Fotografie v Číně

Fotografie vČíněsahá až do počátku 19. století, kdy doMacaadorazili evropští fotografové. V 50. letech 19. století západní fotografové založili studia v pobřežních přístavních městech, ale brzy se jejich čínští asistenti a místní konkurence rozšířili do všech regionů.
Do konce devatenáctého století měla všechna velká města fotografická studia, ve kterých si mohli Číňané střední třídy nechat zhotovit portréty při významných rodinných příležitostech. Západní a čínští fotografové dokumentovali obyčejný pouliční život, zásadní války a významné osobnosti. Zámožní Číňané si oblíbili fotografii jako hobby. Císařovna vdovaCch’-sise nechávala portrétovat opakovaně. Ve dvacátém století byla fotografie v Číně – stejně jako v jiných zemích po celém světě – využívána při rekreaci, vedení záznamů, pronovinářskou a časopiseckou žurnalistiku, politickou propagandu avýtvarné umění.
Podle učence Meccarelliho je čínská fotografie výsledkem několika faktorů:
Hodně děl z rané historie fotografie bylo pořízeno zahraničními misionáři, cestovateli a obchodníky. Mezi takové patřil například skotský průkopník fotografieJohn Thomson(1837–1921).Byl jedním z prvních fotografů, který cestoval naDálný východ, kde zhruba po dobu deseti let (1862–1872) dokumentoval tamní obyvatele, krajinu a artefakty východních kultur. Po návratu domů dokumentoval život lidí na ulicíchLondýnaa série snímků je považována za klasický příklad sociálního dokumentu, který položil základyfotožurnalistiky. Založil takéfotografický ateliérv Singapuru, kde portrétovalevropskéobchodníky a inspiroval v nich zájem o místní obyvatele a pozoruhodnosti. Hodně cestoval po celém kontinentálním územíMalajsiea na ostrověSumatra, putoval po vesnicích, fotografoval přírodní národy a dokumentoval je při jejich činnosti. Strávil dva týdny v Angkoru, kde bohatě dokumentoval rozsáhlý počet míst, čímž vytvořil první fotografické základy dnešního světového kulturního a přírodního dědictvíUNESCO. Po krátcé přestávce v Anglii se opět vydal na Dálný východ. Na začátku dubna 1871 přicestoval na strov Tchaj-wan, tehdy Formosa, spolu s misionářem Dr.Laidlawem Maxwellem, když poprvé přistáli naTakao. Oba navštívili tehdejší hlavní městoTaiwanfupřed cestou k domorodým vesnicím na západních pláních ostrova. Po odchodu z Formosy Thomson strávil další tři měsíce cestováním 3000 mil po řeceJang-c’-ťianga dosáhlChu-pejeaS’-čchuanu. Thomsonovo cestování po Číně bylo často nebezpečné, protože navštívil vzdálené, téměř neosídlené oblasti daleko ve vnitrozemí. Většina lidí, se kterými se setkal, ještě nikdy neviděla člověka ze Západu, nebo fotoaparát. Jeho expedice byla kvůli fotografování obzvláště náročná. Museli přepravovat objemný dřevěný fotoaparát, mnoho velkých, křehkých skleněných desek a potenciálně výbušné chemikálie. Při fotografování v nejrůznějších podmínkách se často muselo improvizovat, protože chemické látky bylo v tamějších oblastech obtížné získat. Jeho témata byla nesmírně pestrá: od skromných žebráků a pouličních lidí, přesúředníky mandarinypo prince a vysoké vládní úředníky, od odlehlých klášterů až po císařské paláce, od jednoduchých vesnic po nádherné krajiny. Thomson se vrátil do Anglie v roce 1872, usadil se v londýnskémBrixtonua během následujících let se věnoval veřejným přednáškám a prezentaci výsledků svých cest po Dálném východě. Jeho publikace začaly nejprve v měsíčnících, později následovaly série velkých, bohatě ilustrovaných fotografických knih. Hodně psal na fotografická témata, přispíval mnoha články do fotografických časopisů, jako napříkladBritish Journal of Photography. Také přeložil a upravil knihuGastona TissandieraHistory and Handbook of Photography(Fotografie – historie a průvodce) z roku 1876, ze které se stala standardní referenční práce.
Dalším cestovatelem a jeden z prvních fotografů ve východní Asii byl britský fotožurnalistaFelice Beato(asi 1834-1907). Je známý svýmiportréty, pohledy apanoramatyarchitektury a krajiny z Asie a oblasti Středozemního moře. Beatovy cesty do mnoha zemí mu daly příležitost vytvořit působivý a trvalý obraz zemí, lidí a událostí, které byly neznámé a vzdálené většině lidí v Evropě a Severní Americe. Ve své práci popisuje klíčové obrazy takových událostí jako byla napříkladDruhá opiová válka. Jeho fotografie představují první významné dílo, které dostalo pojmenování fotožurnalismus. V roce 1860 Beato opustil společnostRobertson & Beato, ačkoli Robertson používal společné jméno až do roku 1867. Beato byl vyslán z Indie do Číny, aby tam fotografoval anglo-francouzskou vojenskou výpravu vedruhé opiové válce. DoHongkongudorazil v březnua okamžitě začal fotografovat město a jeho okolí až poKanton.Beatovy fotografie jsou vůbec jedny z prvních pořízených fotografií v Číně.
V Hongkongu se Beato setkal sCharlesem Wirgmanem, umělcem a korespondentem pro novinyIllustrated London News.Oba pak doprovázeli anglo-francouzské síly cestující na sever do zálivu u městaTa-lien, poté doBejtanuapevnosti Takuv ústí řekyChaj-chedozátoky Po-chajveŽlutém mořia dále doPekinguaLetního paláce.Pro místa na této trase byly Wirgmanovy ilustrace (a dalších autorů) proIlustrated London Newsčasto odvozeny z Beatových fotografií.
Beatovy fotografie druhé opiové války patří mezi první dokumenty vojenské kampaně, které podávají zprávu o tom, jak bitva probíhalaa sice prostřednictvím sekvence datovaných a souvisejících fotografií. Snímky pevnosti Taku představují tento přístup ve zmenšeném měřítku a tvoří zprávu o bitvě. Pořadí obrázků ukazuje přibližování se k pevnosti, důsledek bombardování na vnějších zdech a opevnění a konečně devastaci uvnitř pevnosti, včetně těl mrtvých čínských vojáků.Fotografie nebyly pořízeny v tomto pořadí, protože jako první musely být pořízeny fotografie mrtvých Číňanů ještě před odstraněním těl; teprve pak mohl Beato v klidu pořizovat další snímky uvnitř a vně pevností.
Beatovy obrazy čínských mrtvých vojáků a způsob jejich pořízení odhalují zejména ideologické aspekty jeho fotožurnalistiky. Dr. David F. Rennie, člen expedice, ve své zprávě poznamenal: „Obešel jsem hradby na západní straně. Byly silně posety mrtvými - v severozápadním úhlu jich leželo třináct v jedné skupině poblíž palné zbraně. Pan Beato tu scénu prožíval s velkým vzrušením, popisoval ji jako „krásnou“ a prosil, aby se do ní nezasahovalo, dokud nebude zachycena jeho fotografickou aparaturou, což provedl několik minut poté.“
Jen mimo Peking fotografoval Beato v Letním paláci, soukromém sídle čínského císaře, který obsahuje palácové pavilony, chrámy, velké umělé jezero a zahrady. Některé z těchto fotografií pořízených mezi 6. a 18. říjnem 1860 jsou unikátní obrazy budov, které byly vypleněny a vypáleny anglo-francouzskými silami počínaje 6. říjnem. Ve dnech 18. a 19. října britská první divize vypálila na příkazlorda Elginabudovy jako odvetu proti císaři za mučení a smrt dvaceti členů spojenecké diplomatické strany. Bennett píše, že „tyto [fotografie] se zdají být nejstaršími obrazy dosud objeveného Pekingu a mají nejvyšší historický a kulturní význam.“
Mezi poslední fotografie, které Beato v této době pořídil v Číně, byly portréty lorda Elgina v Pekingu, který podepsalPekingskou smlouvu, aknížete Kunga, který ji podepsal jménem čchingské vlády.Beato se vrátil do Anglie v říjnu 1861 a během této zimy prodal 400 svých fotografií z Indie a ČínyHenrymu Heringovi, londýnskému komerčnímu portrétnímu fotografovi.
Kromě Angličanů v Číně fotografovali také francouzští fotografové.Jules Itier(1802–1877) byl v prosinci 1843 poslán jako doprovodThéodora de Lagrenéhona jeho cestě do Číny, kam jej vyslal francouzský králLudvík Filip, aby uzavřel obchodní smlouvu mezi Čínou a Francií. Cesta trvala od roku 1843 do roku 1846, v Číně Itier dokumentoval uzavření Whamponské smlouvy a zhotovil řadu daguerrotypií Číňanů a scenérií v provinciiKuang-tung. Ačkoli v Číně se daguerreotypie objevila během pozdější fázeprvní opiové války, jsou Itierovy daguerreotypie nejstarší dochované z Číny.
Yu Xunlingbyl od roku 1903 do roku 1905 dvorním fotografem císařovny vdovyCch’-sia byl jediným fotografem, který měl dovoleno fotografovat císařovnu. Fotografie císařovna věnovala jako dar významným návštěvám ze zahraničí.
Mezi další průkopníky fotografie v Číně patříLai Afong(Číňan, 1839–1900). Dále pak dr.Richard Woosnam, majorGeorge Alexander Malcolm(1810–1888),Henry Collen(1797–1879), anglický malíř a fotograf neboZou Boqi(1819-1869), čínský vědec.
Liang Š'-tchajpůsobil na konci dynastie Čching. Umělec se specializoval na portréty vysoce postavených úředníků a jeho klasický imperiální portrét je ovlivněn stylem a estetikou tradiční čínské malby a umění. Jako jeden z prvních fotografů předních funkcionářů dynastie Čching a dalších elit, práce Liang Š'-tchaj přesvědčila císařský dvůr Čching, aby poprvé přijal fotografii jako umělecké médium.
V druhé polovině 19. století byla založena některá čínská fotografická studia, jako napříkladKung Tai(公 泰 照相 樓)aSze Yuen Ming(上 洋 耀華 照相) v Šanghaji aPun Lun(繽 綸) aLai Afong(赖 阿芳) v Hongkongu.
Lai Afong(1839–1890) založil a provozoval Studio Afong, jedno z prvníchfotografických studiívHongkongu.Je považován za jednoho z nejvýznamnějších čínských fotografů devatenáctého století.Jeho studio bylo aktivní od roku 1859 do zhruba čtyřicátých let. Tento podnik pravděpodobně v 90. letech 19. století převzal jeho syn.Témata se pohybovala od portrétů a obrázků společenského života až po městské veduty a krajiny. Laiovu výtvarnou práci a osobu ocenilJohn Thomson, skotský fotograf pracující v té době v Číně, ve své knizeThe Straits of Malacca, Indo-China, and China.Laiova zkušenost pocházela zcela od západní společnosti, ale stále obsahovala vazbu na tradiční malbu starodávných mistrů a vnitřního ducha umělce.Podle mnoha jehofotografických vizitek, fotografoval mimo jiné guvernéra Arthura Kennedyho nebo velkovévoduAlexeje Romanova.
Za prvního fotožurnalistu v Číně se považujeLang Ťing-šan(1892–1995). Byl nazýván “nepochybně nejvýznamnější postavou v historii čínské umělecké fotografie”a „Otcem asijské fotografie“.V roce 1937 se tal členemKrálovské fotografické společnostia v roce 1940 získal Associateship a v roce 1942 získal Fellowship.a v roce 1980 hoAmerická fotografická společnostjmenovala jedním z deseti největších světových fotografů.Byl prvním čínským fotografem, který pořídil umělecké snímky aktu a byl také známý technikou „kompozitní fotografie“, kterou používal, a která se později stala hojně užívanou i dalšími fotografy.Langova práce byla mnohotvárná. V roce 1928 pořídil snímek dívkyMeditace, který je považován za nejstarší dochovanou čínskou uměleckou fotografii aktu.V roce 1930 vydalAlbum of Nude Photographs,jako první v Číně. Krátce experimentoval s modernistickým stylem, jako byly fotografie architektury, které zdůrazňovaly abstraktní formy. Na druhé straně textura a kompozice Langovy krajinářské fotografie čerpala z tradičníčínské inkoustové malbyscény a krajiny. Těchto efektů dosáhl tím, že přes sebe položil několik obrázků a na tisk použil štětec a inkoust.S komunistickým převzetím pevninské Číny se v létě 1949 přestěhoval na Tchaj-wan, ale většinu svého fotografického vybavení musel opustit.
Oficiální fotografovéMao Ce-tungaa vysoko postavených členů strany:
Fotografie v Číně byla vnímána jako propagandistický nástroj socialistických realistů.Li Čen-šengbyl jedním z mála fotografů, kterým se během kulturní revoluce podařilo poctivě fotografovat. Subjekty jeho kulturních revolučních fotografií zahrnovaly „negativní“ scény, jako je veřejné ponížení, pouliční násilí, popravy atd., jakož i „pozitivní“ okamžiky, jako jsou lidé studující Maovy práce, zpívající revoluční hesla, tančící věrnostní tance nebo podílející se na farmářské práci, atd. Liovy fotografie kulturní revoluce byly publikovány v knizeRed-Color News Soldier, vydané nakladatelstvím Phaidon.
Hnutí pátého dubna v roce 1976 zaznamenalo začátek nové fotografické vize v Číně. Během hnutí obyčejní občané (amatérští fotografové) snímali fotoaparáty a dokumentovali veřejné truchlení lidí za čínského premiéraČou En-lajena náměstí Nebeského klidu v Pekingu. O několik let později byly některé z těchto fotografií publikovány v knizePeople's Mourning(Lidské smutky). Mnoho z těchto amatérských fotografů se stalo profesionály a připojilo se k oficiálnímu tisku. Založili také neoficiální fotoklub s názvem „April Photo Society“.
Následky kulturní revoluce vedly k hnutí dokumentárních fotografií, které rychle rostlo na síle. Mnoho fotožurnalistů pracovalo pro stát, a proto nevlastní sváautorská právave své práci.
Zřízení v roce 1993 v oblasti East Village v hlavním městěPekinguzaložilo uměleckou komunitní skupinu, která začala používat fotografii jako doplněk k experimentálnímuperformančnímua konceptuálnímu umění. V roce 1994 spoluzakladatelRong Rongzaložil první čínský časopis o konceptuální umělecké fotografiiNew Photo.
Mnoho umělců-fotografů mělo úspěch, zejména na západě. Ačkoli jejich práce nebyla tak explicitně politická jako práce velmi podobných konceptuálních umělců na západě, použila stejný repertoár „šoků“; nahota, nadávky, mrtvá miminka a exkrementy slonů, mimo jiné položky, které se nyní staly unavenými klišé. Někteří fotografové také pracují v „čínském kýči“ – někdy nazývaném „Mao goes Pop“ – stylkoláževelmi podobný západnímupopartušedesátých let. V současné době nám připomíná diskursivní autonomii současného čínského umění, které je stále více dovoleno, a je vidět v dílech umělců, jako jsouXu Zhen,Xing DanwenaZhang Yue– umělci, které nelze snadno zahrnout pod záštitu jediné umělecké praxe, jako je „kýč“ nebo „pop“ nebo „šok“.
I-ťün Liaoje čínská umělkyně a fotografka žijící v New Yorku. Je nejznámější svou sériiExperimental Relationship. Seriál ji zobrazuje se svým mladším japonským přítelem Morem. Komplikovaná fotografie zobrazovala výzvy genderových norem, pokud jde o média a sexuální vyjádření. Přítel je často zobrazován s nahotou, ale používá cenzuru a držení těla způsoby, které používají hlavně modelky a herečky. Její fotografie se pokouší změnit způsob, jakým společnost vidí nahotu a média optikou zcela nové perspektivy.
Mezi nejznámější fotografie z Číny patří kromě průkopnických děl Francouzů, Angličanů, Italů nebo Japonců (Felice Beata, Johna Thomsona) celá řada snímků, většinou z bohaté a tradiční kultury, odrážející život v devatenáctém století v Číně a přispívající k šíření znalostí o čínských zvycích a tradicích po celém Západu. Další známé snímky pocházejí často z období válek nebo ozbrojených konfliktů.
Wang Xiaoting:Krvavá sobotazobrazuje plačící čínské dítě v troskách šanghajského Jižního nádraží, dokazující brutalitu Japonců během války v Číně. Snímek byl pořízen několik minut po leteckém útoku, který zasáhl civilisty běhembitvy o Šanghaj, 28. srpna 1937. Fotografie byla zveřejněna na podzim roku 1937 a za méně než měsíc ji vidělo více než 136 milionů lidí.Fotografie ukazuje plačící čínské dítě v troskáchšanghajskéhoJižního nádraží, fotografie se stala kulturní ikonou ukazující brutalitu Japonců běhemválky v Číně. Snímek byl pořízen několik minut po leteckém útoku, který zasáhl civilisty běhembitvy o Šanghaj. Fotograf společnosti Hearst Corporation,Wang Xiaoting, neznal jméno ani pohlaví zraněného dítěte, jehož matka ležela poblíž. Děťátku se začalo říkat Ping Mei.Fotografie v té době byla velmi rozšířenáa způsobila jasnou nespokojenost západního světa ohledně násilí Japonska v Číně.Americký novinářHarold Isaacsnazval snímekjedním z nejúspěšnějších „propagandistických“ příkladů všech dob.
Muž před tankemje označení pro protestujícího, který se postavil proti řadě tanků ráno 5. června 1989 poté, co čínské ozbrojené složkynásilím potlačily demonstrující lid na náměstí Nebeského klidu. Událost se zapsala do mezinárodního povědomí díky videozáznamu a fotografiím. Podle některých svědectví jde pravděpodobně o Wanga Wej-lina, nicméně jeho totožnost nebyla potvrzena. Jeho totožnost zůstává neověřena a není znám ani jeho další osud po události. V dubnu1998zařadil americký týdeníkTimetohoto muže (Unknown Rebel) na seznam 100 nejvlivnějších lidí 20. století. Fotografie je dodnes v Číně zakázaná.
Mnoho z tisků fotografaWilliama Saunderse, zejména scény popravy, byly považovány za nadčasové a byly používány ještě o desetiletí později k ilustraci tehdejších událostí. Jeho fotografie byly velmi populární v celé Číně, kde byly prodávány jinými fotografy. Jsou charakteristické svým obdélníkovým tvarem se zaoblenými rohy a oválnou vinětací.
Mezi často citované kolekce patříLoewentheilovasbírka historických čínských fotografií. Tato kolekcemá kořeny v prvních fotografických metodách19. stoletíjako jsoudaguerreotypie,carte de visite,albumenové tiskynebokyanotypie.Časem získala velkou historickou hodnotu se vzácnými exempláři a je největší soukromou sbírku čínských historických fotografií.Sbírka, kterou China Global Television Network označila za „největší, nejvzácnější a nejcennější svého druhu na světě“.Je neocenitelným pohledem do čínskédynastie Čchingv období devatenáctého století, před moderním převratem, který neodvolatelně změnil zemi a její obyvatele.Jedním z vrcholů budování sbírky během tří desetiletíbylo získání alba 56 albumenových tiskůFelice Beata, která zahrnovala některé z prvních fotografických obrazů Číny na aukci vPensylvániiv roce 2014.
Sbírka, čítající více než 15 000 fotografií zahrnuje díla jak zahraničních, tak čínských fotografů, mezi nimi i italského rodákaFelice Beata, britského expatriota Thomase Childa neboWilliama Saunderse, skotského cestovatele a fotografaJohna Thomsonaa díla čínských fotografovů Pun Luna,Lai Afonganebo Tunga Hinga.
Loewentheilova sbírka byla vystavena veSpojených státechi v dalších zemích.Rozsáhlé sbírky kolekce raných fotografií Pekingu od Thomase Childa byly vystaveny v listopadu 2015 na China Exchange vLondýněa v roce 2016 v galerii Sidney Mishkin na Baruch College v New Yorku.Child, britský plynárenský inženýr poslaný do Pekingu, aby v roce 1870 pracoval pro Imperiální námořní celní službu, během svých cest vytvořil nejucelenější fotografické zobrazení Pekingu 19. století.Výběr 30 fotografií ze sbírky Historická fotografie Číny, včetně vzácného starého letního paláce Felice Beata, pořízeného těsně před jeho zničením anglo-francouzskými jednotkami vedruhé opiové válcebyl vystaven jako součást Asia Week v New Yorku v březnu 2017.
Koncem roku 2018 bylo 120 snímků z Loewentheilovy sbírky vystaveno v Pekingu naUniverzitě Čching-chuaa stala se jednou z největších výstav fotografií z 19. století v Číně, a během prvních dvou měsíců přilákala 70.000 diváků.Loewentheil to komentoval, že „veřejnost touží po vystavení vizuálního a výtvarného záznamu konzervativní čínské fotografie.„Su Dan, viceprezident muzea, popsal výstavu jako „nutnou výstavu pro učence, kteří se zajímají oliteraturu,historii,folklóraarchitekturua jako slavnost historické kultury a umělecké estetiky“zatímco mladý čínský divákagentuře Sin-chuapoznamenal, že „fotografie jsou při přenosuhistoriesilnější a pravdivější než psaná slova. Skrze ně se cítím, jako bych se mohl dotknout historie.“ V rozhovoru s televizíCNNo výstavě Loewentheil vyjádřil podobný sentiment: „fotografie je největším strážcem historie...“
Fotografické společnosti, organizace a instituce v Číně:
Každý rok se koná výstavaP&E Chinazaměřená na fotografii a fotografickou techniku.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPhotography in Chinana anglické Wikipedii.