednoho milionu lidí jen v samotném Irsku.
Mezi 16. stoletím a polovinou 19. století zaznamenala Velká Británie velký nárůst zemědělské produktivity a čisté produkce. Nové zemědělské praktiky, jako scelování aohrazovánípozemků, mechanizace, střídání plodin na čtyřech polích pro zachování půdních živin (čtyřhonná soustava) a selektivní chov umožnily nebývalý populační růst na 5,7 milionu obyvatel v roce 1750, čímž uvolnily významné procento pracovní síly a tím pomohly nastartovatprůmyslovou revoluci. Produktivita pěstování pšenice vzrostla z přibližně 19bušlůnaakr(zhruba 12,8metrického centuna hektar) v roce 1720 na zhruba 30 bušlů (20 centů na hektar) do roku 1840, což znamenalo zásadní zlom v historii.
V polovině 17. století začala v Anglii vznikat literatura o produktivnějších způsobech hospodaření v zemědělství, jejími autory byli spisovatelé jakoSamuel Hartlib, Walter Blith a další.Hlavním omezujícím faktorem udržitelnosti pěstování plodin na daném místě po delší dobu bylo vyčerpání živin v půdě, především dusíku. Aby se půda mohla regenerovat, byla produktivní území často ponechána ladem, na některých místech se využívalostřídání plodin. Holandský rotační systém čtyř polí byl v 18. století popularizován britskýmagronomemCharlesem Townshendem. Systém (pšenice, vodnice, ječmen a jetel) umožnil dosažení větších výnosů krmných plodin apícnin, což dovolilo celoročníchov hospodářských zvířat. Obzvláštní důležitost měl výsev jetele, jelikož kořeny luštěnin doplňují dusičnany v půdě.
Dalším důležitým faktorem byla mechanizace a racionalizace zemědělství. Od poloviny 18. století zaváděli agronomové Robert Bakewell a Thomas Coke selektivní chov a postupyšlechtěnípro maximalizování žádoucích rysů hospodářských zvířat. Jedním z prvních výsledků se stalo plemeno ovce New Leicester. Objevily se vynálezy nových strojů pro zvýšení produktivity nejrůznějších zemědělských činností, jako bylJethro Tullůvsecí strojz roku 1701, který mechanizoval setí ve správné hloubce a rozestupu amlátičkaAndrewa Meiklehoz roku 1784. Pluhy se postupně zdokonalovaly, od železného pluhuRotherhamJosepha Foljambeho z roku 1730k vylepšenému typuScots PloughJosepha Smalla z roku 1763. V roce 1789 vyráběla firma Ransomes, Sims & Jefferies 86 verzí pluhů pro různé půdy.Rozvoj stroji hnané zemědělské techniky začal roku 1812stacionárním parním strojemRicharda Trevithicka, který poháněl mlátičku.Mechanizace se v průběhu 19. století rozšířila i dalších souvisejících oblastí. První benzínovýtraktorpostavil v Americe roku 1892 John Froelich.
Vědecké zkoumání účinkůhnojenízahájil v roce 1843John Bennet Lawesna experimentální stanici Rothamsted. Zkoumal vliv anorganických a organických hnojiv na výnosy a roku 1842 založil jednu z prvních továren na výrobu umělých hnojiv. Hnojivo v podobědusičnanu sodnéhoz Chile, stejně jakoguáno(ptačí trus) do Británie dovezlJohn Thomas North. Prvním komerčním procesem výroby hnojiv byla extrakcefosfáturozpouštěnímkoprolitův kyselině sírové.
Důležitým mezníkem se stalo nahrazování síly tažných zvířat za sílu motorů, počínající již na začátku 20. století. V roce 1901 Dan Albone zkonstruoval první komerčně úspěšný víceúčelový traktor poháněný benzínovým spalovacím motorem. Traktory se začaly šířit po první světové válce, postupem doby byly vyvinuty samohybné mechanické sklízecí stroje (kombajny),secíasázecí strojea další zařízení, které dále revolucionizovaly zemědělství.Tyto vynálezy umožnily provádět zemědělské úkony s dříve nepředstavitelnou rychlostí a rozsahem, díky čemuž moderní farmy produkují mnohem větší objemy vysoce kvalitní produkce na jednotku půdy.
Významný průlom dovolující překonat dosavadní omezení výnosů plodin přineslHaberův–Boschův postupsyntézydusičnanu amonného, který umožnil průmyslovou výrobu umělých dusíkatých hnojiv. Proces patentoval německý chemikFritz Haber.Carl Bosch, pracující pro německou chemickou společnostBASF, roku 1910 úspěšně převedl proces do průmyslového měřítka a zajistil další patenty. V letech po druhé světové válce se používání syntetických hnojiv rychle zvyšovalo ruku v ruce s rostoucí světovou populací.
Mezi charakteristické rysy zemědělství 20. století lze zařadit zvýšenou produktivitu, snížení potřeby manuální práce, využívání syntetických hnojiv a pesticidů,znečišťování vodazemědělské dotace.Další aplikace vědeckého výzkumu v zemědělství od 50. let zahrnujígenetické inženýrství,hydroponiia vývoj ekonomicky rentabilníchbiopaliv, jako jebioethanol.
V reakci na negativníexterní dopadykonvenčního zemědělství na životní prostředí se v závěru 20. století začal objevovat koncept ekologického zemědělství.Přes pokroky v zemědělství docházelo během 20. století dalším hladomorům. Vlivem klimatických událostí, vládních politik, válek a neúrody zemřely miliony lidí v každém z nejméně deseti hladomorů mezi 20. a 90. léty 20. století.
Historické procesy, které umožnily pěstování a konzumaci zemědělských plodin za hranicemi jejich původu, pokračují i v současnosti díkyglobalizaci. Celosvětově tvoří v průměru 68,7 % potravin a 69,3 % zemědělské produkce států plodiny cizího původu.
Zelená revolucebyla sérií kroků v oblasti výzkumu, vývoje a transferu technologií mezi čtyřicátými a sedmdesátými léty 20. století. Vedla ke zvýšení zemědělské výroby na celém světě, a to zejména od pozdních šedesátých let. Těmto opatřením pod vedenímNormana Borlaugaje připisována záchrana více než miliardy lidí před hladověním. Zahrnovaly vývoj vysoce výnosných odrůd obilnin, rozšíření zavlažovací infrastruktury, modernizaci postupů řízení, distribucihybridizovanéhoosiva, syntetických hnojiv a pesticidů zemědělcům.
Synteticky vyráběný dusík, společně s těženýmfosforitem, pesticidy a mechanizací, na počátku 20. století výrazně zvýšily výnosy plodin. Zvýšená dostupnost obilovin také vedla k levnějšímu chovu hospodářských zvířat. Další globální nárůst výnosů nastal během pozdějších let 20. století, kdy byly jako součást Zelené revoluce zavedeny vysoce výnosné odrůdy běžných základních obilovin, jako je rýže, pšenice a kukuřice. Zelená revoluce přinesla do rozvojových zemí techniky vyspělého světa (včetně pesticidů a syntetického dusíku). EkonomThomas Malthuspředpovídal, že Země nebude schopna uživit rostoucí populaci, ale techniky, jako je Zelená revoluce, umožňují světu produkovat přebytek potravin.
Přestože Zelená revoluce výrazně zvýšila výnosy rýže v Asii, v posledních 15–20 letech již ke nárůstu výnosů nedošlo.Genetický „výnosový potenciál“ vzrostl u pšenice, ale výnosový potenciál rýže se od roku 1966 nezměnil a výnosový potenciál kukuřice se „za 35 let sotva zvýšil“.Pouze jednu nebo dvě dekády trvá, než plevel získárezistencivůčiherbicidůma hmyz se stane odolnýminsekticidůmběhem dekády, což lze poněkud zpomalit rotací plodin.
Po většinu své historie bylo zemědělství organické, bez syntetických hnojiv nebo pesticidů a bezgeneticky modifikovaných organismů. S příchodem chemického zemědělství filozof a esoterikRudolf Steinervolal po zemědělství bez syntetických pesticidů a jeho Zemědělský kurz z roku 1924 položil základy propseudovědeckébiodynamické zemědělství.Walter James, čtvrtý Baron Northbourne, rozvinul tyto myšlenky. V roce 1940 Sir Albert Howard představil svůj manifest ekologického zemědělství. Ekologické zemědělství je nyní praktikováno ve většině zemí světa.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of agriculturena anglické Wikipedii.