Řečtina

Řečtina(řeckyελληνική (γλώσσα)–ellinikí (glóssa), tj. řecký (jazyk), nebo ελληνικά –elliniká, tj. řečtina) jeindoevropský jazykpoužívanýautochtonnímobyvatelstvem především vŘecku, naKyprua v částech Turecka, a dále v některých emigračních zemích, jako je Austrálie, Spojené státy, Kanada aj.Novořečtinačili současná řečtina se přímo vyvinula zestarořečtiny. Řečtina tvoří samostatnou vývojovou větevindoevropské jazykové rodinya vedlearamejštinyačínštinyje jazykem s nejdelší zachovanou literární tradicí.
Nejstarším známým jazykem řecké jazykové větve jemykénština(Krétaa pevninské Řecko); zpočátku byla zapisována pomocí dosud nerozluštěnéholineárního písma A. Zhruba od14. století př. n. l.se začalo používatlineární písmo B, kterým jsou psány první dochované písemné památky (tabulky zKnóssu). Lineární písmo B rozluštil roku1952Michael Ventris, po něm pokračovaliJohn ChadwickaAntonín Bartoněk.
Další zachované doklady o podobě řečtiny pocházejí z8. století př. n. l.zItáliea Řecka, zejména Homérovy básně, psané v iónském dialektu.
Literární památky ze6.až4. století př. n. l.dokládají klasickou řečtinu, jejížattickáforma se i dnes vyučuje jako starořečtina. Ani klasická řečtina totiž neměla jednotnou podobu, nýbrž vyskytovala se v různých dialektech. Každý kmen pěstuje ve svém nářečí určitý literární druh:
Po pádu athénské demokracie nastává obdobíhelénismu(konec4. století př. n. l.–3. století n. l.), kdy na základě hlavně attického dialektu postupně vznikal tzv.koiné dialektos– obecný řecký jazyk, stručněkoiné, dnes nazývanýdhimotikí ghlósa. Ve srovnání se starou řečtinou docházelo v této době ke změnám ve výslovnosti: melodickýpřízvukse měnil v dynamický (důrazový), zanikly rozdíly mezi krátkými a dlouhýmisamohláskami,dvojhlásky(diftongy) se proměnily v jednoduché samohlásky (monoftongy). Tato výslovnost se už blíží novořečtině. K podstatným změnám došlo i vtvarosloví, během vývoje jazyka se prosazují tendence analytické (tj. některé gramatické významy se začaly vyjadřovat pomocí zvláštních slov místo změnou tvaru slova, např. u sloves se řada časů vyjadřuje opisy), ve skloňování dochází k redukci pádů atd.
Tato zjednodušenákoinése v důsledku výbojůAlexandra Velikého(356–323 př. n. l.) rozšířila jako úřední i obecně komunikační jazyk (tzv.lingva franka) po celémvýchodním Středomoříařeckých osadáchv Itálii. V tomto jazyce byl napsánNový zákona stal se tak i jazykem křesťanských církví. V Římě se řečtina dlouho užívala jako jazyk vzdělanců, kteří se i v této době snažili udržovat klasickou attičtinu (atticismus).
Po rozdělení a pádu západní Římské říše (476) se řečtina stala jedinou úřední řečí východní říše a pozvolna vytlačila latinu. Po ztrátělatinskymluvících zemí na Balkáně se z Východní říše stala Byzanc, která od poloviny 7. století prodělala jistou kulturní krizi. Došlo k úpadku měst, gramatického vzdělávání a elit. Když se zde literární tvorba začala koncem 8. století oživovat, byla to už řečtina spíše hovorová a velmi blízká novořečtině.
Jazykové změny se vyznačují i silnými místními zvláštnostmi, protože v různých oblastech působily odlišné ekonomické a kulturní vlivy. Přes četné přejímky z jiných jazyků (turečtina,italština, angličtina, francouzština aj.) tvoří většinu slovní zásoby dnešní řečtiny původní řecká slova.
Přídechy se v řečtině dříve psaly před samohláskou na začátku slova. V současné řečtině se nepíší (původní rozdíl mezi samohláskami s přídechem a bez něj už zanikl).
Přízvuk bývá vyznačen čárkou nad písmenem reprezentujícím přízvučnou samohlásku. U nápisů pouze velkými písmeny přízvuk vyznačen nebývá. Začíná-li slovo velkým písmenem a nad ním má být přízvuk, čárka se vyznačí před písmeno (např. Έ).
Základní pravidla čtení pro novořečtinu:
Je-li však nad ι dvojtečka (ϊ), pak se toto písmeno vyslovuje jako [j]: οϊ = [oj], αϊ = [aj] apod.
Místo otazníku se v řeckém textu užívá středník, českému středníku odpovídá v řečtině povýšená tečka, která se v řečtině téměř neužívá. Apostrof v řečtině naznačuje zkrácení slova o samohlásku v místě, kde se stýká se samohláskou jiného slova. Např.ja afto(για αυτό) →j' afto(γι' αυτό) („pro to“).