Bob Dylan

Bob Dylan, rodným jménemRobert Allen Zimmerman, hebrejským jménemשבתאי זיסאל בן אברהם[Šabtaj Zisel ben Avraham] (*24. května1941Duluth), jeamerickýpísničkář, hudebník, umělec a držitelNobelovy ceny za literaturu, který už šest desetiletí významně ovlivňujepopulární hudbua kulturu.
Velká část jeho nejproslulejší tvorby pochází ze60. let, kdy byl považován za neoficiálního kronikáře a (zřejmě proti své vůli) za vůdčí postavu sociálních nepokojů. Z některých jeho raných písní, jako „Blowin' in the Wind“ nebo „The Times They Are a-Changin'“, siamerické hnutí za občanská právaa protiválečné hnutíudělalo skoro hymny. Šestiminutovým singlem „Like a Rolling Stone“, kterým se v roce 1965 rozešel se svými kořeny vefolkové hudbě, proměnil Bob Dylan radikálně definici populární hudby.Za zapojení elektrických hudebních nástrojů sklidil odsudek a kritiku mnoha členů folkového hnutí.
Dylanovy texty se vzpíraly všem konvencím dobové populární hudby a měly velký dopad na rodící se kontrakulturu. Lze v nich najít různé politické, sociální, filozofické a literární vlivy.
I když Dylan zpočátku vycházel z písníWoodyho Guthrieho,Roberta JohnsonaaHanka Williamse staršíhoa z hudby a projevuBuddyho HollyhoaLittle Richarda,později hranice hudebních žánrů překročil a proměnil. Za 50 let své hudební kariéry experimentoval s řadou různých tradic amerického písničkářství – odfolku,bluesagospelu, přesrokenrolarockabilly, k anglickému, skotskému a irskému folku, nevyhnul se anijazzuaswingu.
Dylan vystupuje skytarou,klávesamiaharmonikou. Od konce 80. let koncertuje s různými hudebníky tak vytrvale, že celé věci se začalo říkat „nekonečné turné“. I když se Dylan během své kariéry hojně věnoval koncertování a nahrávání ve studiu, výjimečný je jako skladatel a textař.
Jako písničkář a hudebník získal Dylan mnoho ocenění včetněGrammy,Zlatého glóbuaCeny Akademie (Oscar). Byl uveden doRokenrolové síně slávy, Nashvillské písničkářské síně slávy a Písničkářské síně slávy. PorotaPulitzerovy cenymu v roce 2008 udělila zvláštní cenu „za výrazný přínos populární hudbě a americké kultuře“.V květnu 2012 obdržel Dylan od prezidentaBaracka ObamyPrezidentskou medaili svobody, nejvyšší civilní vyznamenání Spojených států.V roce2016získalNobelovu cenuza literaturu za to,že našel nový způsob poetického vyjádření, jímž navázal na velkou americkou písňovou tradici(z vyjádření Švédské akademie, která cenu uděluje).
Od roku 1994 Dylan vydal tři knihy kreseb a maleb a jeho práce byly vystaveny ve významných galeriích.
Dylan se narodil jako Robert Allen Zimmerman (vhebrejštiněשבתאי זיסאל בן אברהם)v nemocnici Svaté Marie 24. května 1941 vDuluthuve státěMinnesota.Vyrostl vHibbinguv Minnesotě v pohoříMesabi, na západ odHořejšího jezera. Prarodiče z otcovy strany, Zigman a Anna Zimmermanovi, emigrovali zOděsyvRuském impériu(dnešníUkrajina) do Spojených států poantisemitskýchpogromechv roce 1905.Prarodiče z matčiny strany, Benjamin a Lybba Edelsteinovi, byli litevští Židé, kteří přijeli do Spojených států v roce 1902. Ve své autobiografiiKroniky I.Dylan píše, že dívčí jméno jeho babičky z otcovy strany bylokyrgyzskéa že její rodina pochází zKarsuvTurecku.
Dylanovi rodiče, Abram Zimmerman (1911–1968) a Beatrice „Beatty“ Stoneová (1915–2000), patřili do malé, ale úzce spjaté židovské komunity. Robert Zimmerman žil do svých šesti let v Duluthu, ale jeho otec onemocněl obrnou a rodina se vrátila do domovského města jeho matky, Hibbingu, kde Zimmerman strávil zbytek dětství. Robert Zimmerman trávil hodně času poslechem rádia – nejprvebluesovéacountrystanice, které vysílaly ze Shreveportu vLouisianě, později raný rokenrol.Když chodil na Hibbingskou střední školu, založil několik kapel. The Shadow Blasters neměli dlouhého trvání, ale další skupina, Golden Chords, vydržela déle a hrálacoveryrokenrolových písní Little Richarda a jiné populární písničky.Jejich školní výstup s písní „Rock and Roll Is Here to Stay“ od Danny and the Juniors' byl tak hlasitý, že ředitel musel vytrhnout mikrofon.V roce 1959 bylo ve školní ročence pod jeho fotkou v kolonce „životní cíl“ napsáno: „Přidat se k Little Richardovi.“Ve stejném roce vystoupil pod pseudonymem Elston Gunn na dvou koncertech sBobbym Vee, kde hrál na piano a tleskal.
Zimmerman se v září 1959 přestěhoval doMinneapolisa přihlásil se naMinnesotskou univerzitu, kde jeho zájem o folkovou hudbu dostal přednost před rokenrolem. V roce 1985 Dylan vysvětlil, proč na něj folková hudba tak zapůsobila:
Brzy začal vystupovat v kavárně 10 O'clock Scholar, pár bloků od kampusu, a aktivně se zapojil do místního kruhu folkových hudebníků v Dinkytownu.
V této době se začal Zimmerman představovat jako Bob Dylan.Ve své autobiografii Dylan přiznal, že ho ovlivnil básníkDylan Thomas.V rozhovoru z roku 2004 Dylan poznamenal: „Víte, narodíte se se špatnými jmény, špatnými rodiči. To se prostě stává. Dáte si jméno, jaké chcete, abyste měli. Tohle je svobodná země.“
Dylan nechal vysoké školy na konci prvního ročníku. V lednu 1961 odcestoval do městaNew Yorkv naději, že tam bude vystupovat a že navštíví svůj hudební vzor,Woodyho Guthrieho,který byl sHuntingtonovou chorobouv psychiatrické léčebně Greystone Park.Guthrie byl pro Dylana zjevení a měl největší vliv na jeho raná vystoupení. Dylan o jeho významu později napsal: „V samotných písních byl nekonečný proud lidskosti … byl pravým hlasem amerického ducha. Řekl jsem si, že budu Guthrieho největší žák.“Dylan navštívil Guthrieho v nemocnici a spřátelil se s jeho přívržencem Ramblin' Jack Elliotem. Velká část Guhrieho repertoáru byla prezentována přes Elliotta a Dylan mu vzdal hold vKronikách(2004).
Od února 1961 Dylan hraje v různých klubech poGreenwich Village. Spřátelil se s mnoho folkovými zpěváky a přebíral od nich materiál. Byli mezi nimi napříkladDave Van Ronk,Fred Neil,Odetta,The New Lost City Ramblersnebo irští hudebníciTommy Makem and the Clancy Brothers.Dylan později označilLiama Clancyhoza „nejlepšího zpěváka balad, kterého kdy slyšel.“V září si Dylan vysloužil nějakou pozornost veřejnosti poté, coRobert Sheltonnapsal pozitivní recenzi doThe New York Timesna vystoupení v kavárněGerde's Folk City.Ve stejném měsíci Dylan hrál na harmoniku na eponymním třetím albuCarolyn Hesterové. Talent, který zde ukázal, zaujal producentaJohna Hammonda.Hammond v říjnu upsal DylanaColumbia Records. Jeho první album pro Columbia Records,Bob Dylan(1962), se skládalo ze známých folkových, bluesových a gospelových skladeb, které doplnily dvě původní. Album moc úspěšné nebylo, za první rok se prodalo pouze 5 000 kopií, což bylo přesně tolik, kolik bylo potřeba k pokrytí nákladů.Někteří lidé z Columbia Records zpěváka označovali za „Hammondovu bláhovost“ a doporučovali mu, aby smlouvu zrušil. Hammond ale Dylana urputně bránil. V březnu 1962 Dylan přispěl harmonikou a doprovodnými vokály k albu Three Kings and the Queen a doplnil tak Victorii Spiveyovou aBig Joe Williamsev nahrávání proSpivey Records. Dylan během doby, kdy pracoval pro Columbia Records, také nahrál několik písní pod pseudonymem Blind Boy GruntproBroadside Magazine, což byl časopis o folkové hudbě a nahrávací společnost.V roce 1964 Dylan použil pseudonym Bob Landy, když přispěl svou hrou na piano k nahrávání sbírkového alba The Blues Project, které vydaloElektra Records.V roce 1964 hrál Dylan na harmoniku pod pseudonymem Tedham Porterhouse na albu hudebníka Ramblin' Jack Elliotta, které neslo názevJack Eliott.
V srpnu 1962 učinil Dylan dva důležité kroky ve své kariéře, když si nechal právně změnit své jméno na Bob Dylana podepsal manažerskou smlouvu sAlbertem Grossmanem.Grossman byl Dylanovým manažerem až do roku 1970. Byl známý svou konfrontační povahou a sveřepou ochranářskou loajalitou vůči svému hlavnímu klientovi.Dylan později o Grossmanovi řekl: „Byl něco jakoplukovník Tom Parker(pozn.: manažerElvise Presleyho)… doslova jste cítili, když přichází.“Napětí mezi Grossmanem a Johnem Hammondem vedlo k tomu, že se na producentské židli pro druhé Dylanovo album vystřídal mladý afroamerický jazzový producentTom Wilson.
Od prosince 1962 do ledna 1963 byl Dylan na své první cestě doSpojeného království.Pozval ho televizní ředitel Philip Saville, aby se objevil v dramatuThe Madhouse on Castle Street, které Saville režíroval pro televizní společnostBBC.Na konci hry Dylan zahrál „Blowin' in the Wind“, což bylo jedno z prvních uvedení písně před velkým publikem. Filmový záznam hry BBC v roce 1968 zničilo.V Londýně Dylan vystoupil v několika folkových klubech, včetně Les Cousins a Bunjies. Také se naučil nové písně od několika britských interpretů, včetně Martina Carthyho.
Dylan si v době, kdy mu v květnu 1963 vyšlo druhé albumThe Freewheelin' Bob Dylan, začal dělat jméno jako zpěvák i písničkář. Mnoho písní z tohoto alba bylo označeno zaprotestsongy. Jejich inspirací byl z části Guthrie a ovlivnila je i vášeňPeta Seegerapro tematické písně.Například píseň „Oxford Town“ byla cynickou úvahou nad martyriemJamese Meredithajakožto prvního černého studenta na Mississippské univerzitě (University of Mississippi).
Melodie jeho nejslavnější písně té doby, „Blowin' in the Wind“, vycházela z melodie tradiční otrokářské písně „No More Auction Block“. Její text ale zpochybňoval sociální a politickéstatus quo.Píseň se dočkala mnoha přepracování a stala se mezinárodním hitem triaPeter, Paul and Mary, což se stalo precedentem pro další umělce, jejichž coververze Dylanových písní pak rovněž bodovaly v hitparádách. „A Hard Rain's a-Gonna Fall“ byla založena na nápěvu tradiční folkové balady „Lord Randall“. Díky svému skrytému odkazu na jadernou apokalypsu získala ještě větší pozornost poté, co pouze několik týdnů po jejím uvedení před veřejností vypuklakubánská raketová krize.Stejně jako Blowin' in the Wind“ i „A Hard Rain's a-Gonna Fall“ znamenala důležitý nový směr v moderním psaní písní, když smísilaproud vědomíaimagistickýlyrický útok s tradiční folkovou formou.
I když právě tematické písně zpočátku upevňovaly Dylanovo renomé,Freewheelin'obsahovalo i směs zamilovaných písní a hravého, surreálně odříkávaného blues. Humor byl velkou součástí Dylanovy povahya rozsah materiálu na albu ohromila mnoho posluchačů, včetněThe Beatles.George Harrisonřekl: „Přehrávali jsme si to pořád dokola až do omrzení. Text a jeho přístup… bylo to neuvěřitelně originální a báječné.“
Obhroublý Dylanův zpěv byl některým prvním posluchačům nepříjemný, ale jiné přitahoval.Joyce Carol Oatesová, když popisovala dopad, který měl Dylan na ni a jejího manžela, napsala: „Když jsem poprvé slyšela tento neotesaný, velmi mladý a zdánlivě necvičený hlas, výrazně nosový, asi jako kdyby smirkový papír uměl zpívat, účinek byl dramatický a elektrizující.“Mnoho z jeho nejslavnějších prvních písní se dostalo mezi publikum díky stravitelnějším verzím jiných vystupujících, jako bylaJoan Baez, která se stala Dylanovou stoupenkyní a milenkou.Tím, že Baez nahrála některé jeho rané písně a zvala ho na pódium během svých koncertů, měla zásluhu na Dylanově národní i mezinárodní důležitosti.
Mezi jinými, kdo v půlce 60. nazpívali Dylanovy písně a učinili z nich své hity, byliThe Byrds;Sonny and Cher;The Hollies;Peter, Paul and Mary;The Association;Manfred MannaThe Turtles. Většinou se jim pokoušeli propůjčit popovější feeling a rytmus, zatímco Dylan a Baez je povětšinou podávali jako folkové písně. Coververze začaly být tak všudypřítomné, žeCBSzačala Dylana propagovat s dodatkem: „Nikdo nezpívá Dylana jako Dylan.“
„Mixed Up Confusion“, která byla nahrána s doprovodnou kapelou při sezeních nadFreewheelin’, byla vydána jako singl a pak rychle stažena. Na rozdíl od povětšinou sólo‑akustických skladeb na albu, singl ukazoval ochotu experimentovat srockabilly.Cameron Croweto popsal jako „fascinující pohled na folkového umělce, který se myslí uchyluje kElvisovi PresleymuaSun Records.“
V květnu 1963 přišel na přetřes Dylanův politický profil, když odešel zThe Ed Sullivan Show. Během zkoušek informoval Dylana „šéf kontroly pořadůCBS“, že píseň, se kterou se chystá vystoupit, „Talkin' John Birch Paranoid Blues“, by mohla urazitJohn Birch Society. Dylan, než aby se podvolil cenzuře, raději odmítl v pořadu vystoupit.
V této době se Dylan s Baez stali předními představiteli hnutí za lidská práva, společně zazpívali nawashingtonském pochodu28. srpna 1963.Dylanovo třetí albumThe Times They Are a-Changin'ukázalo více politickou a cynickou Dylanovu stránku.Písně si často braly za téma soudobé, skutečné příběhy. „Only a Pawn in Their Game“ se zabývala vraždou bojovníka za lidská právaMedgara EverseaBrechtovská„The Lonesome Death of Hattie Carroll“ vraždou černé hotelové barmanky Hattie Carrollové, kterou spáchal mladý bílý prominent William Zantzinger.Obecnější témata zpracovávaly „Ballad of Hollis Brown“ a „North Country Blues“, které popisovaly zoufalství vyplývající ze zhroucení farmářských a těžebních komunit. Politické písně byly doplněné dvěma osobními zamilovanými písněmi, „Boots of Spanish Leather“ a „One Too Many Mornings“.
Koncem roku 1963 se Dylan cítil zmanipulovaný a omezovaný folkovými a protestními hnutími.Toto napětí veřejně publikoval při přebírání CenyToma Paineaod Národního výboru pro občanské svobody (National Emergency Civil Liberties Committee), krátce po atentátu naJohna F. Kennedyho. Opilý Dylan neomaleně zpochybnil roli výboru, jeho členy popsal jako „staré a plešatějící“ a prohlásil, že v údajném Kennedyho vrahoviLee Harvey Oswaldovividí něco ze sebe (stejně jako v každém jiném člověku).
AlbumAnother Side of Bob Dylan, nahrané za jediný červnový večer roku 1964,bylo odlehčenější než jeho předchůdce. V písních jako „I Shall Be Free #10“ a „Motorpsycho Nightmare“ se vrátil surrealistický, žertující Dylan. „Spanish Harlem Incident“ a „To Ramona“ jsou romantické, naléhavé zamilované písně, zatímco „Black Crow Blues“ a „I Don't Believe You (She Acts Like We Never Have Met)“ naznačují následné rokenrolové období Dylanovy hudby. „It Ain't Me Babe“, která se navenek tváří jako píseň o zhrzené lásce, byla charakterizována jako Dylanovo odmítnutí role, která mu byla vštípena.Jeho nové směřování signalizovaly dvě dlouhé písně:impresionistická„Chimes of Freedom“. Tento metaforický stylAllen Ginsbergpozději charakterizoval jako „řetězec záblesků obrazů“. Druhou byla „My Back Pages“, která útočila na zjednodušenost a „převážnělost“ jeho raných tematických písní a předvídala odpor, který měl v budoucnu přijít od jeho příznivců poté, co nabral nový směr.
Ke konci roku 1964 a v roce 1965 se Dylanovo vystupování a hudební styl rapidně změnily s tím, jak se přeměnil z předního soudobého písničkáře folkové scény vefolkrockovouhvězdu popmusic. Své ošuntělé džíny a pracovní košile vyměnil za šatník zCarnaby Street, sluneční brýle, které nosil dnem i nocí, a špičaté „Beatles boty“. Londýnský novinář napsal: „Vlasy, ze kterých hřeben zatíná zuby. Křiklavé tričko, které by zastínilo i neony naLeicester Square. Vypadá jako podvyživenýkakadu.“Dylan také začal se svým zvláštním stylem vedení rozhovorů. Když vystupoval v televizním pořaduLese Craneaa dostal otázku, jaký film se chystá natáčet, řekl Craneovi, že to bude kovbojský horor. Když se ho zeptali, jestli bude hrát kovboje, odpověděl: „Ne, budu hrát svou matku.“
Dylanovo další album z dubna 1965Bringing It All Back Homebylo dalším stylovým skokem,poprvé se v něm uvedl s elektrickými nástroji. První singl „Subterranean Homesick Blues“ hodně vděčí písni „Too Much Monkey Business“ odChucka Berryho.Jeho text plný asociací je charakterizován jako návrat k manické energiibeatové poeziea předchůdcerapuahip‑hopu.K písni byl natočen videoklip, který otevíralD. A. PennebakerůvdokumentDon't Look Backnatočený ve stylucinema verité, který zaznamenal Dylanovo anglické turné z roku 1965. Místo toho, aby Dylan otevíral ústa do textu, ukazoval text na cedulích, které odhazoval na zem. Pennebaker řekl, že tato scéna byla Dylanovým nápadem, a je často napodobována jak ve videoklipech, tak v reklamách.
B-strana albaBringing It All Back Homeobsahovala čtyři dlouhé písně, ve kterých se Dylan doprovází akustickou kytarou a harmonikou.„Mr. Tambourine Man“ se rychle stala jednou z nejznámějších Dylanových písní poté, co jiThe Byrdsnahráli v elektrické verzi, která vyšplhala na první místa v žebříčcích jak v USA, tak v Británii.„It's All Over Now Baby Blue“ a „It's Alright Ma (I'm Only Bleeding)“ byly uznávány jako dvě z nejdůležitějších Dylanových skladeb.
V létě 1965 Dylan, hlavní hvězdaNewportského folkového festivalu, vystoupil se svým prvním elektrickým setem od střední školy, s doprovodnou skupinou složenou z větší části zButterfield Blues Band. HráliMike Bloomfield(kytara),Sam Lay(bicí) aJerome Arnold(basová kytara), plusAl Kooper(varhany) aBarry Goldberg(piano).Dylan vystupoval v Newportu v roce 1963 a 64, ale v roce 1965 se setkal se směsicí potlesku a bučení a opustil podium po pouhých třech písních. Jedna z verzí tvrdí, že bučeli rozzuření folkoví fanoušci, které si Dylan znepřátelil tím, že nečekaně vystoupil s elektrickou kytarou.Murray Lerner, který vystoupení natáčel, řekl: „Rozhodně si myslím, že bučeli, protože Dylan přešel na elektriku.“Podle jiné verze diváky naštvala špatná kvalita zvuku a překvapivě krátký set. Tuto verzi podporuje Kooper a jeden z ředitelů festivalu, který tvrdí, že jeho audio záznam dokazuje, že se bučení objevuje pouze jako reakce na moderátora ohlašujícího, že je čas pouze na krátké vystoupení.
Tak či onak, Dylanovo newportské vystoupení vyprovokovalo nepřátelskou odezvu folkového světa.ZpěvákEwan MacCollv zářijovém čísle časopisuSing Out!napsal: „Naše tradiční písně a balady jsou výtvorem mimořádně talentovaných umělců, kteří pracují v rámci pravidel, která se časem vyvinula… ‚Ale co Bobby Dylan?‘ křičí rozhořčení teenageři… Jenom naprosto nekritickému obecenstvu, živenému vodnatou kaší popmusic, by se mohl líbit tento žvást desáté úrovně.“29. července, pouze čtyři dny po kontroverzním vystoupení v Newportu, se Dylan vrátil do New Yorku a nahrál „Positively 4th Street“. Text se hemží představami msty a paranoiea obecně se interpretuje jako snaha Dylana shodit bývalé kamarády z folkové komunity – přátele, které znal z klubů z West 4th Street.
V červenci 1965 Dylan vydal singl „Like a Rolling Stone“, který se dostal na druhou příčku amerického a na čtvrtou příčku britského žebříčku. Více než šestiminutové písni se obecně připisuje změna postoje k tomu, co může popový singl sdělit.Bruce Springsteenve své řeči během Dylanova uvedení doRokenrolové síně slávyřekl, že když píseň poprvé slyšel, „ten úvodní úder do bubnu zněl, jako by někdo rozkopl dveře do vaší mysli.“Rolling Stone Magazinev roce 2004 a znovu v roce 2011 umístil píseň na první místo svého žebříčku500 nejlepších písní všech dob.Píseň také uváděla Dylanovo další albumHighway 61 Revisited, které pojmenoval podle silnice vedoucí z Dylanovy Minnesoty do hudebního epicentraNew Orleans.Písně měly stejné rysy jako hitový singl, okořenila je bluesová kytara Mikea Bloomfielda a varhanové riffy Ala Koopera. „Desolation Row“, doprovázená akustickou kytarou a tlumenou basou, představuje jedinou výjimku. Dylan v této impozantní písní surrealisticky odkazuje na řadu postav západní kultury. Andy Gill ji popsal jako „11minutový entropický epos, který si bere formu zFellinihopřehlídky bizarností a podivností a přidává k němu širokou paletu proslulých osobností. Některé historické (Einstein,Nero), některé biblické (Noe,Kain,Ábel), některé fiktivní (Ofélie,Romeo,Popelka), některé literáty (T. S. EliotaEzra Pound) a některé, které nezapadají do žádné z těchto kategorií, zejména dr. Filth (Špína) a jeho pochybná sestra.“
Aby Dylan album podpořil, domluvil si dva koncerty v USA a pustil se do skládání kapely.Mike Bloomfieldnechtěl opustit Butterfield Band, a tak Dylan smíchal Ala Koopera aHarveyho Brookse, kteří s ním hráli ve studiu, sRobbiem RobertsonemaLevonem Helmem, kteří v té době byli nejznámější jako členové doprovodné kapely Ronnieho Hawkinse The Hawks (ze které se později stala skupinaThe Band).28. srpna na tenisovém stadionu Forest Hills na skupinu pokřikovali diváci, kteří pořád nedokázali snést Dylanův elektrický zvuk. 3. září byla skupina vHollywood Bowlpřijata daleko příznivěji.
Obecenstvo na turné bylo sice čím dál vnímavější, ale studiová práce vázla. ProducentBob Johnstonpřesvědčil Dylana, aby v únoru 1966 nahrával vNashvillu, a obklopil ho týmem špičkových studiových hráčů. Na Dylanovo naléhání přijeli z New Yorku Robertson a Kooper.Nashvillské nahrávání vyprodukovalo dvojalbumBlonde on Blonde(1966), které přišlo s „tím jemným, divokým, rtuťovým zvukem“, jak ho později Dylan nazval.Al Kooper album popsal jako „uchopení dvou kultur a jejich třísknutí o sebe s obrovským výbuchem. Hudební svět Nashvillu a svět „typického“ newyorského hipstera Boba Dylana.“
22. listopadu 1965 se Dylan tajně oženil s 25letou bývalou modelkou Sarou Lowndsovou.Někteří Dylanovi přátelé (včetně Ramblin' Jacka Elliotta) tvrdí, že v rozhovoru, který následoval hned po události, Dylan popřel, že je ženatý.NovinářkaNora Ephronovázprávu poprvé uveřejnila vNew York Postv únoru 1966 s titulkem: „Pst! Bob Dylan je ženáč.“
Dylan se na jaře 1966 vydal na světové turné po Austrálii a Evropě. Vystoupení byla rozdělena na dvě části. V první půlce Dylan vystupoval sólo a doprovázel se na akustickou kytaru a harmoniku. Ve druhé půlce, doprovázen skupinou The Hawks, spustil energickou elektrickou hudbu. Tento kontrast provokoval mnoho fanoušků, kteří se posmívali a pomalu tleskali,což v některých kulturách znamená pravý opak klasického potlesku. Turné 17. května 1966 vyvrcholilo slavnou ostrou konfrontací mezi Dylanem a jeho obecenstvem v manchesterskéFree Trade Hallv Anglii.Oficiální záznam koncertu byl nakonec vydán v roce 1998 pod názvemThe Bootleg Series Vol. 4: Bob Dylan Live 1966. Na vrcholu večera divák, rozzlobený Dylanovou elektrickou doprovodnou kapelou, vykřikl: „Jidáš!“ Na což Dylan zareagoval: „Nevěřím ti… Jsi lhář!“ Pak se otočil na svou kapelu a řekl: „Pořádně to vohulte!“,načež spustili poslední píseň večera – „Like a Rolling Stone.“
Během turné v roce 1966 byl Dylan často popisován jako vyčerpaný a „jako kdyby byl na pochodu smrti“.D. A. Pennebaker, filmař, který ho doprovázel na turné, o Dylanovi řekl, že „bral hodně amfetaminů a kdoví, co ještě.“V rozhovoru z roku 1969 s Jannem Wennerem Dylan řekl: „Byl jsem na cestě skoro pět let. Unavilo mě to. Bral jsem drogy, hodně věcí… jen abych jel dál, víte.“V roce 2001 BBC Radio 4 sdělilo, že v rozhovoru s Robertem Sheltonem, který byl zaznamenán v roce 1966, Dylan prohlásil, že se v New Yorku zbavil závislosti na heroinu: „Chvíli jsem byl hodně, hodně závislý… Stálo mě to asi 25 dolarů denně a nechal jsem toho.“Někteří novináři zpochybňují věrohodnost tohoto doznání a poukazují na to, že Dylan „vyprávěl novinářům divoké lži už od začátku své kariéry.“
Dylan se po evropském turné vrátil do New Yorku, ale tlak na jeho osobu rostl.Televize ABCzaplatila dopředu za pořad, který chtěla vysílat.Jeho vydavatelMacmillanpo něm žádal hotový rukopis básní/románuTarantule. ManažerAlbert Grossmandomluvil rozsáhlé koncertní turné na léto a podzim.
29. července 1966 se Dylan vyboural na své 500cc motorce Triumph Tiger 100. Stalo se to na silnici poblíž jeho domova veWoodstockuv New Yorku a náraz ho odhodil na zem. I když jeho rozsáhlá zranění nebyla plně zveřejněna, Dylan prohlásil, že si zlomil několikkrčních obratlů.Okolnosti nehody pořád obklopují tajemství, jelikož nebyla zavolána sanitka a Dylan nebyl hospitalizován.Dylanovi životopisci píší, že nehoda nabídla Dylanovi tolik potřebnou šanci na útěk od tlaku, který se kolem něj vytvořil.Dylan tuto interpretaci potvrdil, když ve své autobiografii uvedl: „Stala se mi motocyklová nehoda a byl jsem zraněn, ale vyléčil jsem se. Pravdou je, že jsem chtěl vypadnout z té honby za kariérou.“Bezprostředně po nehodě se Dylan stáhl z veřejného života, a kromě několika vybraných vystoupení nevyjel na turné téměř osm let.
Jakmile se Dylan zotavil dost na to, aby pokračoval v kreativní práci, začal stříhat filmový záznam svého turné z roku 1966 pro dokumentEat the Document, což bylo jen vzácně veřejnosti ukazované pokračování dokumentuDont Look Back. Hrubý střih byl ukázán televizi ABC a byl ihned zamítnut kvůli nesrozumitelnosti pro mainstreamové publikum.V roce 1967 začal u sebe doma a ve sklepě blízkého domu jménem „Big Pink“, kde sídlili The Hawks, nahrávat.Písně, původně vytvářené jako dema pro jiné umělce, nabídly hitové singlyJulii Driscoll(„This Wheel's on Fire“),The Byrds(„You Ain't Goin' Nowhere“, „Nothing Was Delivered“) aManfred Mann(„Mighty Quinn“). Columbia jejich výběr opožděně vydala v roce 1975 pod názvemThe Basement Tapes. Během let se víc a víc písní, které v roce 1967 Dylan se svou kapelou nahrál, objevovalo na různýchbootlegových záznamech, což vyvrcholilo pěticédéčkovou kolekcí nazvanouThe Genuine Basement Tapes, na které bylo 107 písní a alternativních nahrávek.V následujících měsících The Hawks nahráli albumMusic from Big Pink, kde použili písně, na kterých prvně pracovali ve svém sklepě ve Woodstocku, a přejmenovali se naThe Band,čímž začali vlastní dlouhou a úspěšnou uměleckou kariéru.
V září a říjnu 1967 se Dylan vrátil doNashvillu. V nahrávacím studiu ho po 19měsíční přestávce doprovázeli pouzeCharlie McCoyna basu,Kenny Buttreyna bubny aPete Drakenasteel kytaru. Výsledkem bylo tiché, rozjímavé album s kratšími písněmi jménemJohn Wesley Harding, zasazené do prostředí, které čerpalo z amerického západu a bible. Řídká struktura ainstrumentace, doplněné o texty, které berou vážně judeo-křesťanskou tradici, znamenaly odklon nejenom od práce samotného Dylana, ale i od stupňující se psychedelické horlivosti hudební kultury 60. let. 20. století.Na albu se nachází „All Along the Watchtower“, která čerpá text zKnihy Izajášovy(21:5 – 9). Píseň později nahrálJimi Hendrix, jehož verzi Dylan uznal jako konečnou.3. října 1967 zemřel Woody Guthrie a Dylan vystoupil poprvé po 20 měsících na veřejnosti na vzpomínkovém koncertě, který se konal 20. ledna 1968 vCarnegie Hall. Doprovázela ho skupina The Band.
Dylanovo další album,Nashville Skyline(1969), bylo doslova mainstreamovou country deskou, která přišla s doprovodnou hrou nashvillských hudebníků, kyprým Dylanovým hlasem, duetem sJohnnym Cashema hitovým singlem „Lay Lady Lay“. ČasopisVarietynapsal: „Dylan rozhodně provádí něco, co se dá nazvat zpěvem. Nějakým způsobem se mu povedlo přidat oktávu do svého rozsahu.“Dylan nahrál s Cashem několik duetů, ale pouze nahrávka „Girl from the North Country“ se dostala na album.
V květnu 1969 se Dylan objevil v prvním díle nového televizního pořaduJohnnyho Cashe. Zazpívali v něm duety „Girl from the North Country“, „I Threw It All Away“ a „Living the Blues“. Dylan poté odcestoval do Anglie, aby se jako hlavní hvězda zúčastnil rockového festivalu, který se 31. srpna 1969 konal naostrově Wight. Předtím odmítl účinkovat nafestivalu Woostock, který se pořádal daleko blíže jeho domovu.
Počátkem 70. let kritici obviňovali Dylana z toho, že jeho produkce má kolísavou a nepředvídatelnou kvalitu. Autor časopisuRolling StoneGreil Marcus se při prvním poslechu deskySelf Portrait, která vyšla v červnu 1970, památně zeptal: „Co je tohle za kravinu?“Self Portrait, dvojitéLPobsahující jen málo původních písní, bylo obecně špatně přijímáno.V říjnu 1970 Dylan vydal albumNew Morning, které někteří považovali za návrat do staré formy.V listopadu 1968 sGeorgem Harrisonemnapsali píseň „I'd Have You Anytime“. Harrison nahrál tuto píseň spolu s Dylanovou „If Not for You“ na své sólové trojalbumAll Things Must Passz roku 1970. Dylan se v roce 1971 překvapivě objevil na HarrisonověKoncertě pro Bangladéš, který přilákal velkou pozornost médií, což reflektovalo fakt, že Dylanova živá vystoupení byla v té době čím dál vzácnější.
Mezi 16. a 19. březnem 1971 si Dylan vyhradil tři dny na pobyt v Blue Rock Studios, malém studiu v newyorskéGreenwich Village. Sezení vyprodukovalo jeden singl: „Watching the River Flow“ a novou verzi „When I Paint My Masterpiece“. 4. listopadu 1972 Dylan nahrál „George Jackson“, kterou vydal o týden později. Pro mnohé byl tento singl, zabývající se letní vraždouČerného panteraGeorge Jacksonavevězení San Quentin, překvapivým návratem k protestním písním. Dylan v září 1972 přispěl pod pseudonymem Robert Milkwood pianovým a hlasovým doprovodem k albu Stevea GoodmanaSomebody Else's Troubles.
V roce 1972 se Dylan upsal, že napíše písně ahudbupro filmSama PeckinpahaPat Garrett a Billy Kida zahraje si roli muže jménem „Alias“, člena Billyho gangu, který je založen na skutečné postavě. I když film kasovně propadl, píseň „Knockin' on Heaven's Door“ prokázala svou trvanlivost a stala se jednou z nejvíce přezpívávaných Dylanových písní.
Dylan začal rok 1973 tím, že se po vypršení smlouvy s Columbia Records upsal nové nahrávací společnostiAsylum RecordsDavida Geffena. Na svém novém albu,Planet Waves, použil The Band jako doprovodnou skupinu a zároveň nacvičoval na velké turné. Album obsahovalo dvě verze písně „Forever Young“, která se stala jednou z jeho nejoblíbenějších písní.Podle jednoho kritika píseň projektovala „cosi hymnického a upřímného, co promlouvalo za otce v Dylanovi“.Dylan sám podotkl: „Napsal jsem ji, když jsem přemýšlel o jednom ze svých synů, a nechtěl jsem být příliš sentimentální.“ŽivotopisecHoward Sounespoznamenal, žeJakob Dylanměl za to, že píseň je o něm.
Columbia Records souběžně vydalo albumDylan, nahodilou sbírku nepoužitých písní (téměř výhradně covery). Tento tah se obecně interpretoval jako neurvalá reakce na Dylanovu smlouvu s konkurenční společností.V lednu 1974 se Dylan po sedmileté pauze vrátil k živému koncertování za doprovodu The Band. Vydal se na velmi mediálně sledované severoamerické turné, které vedlo od pobřeží k pobřeží a zahrnovalo 40 koncertů. U Asylum Records bylo vydáno živé dvojalbum z turnéBefore the Flood. Columbia Records vzkázalo, že „dají za Dylanův návrat cokoliv“.Dylan začal o Asylum pochybovat. Podle všeho ho rozzlobilo, že přestože nebylo možné uspokojit miliony žádostí o lístek na turné, Geffenovi se povedlo prodat jen 700 000 kopiíPlanet Waves.Dylan se vrátil ke Columbia Records, které následně vydalo dvě alba pro Asylum pod svou značkou.
Po skončení turné se veřejnost dozvěděla, že se Dylan a jeho žena rozešli. Naplnil malý červený poznámkový blok písněmi o vztazích a rozchodech a rychle v září 1974 nahrál nové album s názvemBlood on the Tracks.Jeho vydání Dylan nicméně pozdržel a polovinu desky znovu nahrál ve studiíchSound 80v Minneapolis za produkční pomoci svého bratra Davida Zimmermana.
Blood on the Tracksvyšlo počátkem roku 1975 a obdrželo smíšené recenze. Nick Kent doNMEnapsal, že „doprovod zní občas tak mizerně, že to zní spíše jako záznam zkoušky.“Recenzent Jon Landau zRolling Stonenapsal, že „deska byla nahrána s klasickou odfláknutostí.“Po letech ale kritici zjistili, že je to jeden z Dylanových největších úspěchů a pravděpodobně jediný vážný konkurent trojice alb z poloviny 60. let. Na Salon.com Bill Wyman napsal: „Blood on the Tracksje jeho jediné bezchybné album a jeho nejlepší vůbec. Písně, každá z nich, jsou pečlivě budovány. Je to jeho nejlaskavější a nejpolekanější album a zpětně vzato se zdá, že dosáhl úžasné rovnováhy mezi nesrozumitelnými excesy poloviny 60. let a rozpačitými jednoduchými skladbami z ponehodových let.“SpisovatelRick Moodyho nazval „od začátku do konce nejpravdivější, neupřímnější oslavou lásky, která byla kdy nahrána na magnetickou pásku.“
Toho léta Dylan napsal dlouhou baladu obhajující případ boxeraRubina „Hurikána“ Cartera, který byl uvězněn za trojnásobnou vraždu, kterou měl spáchat v Patersonu vNew Jerseyv roce 1966. Dylan po své návštěvě Cartera ve vězení napsal píseň „Hurricane“, která obhajovala Carterovu nevinu. I přes svou délku 8:32 minut byla píseň vydána jako singl a vyšplhala na 33. pozici v americkém žebříčkuBillboard Hot 100a Dylan ji hrál na každém koncertu svého turnéRolling Thunder Revue, které pojmenoval po šošonském šamanovi, učiteli a aktivistoviRolling Thunderovi(doslova „Burácející hrom“).Turné se skládalo z různorodých večerů, na kterých vystoupilo asi sto interpretů a doprovodných hudebníků ze vzkříšené folkové scény z Greenwich Village, jako napříkladT-Bone Burnett,Ramblin' Jack Elliott,Joni Mitchell,David Mansfield,Roger McGuinn,Mick Ronson,Joan Baeznebo houslistka Scarlet River, kterou Dylan objevil, když šla po ulici a na zádech jí viselo pouzdro na housle.Tuto společnost doplnilAllen Ginsberg, jenž aranžoval scény pro film, který Dylan souběžně natáčel. Původně byl na jeho scénář najatSam Shepard, ale skončil jako neoficiální kronikář turné.
Turné, které trvalo od konce roku 1975 do začátku roku 1976, zastihlo i vydání albaDesire, jež obsahovalo mnoho Dylanových nových písní a přišlo s vyprávěcím, takřkadobrodružnýmstylem, který ukazoval vliv Dylanova nového spolupracovníka, dramatikaJacquesa Levyho.Jarní polovina turné byla zdokumentována televizním koncertním speciálemHard Raina elpíčkemHard Rain. Z lépe přijaté a více známé první poloviny turné neexistoval záznam až do roku 2002, kdy vyšloLive 1975.
Podzimní část turné s Revue také poskytla pozadí Dylanova téměř čtyřhodinovému filmuRenaldo and Clara, rozmáchlému, improvizovanému příběhu, smíchaného se záznamy z koncertů a pamětmi. Film vydaný v roce 1978 měl obecně špatné, někdy až zničující recenze a v kinech byl jen velmi krátkou dobu.Dylan později toho roku dovolil sestříhání na dvě hodiny s důrazem na koncertní výstupy, aby se film dostal k širšímu publiku.
V listopadu 1976 se Dylan spolu s dalšími hosty, jako např.Joni Mitchell,Muddy Waters,Van MorrisonneboNeil Young, objevil na rozlučkovém koncertuThe Band. V roce 1978 byl vydán opěvovaný filmový záznamMartina ScorsesehoThe Last Waltz, který obsahoval asi polovinu Dylanova setu. V roce 1976 Dylan napsal na albumErica ClaptonaNo Reason To Crypíseň „Sign Language“, kterou nazpívali jako duet.
V roce 1978 Dylan vyrazil na rok trvající turné, se kterým objel 114 koncertů v Japonsku,Dálném východě, Evropě a v USA a které vidělo na dva miliony diváků. Kvůli turné Dylan shromáždil osmičlennou skupinu a doplnili ho tři doprovodní zpěváci. Únorové a březnové koncerty z Tokia byly nahrány a vydány jako živé dvojalbumBob Dylan At Budokan. Reakce byly smíšené.Robert Christgaudal albu hodnocení C+ a album sepsul.Na druhou stranu Janet Maslinová ho vRolling Stonebránila, napsala: „Tyto nejnovější živé verze jeho starých písní působí na Dylana jako osvobození od originálů.“Když se Dylan v září 1978 dostal s turné do USA, zděsilo ho, že tisk popisoval vzhled a zvuk vystoupení jako „Las Vegas turné“.Turné z roku 1978 vydělalo přes 20 milionů dolarů a Dylan pro Los Angeles Times přiznal, že musí splatit nějaké dluhy, protože: „Jsem měl několik špatných let. Dal jsem hodně peněz do filmu, postavil velký dům … a rozvod v Kalifornii není levná záležitost.“
V dubnu a květnu 1978 vzal Dylan stejně velkou skupinu včetně doprovodných zpěváků do Rundown Studios do zkušebny, kterou si Dylan pronajal vSanta Monicev Kalifornii, aby nahrál album s novými písněmi:Street-Legal. Michael Gray ho popsal jako: „PoBlood On The Trackspravděpodobně nejlepší Dylanova deska 70. let. Klíčové album dokumentující klíčové období Dylanova osobního života.“Trpělo ale špatným zvukem a mixem (což se připisuje Dylanově studiové praxi), který zastíral hudební detaily. Až remasterované CD z roku 1999 obnovilo některé silné stránky písní.
Koncem 70. let se z Dylana stalznovuzrozený křesťana vydal dvě alba křesťanské gospelové hudby. NaSlow Train Coming(1979) Dylana na kytaru doprovázíMark Knopfler(zDire Straits). Produkoval ho veteránR&BhudbyJerry Wexler. Wexler si vybavuje, že když se ho Dylan snažil během nahrávání přivést na víru, odvětil: „Bobe, bavíš se s dvaašedesátiletým židovským ateistou. Pojďme prostě nahrát desku.“Album Dylanovi přinesloGrammyv kategorii „Nejlepší mužský zpěvák“ za píseň „Gotta Serve Somebody“. Druhé křesťanské albumSaved(1980) obdrželo smíšené recenze a Dylanův kritik Michael Gray napsal, „že mělo z Dylanovy tvorby nejblíže ke statusu pokračování.Slow Train Coming IIa horší.“Na turné, které probíhalo od podzimu 1979 do jara 1980, Dylan nehrál žádné starší světské skladby a z pódia deklaroval svou víru pomocí výroků jako:
Dylanův obrat na víru nebyl u některých jeho fanoušků a hudebních kolegů moc populární.John Lennonkrátce předsvou vraždounahrál píseň „Serve Yourself“ (Služ sobě) jako reakci na Dylanovu „Gotta Serve Somebody“ (Musím někomu sloužit).V roce 1981 Stephen Holden napsal doNew York Times, že „ani jeho věk (je mu teď 40), ani jeho mediálně propíraná změna ve znovuzrozeného křesťana nehnula s jeho v podstatěobrazoboreckýmtemperamentem.
Na podzim 1980 Dylan krátce navazuje na koncertování šňůrou nazvanou „A Musical Retrospective“, ve které vrátil do repertoáru několik svých populárních písní z 60. let.Shot of Love, nahrané následující jaro, přišlo s první světskou skladbou po více než dvouleté pauze. Píseň „Every Grain of Sand“, promíchaná s explicitně křesťanskými písněmi, některým kritikům připomínala veršeWilliama Blaka.
V 80. letech se přijetí Dylanových nahrávek různilo. Od velmi chváleného albaInfidelsz roku 1983 po shazovanéDown in the Grovez roku 1988. Kritici jako třeba Michael Gray odsuzovali Dylanovy alba z 80. let za ledabylost při nahrávání a neschopnost vydat ty nejlepší písně.Například výsledkem nahrávacího sezení albaInfidels, na kterém se jako hlavní kytarista a tentokrát i jako producent podílel Mark Knopfler, byly některé pozoruhodné písně, které Dylan na album nedal. Nejchválenější z nich byly „Blind Willie McTell“, která vzdávala holdmrtvému bluesovému hudebníkovia evokovalaafroamerickou historii, „Foot of Pride“ a „Lord Protect My Child“. Tyto tři písně byly později vydány na kompilaciThe Bootleg Series Volumes 1–3 (Rare & Unreleased) 1961–1991.
Mezi červencem 1984 a březnem 1985 Dylan nahrává své další album,Empire Burlesque. Arthur Baker, který mixoval hity proBruce SpringsteenaaCyndi Lauper, byl požádán, aby dělal zvukového technika a album mixoval. Baker řekl, že měl pocit, že byl najat, aby Dylanovu albu dodal „trochu modernější“ zvuk.
Dylan v rámci projektu USA pro Afriku zazpíval v singlu „We Are the World“, který měl pomoci hladovějící Africe. 13. července 1985 se objevil jako vrchol koncertuLive Aidna JFK Stadium veFiladelfii. Dylan v doprovoduKeitha RichardseaRonnieho Woodavystoupil s hrubější verzí balady o rolnické chudobě „Hollis Brown“ a pak více než miliardě diváků po celém světě řekl: „Doufám, že některé peníze… mohli by jich možná trochu vzít… možná jeden nebo dva miliony… a použít je na splátky hypoték některých zdejších farem a farmářů, kteří dluží bankám.“Tyto poznámky byla hodně kritizována jako nepatřičná, nicméně inspirovalaWillieho Nelsonak tomu, aby zorganizoval šňůru koncertůFarm Aid, která měla pomoci zadluženým americkým farmářům.
V dubnu 1986 Dylan krátce nahlédl do světarapové hudby, když dodal vokály do úvodní sloky písně „Street Rock“, která se objevila na albu Kingdom Blow od Kurtise Blowa. Dylanovo nové album,Knocked Out Loaded, bylo vydáno v červenci 1986 a obsahovalo tři coververze (písně od LittleJunior Parkera,Kris Kristoffersonaa tradiční gospelová hymna „Precious Memories“), tři spolupráce s dalšími textaři (Tom Petty,Sam Sheparda Carole Bayer Sager) a dvě Dylanovy sólové skladby. Jeden recenzent napsal, že „deska má moc odboček na to, aby byla přesvědčivá, a některé tyto odbočky vedou do slepých uliček. V roce 1986 tato nevyrovnaná kvalita desek není od Dylana úplně neočekávaná, ale to neznamená, že je frustrace menší.“Toto album bylo prvním odFreewheelin'(1963), které se nedostalo v žebříčku do Top 50. Někteří kritikové nazývají 11minutovou epickou píseň „Brownsville Girl“, kterou napsal se Samem Shepardem, za dílo génia.
V roce 1986 a 1987 Dylan hodně koncertoval se skupinouTom Petty and the Heartbreakersa s Pettym se během večera u několika písní střídal. Dylan také v roce 1987 koncertoval sThe Grateful Dead, z čehož vzniklo albumDylan & The Dead. Album mělo některé velmi negativní recenze.Allmusicnapsali: „Dost možná nejhorší album Boba Dylana i Grateful Dead.“Po několika hudebních permutacích Dylan 7. června 1988 odstartoval takzvanéNekonečné turné, doprovázen semknutou doprovodnou kapelou s kytaristouG. E. Smithem. Dylan bude pokračovat v turné s malou, vyvíjející se skupinou dalších více než 20 let.
V roce 1987 Dylan hrál ve filmuRicharda MarquandaHearts of Fire(Ohnivá srdce) roli Billyho Parkera, zkrachovalého rockera, ze kterého se stal farmář na kuřecí farmě a kterého kvůli znuděné hvězděsynthpopu(kterého hrajeRupert Everett) opustí jeho dospívající milenka. Dylan také přispěl dvěma původními skladbami k soundracku filmu – „Night After Night“ a „I Had a Dream About You, Baby“ – a jednou cover verzí písněJohna Hiatta„The Usual“. Film byl propadák jak z hlediska kritiky, tak komerčně.V lednu 1988 byl Dylan uveden do Rokenrolové síně slávy. V úvodní řeči Bruce Springsteen řekl: „Bob osvobodil vaši mysl, stejně jako Elvis osvobodil vaše tělo. Ukázal nám, že jen proto, že je hudba přirozeně fyzikální, neznamená, že není intelektuální.“
Když v květnu 1988 Dylan vydalDown in the Groove(volně přeloženo jako „V ráži“), bylo ještě méně úspěšné než jeho předchozí studiové album. Michael Gray napsal: „Samotný název podkopává jakoukoliv myšlenku, která dílo inspirovala a mohla se skrývat uvnitř. Nadále skomírá představa, že nové album Boba Dylana bude něco významného.“Kritický i komerční neúspěch alba rychle následoval úspěch skupinyTraveling Wilburys. Dylan ji založil sGeorgem Harrisonem,Jeffem Lynnem,Royem OrbisonemaTomem Pettyma na podzim 1988 se jejich multiplatinové albumTraveling Wilburys Vol. 1dostalo na třetí příčku amerického žebříčku alb. Skladby byly označeny za jedny z nejpřístupnějších Dylanových písní za několik let.I přes Orbisonovo úmrtí v prosinci 1988, zbylá čtyřka v květnu 1990 nahrála druhé album, které vydali s překvapivým názvemTraveling Wilburys Vol. 3.
Dylan dekádu zakončil úspěchem u kritiky albemOh Mercy, které produkovalDaniel Lanois. Dylanův kritik Michael Gray napsal, že album je: „Pečlivě napsané, hlasově výrazné, hudebně vřelé a nekompromisně profesionální. Tento soudržný celek má nejblíže ke statusu skvělého alba Boba Dylana z 80. let.“Píseň „Most of the Time“ o ztracené lásce udělala výraznou stopu ve filmu High Fidelity (Všechny moje lásky), zatímco „What Was It You Wanted?“ byla interpretována jakokatechismusa zároveň ironický komentář k očekávání kritiků a fanoušků.Náboženská obrazotvornost písně “Ring Them Bells“ některým kritikům připadala jako potvrzení víry.
90. léta Dylan začal vydáním albaUnder the Red Sky(1990), což byl obrat o 180 stupňů proti vážnémuOh Mercy. Album obsahoval několik na první pohled jednoduchých písní včetně „Under the Red Sky“ a „Wiggle Wiggle“. Album bylo věnováno „Gabby Goo Goo“, což byla, jak se později ukázalo, přezdívka dcery Dylana a Carolyn Dennis, Desiree Gabrielle Dennis-Dylan, které v té době byly čtyři. Na albu Dylana doprovázeli mimo jiné George Harrison,SlashzGuns N' Roses,David Crosby,Bruce Hornsby,Stevie Ray VaughanneboElton John. I přes hvězdnou sestavu, měla deska špatné recenze a špatně se prodávala.
V roce 1991 hudební průmysl prostřednictvím amerického herceJacka Nicholsonaocenil Dylana cenou Grammy za celoživotní přínos.Událost splývala s počátkemválky v Zálivuvedenou protiSaddámu Husajnovia Dylan vystoupil se svou písní „Masters of War“ z roku 1963. Poté Dylan pronesl krátkou řeč, která některé diváky znepokojila. Heylin jeho řeč cituje: „Táta mi jednou řekl: ‚Synu, v tomhle světě se dá tak zašpinit, že tě vlastní matka a otec opustí. Pokud se tak stane, Bůh bude vždy věřit v tvou schopnost se polepšit.‘ “
V dalších letech se Dylan dvěma alby, na kterých byly coververze starých folkových a bluesových skladeb, vrátil ke svým kořenům.Good as I Been to You(1992) aWorld Gone Wrong(1993) přinesly akustické skladby. Mnoho kritiků a fanoušků poukázalo na tichou krásu písně „Lone Pilgrim“,kterou v 19. století napsal jeden učitel a Dylan ji nazpíval s vtíravou vážností. V listopadu 1994 Dylan nahrál dvě živá vystoupení proMTV Unplugged. Dylan tvrdil, že si přál hrát tradicionály, ale to bylo zamítnuto vedoucímiSony, kteří trvali na setu jeho největších hitů.Album, které z vystoupení vzniklo,MTV Unplugged, obsahovalo i skladbu „John Brown“, nevydanou píseň z roku 1963 popisující spoušť, kterou za sebou nechává válka a vlastenčení.
Dylan si v lednu 1997 společně s Danielem Lanois zarezervoval čas vmiamskémCriteria Studios. V rukou měl sbírku písní, které údajně napsal na zasněženém ranči v Minnesotě.Následné nahrávání bylo podle některých zdrojů obtížné a plné napětí.Později toho jara, ještě než album vyšlo, byl Dylan hospitalizován s životem ohrožujícímzánětem osrdečníku, který mu přivodila histoplazmóza. Jeho naplánované evropské turné bylo zrušeno, ale Dylan se rychle uzdravil a nemocnici opustil se slovy: „Opravdu jsem myslel, že brzy uvidím Elvise.“V půlce léta byl opět na cestě a počátkem podzimu vystoupil před papežemJanem Pavlem II.naMezinárodním eucharistickém kongresuv italskéBologni. Papež pronesl před 200 000 diváky kázání založené na textu Dylanovy písně „Blowin' in the Wind“.
V září vyšlo Lanoisem produkované albumTime Out of Mind. Dylanova první sbírka původních písní po sedmi letech byla se svými hořkými odsudky lásky a morbidním přemítáním velmi dobře hodnocena. Jeden kritik napsal: „Samotné písně jsou všechny stejně silné a tvoří nejlepší Dylanův počin za několik let.“Tato sbírka komplexních písní mu získala první cenu Grammy za „Album roku“.
V prosinci 1997 americký prezidentBill ClintonDylanovi předal ve východním pokojiBílého domuCenu Kennedyho centra a vzdal mu hold slovy: „Měl nejspíše větší vliv na moji generaci než kterýkoli jiný kreativní umělec. Jeho hlas a texty nebyly vždy přívětivé uchu, ale Bob Dylan během své kariéry nikdy neměl v úmyslu někomu působit potěšení. Šířil mír a vyváděl z míry mocné.“
Dylan začal nové tisíciletí tím, že vyhrál svého prvníhoOscara. Jeho píseň „Things Have Changed“, kterou napsal pro filmWonder Boys(Skvělí chlapi), vyhrála v březnu 2001 Cenu Akademie.Oscarová soška (podle některých zpráv napodobenina) ho doprovází na turné, dohlíží na vystoupení posazená na zesilovači.
11. září 2001 bylo vydáno album„Love and Theft“, které Dylan nahrál se svou doprovodnou skupinou z turné. Dylan album i sám produkoval pod pseudonymem Jack Frost.Album kritika přijala dobře a obdržela nominace na několik cen Grammy.Kritikové poznamenali, že Dylan do své hudební palety přidal rockabilly, západní swing, jazz, a dokonce salónové balady.„Love and Theft“rozpoutala kontroverzi poté, coThe Wall Street Journalvypíchl podobnosti mezi texty na albu a knihouConfessions of a Yakuza, japonského spisovatele Junichi Sagy.
V roce 2003 se Dylan vrátil k evangelickým textům ze svého „období znovuzrození“ a přispěl do CD projektu s názvemGotta Serve Somebody: The Gospel Songs of Bob Dylan. V témže roce také vyšel filmMasked & Anonymous(Inkognito), který napsal spolu s režiséremLarrym Charlesempod pseudonymem Sergej Petrov.Dylan ve filmu hrál ústřední postavu Jacka Fatea. V dalších rolích byliJeff Bridges,Penelope CruzneboJohn Goodman. Film rozdělil kritiky na dva tábory: Mnozí film odbyli jako „nesoudržnou blbost“,jiní v něm viděli skutečné umělecké dílo.
V říjnu 2004 Dylan vydal první část své autobiografie,Kroniky I.Kniha nenaplnila očekávání.Dylan věnoval tři kapitoly svému prvnímu roku v New Yorku v letech 1961–1962 a doslova ignoroval polovinu 60. let, kdy byl na vrcholu slávy. Také věnoval kapitoly albůmNew Morning(1970) aOh Mercy(1989). Kniha se v prosinci 2004 umístila na druhém místě v žebříčkuThe New York Timesnejprodávanějších nerománových knih a byla nominována naNational Book Award(Národní knižní cena).
26. a 27. září 2005 byla naBBC Twove Spojeném království a naPBSv USApoprvé odvysílána oceňovaná Dylanova biografieNo Direction Home.Dokument, který natočilMartin Scorsese, se zaměřuje na období od Dylanova příjezdu do New Yorku v roce 1961 do jeho motocyklové nehody v roce 1966. Přináší rozhovory seSuze Rotolo,Liamem Clancym,Joan Baez,Allenem Ginsbergem,Petem Seegerem,Mavisem Staplesema samotným Dylanem. Film v dubnu 2006 získalCenu Peabodya v lednu 2007Cenu Columbia-duPont.Doprovodný soundtrackpřinesl nevydané písně z Dylanových raných let kariéry.
Dylan si vysloužil další poctu, když studie z roku 2007, zkoumající právní názory, zjistila, že soudci a právníci v USA citují Dylanovy texty daleko častěji než jiné skladatele – 186 případů oproti 74 uThe Beatles, kteří skončili druzí. Mezi ty, kdo Dylana citovali, patří předsedaNejvyššího souduJohn Robertsa soudceAntonin Scalia, oba konzervativci. Mezi nejvíce citované verše patří: „you don't need a weatherman to know which way the wind blows“ (nepotřebujete meteorologa, abyste věděli, kterým směrem vítr vane) ze „Subterranean Homesick Blues“ a „when you ain't got nothing, you got nothing to lose“ (když nic nemáš, nemáš co ztratit) z „Like a Rolling Stone“.
3. května 2006 si odbyl premiéru Dylanův rádiový pořadTheme Time Radio Hour, který se jednou týdně vysílal na XM Satellite Radio. Písně byly vybírány s ohledem na vybrané téma.Dylan hrál klasické i obskurní desky od 30. let až do současnosti včetně soudobých umělců, tak rozmanitých jako napříkladBlur,Prince,L. L. Cool JneboThe Streets. Pořad byl fanoušky i kritiky označen za „skvělé rádio“. Dylan vyprávěl příhody, svým cynickým humorem dělaleklektickénarážky a přitom hudebním výběrem okrášlil zvolené téma.V dubnu 2009 Dylan odvysílal 100. díl pořadu, tématem bylo „Rozloučení“ a poslední zahranou písní byla „So Long, It's Been Good To Know Yuh“ od Woodyho Guthrieho. To vedlo ke spekulacím, že Dylanův pořád skončil.
29. srpna 2006 Dylan vydal albumModern Times. I když Dylanův hlas trochu zhrubnul (kritik zThe Guardianjeho zpěv z alba popsal jako „katarální smrtelné chrčení“)), většina recenzentů album chválila a mnoho z nich ho nazvalo posledním přídavkem do úspěšné trilogie, která zahrnovala ještěTime Out of Minda„Love and Theft“.Modern Timesvstoupilo do amerických žebříků z první pozice, což bylo poprvé odDesirez roku 1976.The New York Timespublikovali článek, který zkoumal podobnosti mezi některými Dylanovými texty zModern Timesa prací básníka z obdobíobčanské války, Henryho Timroda.
Modern Times, nominované na tři ceny Grammy, vyhrálo v kategorii „Nejlepší soudobé folkové/tradiční album“ a Bob Dylan také vyhrál v kategorii „Nejlepší sólový rockový zpěvák“ za píseň „Someday Baby“.Modern Timesbylo v roce 2006 vyhlášeno časopisemRolling StoneAlbem rokua ve Spojeném království to samé ocenění dostalo od časopisuUncut.Ve stejný den jakoModern Timesbyla v hudebním obchoděiTunes Storezpřístupněna sbírkaBob Dylan: The Collection, digitálníbox setvšech jeho alb (dohromady 773 písní), včetně 42 vzácných, nikdy nevydaných skladeb.
V srpnu 2007 měl premiéru oceněný film o DylanoviI'm Not There, který napsal a režírovalTodd Haynes. Nesl podtitul „inspirováno hudbou a mnoha životy Boba Dylana.“Ve filmu bylo použito šest různých postav, které představovaly různá období Dylanova života. Hráli jeChristian Bale,Cate Blanchett, Marcus Carl Franklin,Richard Gere,Heath LedgeraBen Whishaw.Dylanova do té doby nevydaná nahrávka z roku 1967, ze které si film bere název,byla poprvé zveřejněna až na soundtracku filmu. Všechny ostatní písně jsou coververze Dylanových písní, které byly nahrány speciálně pro film rozličnými umělci jakoEddie Vedder, Mason Jennings, Stephen Malkmus, Jeff Tweedy, Karen O,Willie Nelson, Cat Power,Richie Havensnebo Tom Verlaine.
1. října 2007 Columbia Records vydalo na třech CD retrospektivní albumDylan(pod značkouDylan 07), které zmapovalo celou jeho kariéru. Součást kampaně bylremixDylanovy písně z roku 1966 „Most Likely You Go Your Way (And I'll Go Mine)“, který produkovalMark Ronsona který vyšel jako maxi-singl. Šlo o první případ, kdy Dylan schválil remix některé své klasické nahrávky.
Propracovanost marketingové kampaně kDylan 07byla upomínkou, že Dylanův komerční potenciál od 90. let výrazně narostl. To se poprvé projevilo v roce 2004, kdy se Dylan ukázal v televizní reklamě na spodní prádloVictoria's Secret.O tři roky později, v říjnu 2007, se zapojil do multimediální kampaně naCadillac Escalade, verzi 2008.V roce 2009 přišel s největší podporou své kariéry, když se společně s rapperemWill.i.amobjevil v reklaměPepsi, která měla premiéru na 43.Super Bowlu.Reklama, která se vysílala rekordnímu počtu 98 milionu diváků, začínala Dylanem zpívajícím první sloku „Forever Young“ následována Will.i.am ship-hopovouverzí třetí a poslední sloky.
V říjnu 2008 Columbia vydala 8. díl DylanovyBootleg Series,Tell Tale Signs: Rare And Unreleased 1989–2006, a to ve dvoucédéčkové i trojcédéčkové variantě, u které byla navíc 150stránková kniha v pevné vazbě. Set obsahuje živá vystoupení a nepoužité nahrávky z vybraných studiových alb odOh MercypoModern Times. Dále písně, na kterých spolupracoval s Davidem Brombergem a Ralphem Stanleym. Dvoucédéčková verze se prodávala za 18,99 dolarů a trojcédéčková za 129,99 dolarů, což vedlo ke stížnostem na „zlodějské balení“ některých fanoušků a reportérů.Album bylo velmi dobře hodnoceno kritikou.Hojnost alternativních verzí a nevydaného materiálu recenzenta časopisuUncutpřiměla napsat: „Tell Tale Signsje zaplaveno důkazy o (Dylanově) ohromující přelétavosti, o jeho evidentní odhodlanosti se co nejméně opakovat, dokonce i ve studiu.“
AlbumTogether Through LifeDylan vydal 28. dubna 2009. V rozhovoru s hudebním novinářem Billem Flanaganem, publikovaném na Dylanově webu, Dylan vysvětluje, že na začátku alba stál francouzský režisér Olivier Dahan, který ho požádal o píseň pro jeho novéroad movieMy Own Love Song(Píseň mého srdce). Původně měl v úmyslu nahrát pouze jedinou skladbu „Life Is Hard“, ale „nahrávání se nějak zvrtlo.“Devět z deseti písní Dylan napsal sRobertem Hunterem.
Album mělo převážné příznivé recenze,přestože ho někteří kritici označili za méně důležitý přídavek do Dylanovy tvorby. Andy Gill napsal doThe Independent, že deska „ukazuje Dylana ve značně uvolněné, spontánní náladě. Je ochotný sáhnout po těch požitcích a citech, které zrovna poletují kolem něj. Takže i když neobsahuje moc památných skladeb, je to jedno z nejlepších přirozeně příjemných alb, jaké za celý rok uslyšíte.“
V prvním týdnu po vydání se album vyšplhalo na první příčku amerického žebříčkuBillboard 200,což z Boba Dylana (tehdy 67letého) učinilo nejstaršího umělce, který debutoval v žebříčku na prvním místě.Na první místo dosáhlo i vUK albums chart, 39 let po svém předchozím vrcholu britského žebříčku, albuNew Morning. To znamená, že Dylan v současnosti drží rekord v nejdelší pauze mezi dvěma sólovými alby, které se dostaly na první místo v britském žebříčku.
13. října 2009 Dylan vydal vánoční albumChristmas in the Heart, které obsahuje takové americké vánoční klasiky jako „Little Drummer Boy“, „Winter Wonderland“ nebo „Here Comes Santa Claus“. Dylanův honorář z prodeje tohoto alba jde na charitu Feeding America v USA, Crisis v Británii a World Food Programme (Světový potravinový program).
Album mělo obecně příznivé recenze.The New Yorkernapsal, že Dylan zformoval před-rockový zvuk do „jednoho z jeho nejskřehotavějšího zpěvu poslední doby“, spekuloval o Dylanově možné ironii: „Dylan má dlouhou a velmi medializovanou křesťanskou minulost. Tvrdit, že na nás nepomrkává při dětsky optimistických ‚Here Comes Santa Claus‘ nebo ‚Winter Wonderland‘, je ignorování půl století kousavé satiry.“Edna Gundersenová zUSA Todayvypíchla, že se Dylan „vrátil do stylu vánočních písní, které zpopularizovaliNat King Cole,Mel TorméaRay Conniff Singers.“ Gundersenová uzavřela, že Dylan „nemohl znít sentimentálněji nebo upřímněji.“
Novinář Bill Flanagan se v rozhovoru v novináchThe Big IssueDylana zeptal, proč písně podal v tak přímočarém stylu, a Dylan odpověděl: „Jinak to zahrát nešlo. Ty písně jsou součástí mého života, stejně jako folkové písně. Ty také musíte hrát přímočaře.“
V říjnu 2010 Dylan vydal 9. díl své bootlegové řady:The Witmark Demos: 1962–1964. Album je složené ze 47demo nahrávekpísní z let 1962 a 1964 nahraných pro Dylanovi první hudební vydavatele: Leeds Music, u které byl v roce 1962, a Witmark Music, u které byl od 1962 do 1964. Jeden recenzent set popsal jako „takovou alternativní ranou historii Dylanova procesu psaní písní: ‚napíšu pět písniček ještě před snídaní,‘ jak jednou slavně zavtipkoval“.Od webu Metacritic, který sbírá kritiky, album dostalo Metascore 88, což ukazuje na „obecný úspěch“.Ve stejném týdnuSony LegacyvydaloBob Dylan: The Original Mono Recordings, box set, který jako první na CD formátu přinesl prvních osm Dylanových alb (odBob Dylan(1962) ažJohn Wesley Harding(1967)) v původních mono mixech. Set byl ještě doplněn poznámkami Dylanova kritika Greila Marcuse.
12. dubna 2011Legacy RecordingsvydaloBob Dylan in Concert – Brandeis University 1963. Deska byla nahrána na Brandeis University (Brandeisova univerzita) 10. května 1963, dva týdny před vydánímThe Freewheelin' Bob Dylan. Páska byla nalezena v archivu hudebního spisovatele Ralpha J. Gleasona a před tímto vydáním byla k dostání jako limitovaný doplněk kThe Bootleg Series Vol. 9. K desce napsal poznámky „dylanolog“ Michael Gray, který napsal: „(Toto) Dylanovo vystoupení bylo zachyceno v době, kdy byl prezidentemKennedyaBeatlesještě nedorazili do Ameriky, fanoušci ho neznali… Nahrávka ho nezachycuje při žádné „velké chvíli“, ale při vystoupení se svým typickým klubovým setem té doby… Je to poslední vystoupení Boba Dylana předtím, než se stal hvězdou.“
Rozsah, v jakém bylo Dylanovo dílo zkoumáno na akademické úrovni, byl demonstrován během jeho 70. narozenin, 24. května 2011, kdy tři univerzity uspořádaly sympozium jeho práce.Univerzita Johannese Gutenberga,Vídeňská univerzitaa University of Bristol (Bristolská univerzita)pozvaly literární kritiky a historiky umění z Evropy a USA, aby přednesli práce o aspektech Dylanovy tvorby. Po celém světě se konaly i další akce, mimo jiné revivalové kapely, intelektuální debaty nebo prosté zpívání.The Guardiannapsal: „Od Moskvy po Madrid, od Norska po Northampton a od Malajsie po jeho domov v Minnesotě se doznaní „Bobcati“ dnes sejdou, aby oslavili 70. narozeniny obra populární hudby.“
4. října 2011 Dylanova nahrávací společnost Egyptian Records vydala album dosud neslyšených písníHanka Williamse,The Lost Notebooks of Hank Williams. Dylan pomáhal s organizací projektu. Některé písně, které nebyly v roce 1953, kdy Williams zemřel, hotové, byly dokončeny a nahrány různými umělci, mezi které patří sám Dylan, jeho synJakob Dylan,Levon Helm,Norah Jones,Jack Whitea další.
10. prosince 2011Amnesty Internationalpři příležitostiMezinárodního dne lidských právoznámila, že se v lednu 2012 chystá vydat čtyřcédéčkový set jménemChimes of Freedom: Songs of Bob Dylan Honoring 50 Years of Amnesty Internationalk 50. výročí vzniku této mezinárodní organizace bojující za lidská práva.Album obsahuje 76 nově nahraných cover verzí Dylanových písní a přispělo na něj více než 80 umělců. Na albu se nachází „Don't Think Twice, It's All Right“ v podání zpěvačkyKeshyaKronos Quartet, „Corrina Corrina“ v podáníPeta Townshenda, „Property of Jesus“ v podáníSinéad O'Connornebo „Tryin' to Get to Heaven“ v podáníLucindy Williamsové. Čtyřcédéčkový set Chimes of Freedom se uvedl v žebříčku Nielsen SoundScan na 11. a zároveň 39. místě, protože hoStarbucksvydalo i jako dvoucédéčkovou verzi.
29. května 2012prezident Obamav Bílém domě ocenil DylanaPrezidentskou medailí svobody. Při ceremonii Obama vyzdvihl Dylanův hlas pro jeho „jedinečnou chraplavou sílu, která redefinovala nejen to, jak hudba zněla, ale i poselství, které nesla a jak ovlivňovala lidi.“
11. září 2012 vydal Dylan své 35. studiové album s názvemTempest.Na albu můžeme najít poctuJohnu Lennonovi„Roll On John“ a titulní 14minutovou píseň opotopení Titanicu.KdyžNeil McCormickalbum představoval, doThe Daily Telegraphnapsal, že „největší trubadúr populární hudby je pořád stejně geniální a ohromující.“ McCormick ještě dodal, že ho „ohromila šílená energie alba. V 71 letech se Dylan pořád vydává do podivných nových vod, než aby se vracel do minulosti.“
Will Hermes, který recenzovalTempestpro časopisRolling Stone, dal albu pět hvězd z pěti a napsal: „Pokud jde o lyriku, Dylan je na vrcholu sil, vtipkuje, hraje si slovy a alegoriemi, které vylučuje povrchní čtení, a cituje jiné lidi jako freestylový rapper v ráži.“ HermesTempestnazval „jedním z Dylanových nejzvláštnějších alb“ a zmínil, že „možná jde o nejtemnější desku v Dylanově diskografii.“Alexis Petridis vThe Guardiankritizoval toto vyzdvihování alba a poznamenal, že „hudba je pořád stejný guláš krásně zahraného blues, rockabilly, folku a country jako každé Dylanovo album za posledních 12 let. Stylů, které můžete označit za předrockové, nebo možná trefněji před-Dylanové.“ Petridis argumentoval: „Zdá se, že se Dylan rozhodl dát sbohem hraní popmusic, kterou hrál v době, než změnil popmusic k lepšímu. Jako kdyby raději zapomněl, že tak dřív učinil.“Web sumarizující kritiky Metacritic dal albu 83 ze 100, což ukazuje na „všeobecnou chválu“.
Švédská akademieudělila Bobu Dylanovi Nobelovu cenu za literaturu za vytvoření nové formy básnického vyjádření. Je to poprvé, kdy cenu získal textař a interpret. Dylan ale předtím získal jako první hudebník v historii také Pulitzerovu cenu, a kromě toho 11 cen Grammy, filmového Oscara a Zlatý globus.
Dylan se 22. listopadu 1965 oženil se Sarou Lowndsovou, Jejich první dítě,Jesse Byron Dylan, se narodilo 6. ledna 1966 a potom měli ještě další tři děti: Annu Leu (narozena 11. července 1967), Samuela Isaaca Abrahama (narozen 30. července 1968) aJakoba Luka(narozen 9. prosince 1969). Dylan zároveň adoptoval Sařinu dceru z předchozího manželství, Marii Lowndsovou (později Dylanovou, narozena 21. října 1961). Maria si v roce 1988 vzala hudebníka Petera Himmelmana. V roce 1990 se Dylanův syn Jakob velmi proslavil jako vedoucí zpěvák skupinyThe Wallflowers. Jesse Dylan je filmový režisér a úspěšný podnikatel. Bob a Sara Dylanovi se rozvedli 29. června 1977.
V červnu 1986 se Dylan oženil se svou dlouholetou doprovodnou zpěvačkou Carolyn Dennisovou (v branži známá jako Carol Dennis).Jejich dcera Desiree Gabrielle Dennis-Dylanová se narodila 31. ledna 1986. Pár se rozvedl v říjnu 1992. Jejich manželství a dítě bylo pečlivě střeženým tajemstvím až do vydání Dylanovy biografie odHowarda SouneseDown the Highway: The Life Of Bob Dylan(Down the Highway: Život Boba Dylana) v roce 2001.Pokud není na turné, žije Dylan vMalibuv Kalifornii.K roku 2011 má Bob Dylan šest dětí (pět biologických a jedno adoptované) a jedenáct vnoučat.
Bob Dylan je jednou z nejvlivnějších postav 20. století, hudebně i kulturně.Time Magazineho zařadil mezi 100 nejvýznamnějších lidí století a nazval ho „básnickým mistrem, kousavým a nebojácným sociálním kritikem, vedoucím duchem generace kontrakultury.“PrezidentBarack Obamao Dylanovi v roce 2012 řekl, „že v dějinách americké hudby není většího giganta“.ŽivotopisecHoward Sounesho zařadil do nejprominentnější společnosti, když řekl: „Jsou velké figury umění, které jsou nadpozemsky úžasné –Mozart,Picasso,Frank Lloyd Wright,Shakespeare,Dickens. Dylan se řadí po bok těchto umělců.“Colin Larkin Dylana zařadil na druhé místo svého žebříčku „Top 50 umělců všech dob“, který byl založen na kumulativním hlasování pro alba, která se objevila v Larkinově seznamu „Nejlepších 1000 alb všech dob“.
Počátkem 60. let Dylan, který svůj styl psaní formoval podle písní Woodyho Guthrieho a učil se od bluesmanaRoberta Johnsona, přinesl do folkové hudby sofistikované lyrické techniky. Vštěpil jí „intelektualitu klasické literatury a poezie“.Paul Simontvrdí, že Dylanovy první skladby doslova převzaly folkový žánr: „(Dylanovy) první písně oplývaly … silnými melodiemi. ‚Blowin' in the Wind‘ byla velmi silná melodie. Díky folkovému pozadí tak vyrostl, že ho na chvíli pozřel. Jednu dobu definoval žánr.“
Po Dylanově přechodu od akustické hudby k elektrickému doprovodu byla jeho hudba ještě komplexnější. Pro mnoho kritiků je největším Dylanovým úspěchem kulturní syntéza ilustrovaná trilogií alb z poloviny 60. let –Bringing It All Back Home, Highway 61 RevisitedaBlonde on Blonde. Slovy Mika Marquseeho: „Mezi roky 1964 a létem 1966 Dylan vytvořil dílo, které zůstane jedinečné. Čerpal z folku, blues, country R&B, rokenrolu, gospelu, britského beatu,symbolismu,modernismuabeatové poezie,surrealismuadada, propaguje žargon a sociální komentář, čerpá zFellinihoi časopisuMad. Zformoval soudržný a originální umělecký hlas a vizi. Krásná je na těchto albech jejich síla šokovat i konejšit.“
Jedním z odkazů jeho verbální důmyslnosti byla rostoucí pozornost literárních kritiků k jeho textům. Profesor Christopher Ricks vydal 500stránkovou analýzu Dylanovy práce, dal ho do kontextu autorů jakoEliot,KeatsneboTennysona prohlásil, že Dylan je básník, který si zaslouží stejně podrobnou a pečlivou analýzu.Bývalý britský dvorní básník Sir Andrew Motion tvrdil, že by se o Dylanových textech mělo učit na školách. Od roku 1996 akademici lobbují uŠvédské akademieza ocenění DylanaNobelovou cenou za literaturu.
Dylanův hlas byl v mnoha směrech stejně znepokojivý jako jeho texty. KritikNew York TimesRobert Shelton Dylanův raný hlas popsal jako „zchátralý hlas připomínající Guthrieho stará vystoupení, který se zaryl do štěrku stejně jako hlasDavea Van Ronka.David Bowieve své písni „Song for Bob Dylan“, kterou mu vzdal hold, popsal Dylanův zpěv jako „hlas jako písek a lepidlo“. Dylanův hlas se vyvíjel, jak začal spolupracovat s rokenrolovými doprovodnými skupinami. Kritik Michael Gray popsal zvuk Dylanova hlasu v jeho hitovém singlu „Like a Rolling Stone“ jako „rázem mladý a posměšně cynický“.Když začal Dylanův hlas během 80. let stárnout, pro některé kritiky se stal expresivnějším. Christophe Lebold napsal do žurnáluOral Tradition: „Dylanův současný zlomený hlas mu dovoluje představit svůj pohled na svět pomocí zvukového povrchu písní – jeho hlas nás pronáší krajinou rozpadlého, zničeného světa. Anatomie zničeného světa v „Everything is Broken“ (z albaOh Mercy) není nic jiného než příklad toho, jak je starost o všechny zničené věci vštípena do konkrétní zvukové reality.
Dylanův vliv je znát ve více hudebních žánrech. Jak poznamenala Edna Gundersen vUSA Today: „Dylanovo hudební DNA prostoupilo od roku 1962 téměř každým záhybem popu.“Mnoho hudebníků potvrdilo, že je ovlivnil Dylan. NapříkladJoe StrummerDylana vyzdvihoval jako člověka, který „vytvořil šablonu pro lyriku, melodii, vážnost, duchovnost, hloubku rockové hudby.“I jiní důležití hudebníci jakoJohn Lennon,Paul McCartney,Pete Townshend,Neil Young,Bruce Springsteen,David Bowie,Bryan Ferry,Nick Cave,Patti Smith,Syd Barrett,Cat Stevens,Joni MitchellneboTom Waitsuznali Dylanovu důležitost. Ještě názorněji je to vidět u skupin The Byrds a The Band, dvou kapel působících ve stejné době, které samy měly jistou měrou vliv na populární hudbu a které hodně vděčí Dylanovi za svůj počáteční úspěch: The Byrds díky hitu „Mr. Tambourine Man“ a následujícímu albu a The Band díky spolupráci na turné v roce 1966, díkyjejich útočištive sklepě ve Woodstocku a jejich debutovému albu, na kterém se objevily tři dosud nevydané Dylanovy písně. Dylanův odkaz ale bývá v populární kultuře inspirací pro popové hvězdy dodnes - cover Dylanových písní nazpívala řada dnešních hvězd, jako například Adele, Miley Cyrus, Ed Sheeran, The Passenger, nebo raper Post Malone, který má dokonce Dylanovu podobiznu vytetovanou na paži.
Někteří kritici nesouhlasí s tím, aby se na Dylana pohlíželo jako na vizionářskou postavu populární hudby. Nik Cohn ve své knizeAwopbopaloobop Alopbamboomnamítá: „Nemůžu přijmout pohled na Dylana jako na věštce, jako na dospívajícího mesiáše, jako na cokoliv, za co je uctíván. Já v něm vidím ne až tak talentovaného člověka s obrovským darem pro sebepropagaci.“Australský kritik Jack Marx připisuje Dylanovi změnu stylizace rockové hvězdy: „Nedá se popřít, že Dylan vynalezl arogantní, falešně intelektuální pózu, která od té doby v rocku převládá, a všichni odMicka JaggerapoEminemase učí z Dylanovy příručky.“Joni Mitchellv rozhovoru z roku 2010 vLos Angeles Timespopsala Dylana jako „plagiátora“ a jeho hlas jako „podvod“, když reagovala na poznámku, že jsou si podobní, protože si oba nechali změnit jména.Její komentář vedl k diskuzi o Dylanově využívání cizího materiálu, která vyvolala podpůrné i kritické hlasy.
Pokud se na Dylanův odkaz v 60. letech dívalo jako na závan intelektuálních ambicí do populární hudby, teď, když překročil 70 let, je popisován jako figura, která významně pozvedla folkovou kulturu, ze které původně vzešel. J. Hoberman napsal doThe Village Voice: „I kdyby seElvisnikdy nenarodil, rokenrol by určitě světu přinesl někdo jiný. Nic takového se nedá říci o Bobu Dylanovi. Nikde není psáno, že by z Hibbingu v Minnesotě měl vzejít rádoby-Elvis, který se po folkovém obrození Greenwich Village stane světově prvním a největším rokenrolovým beatnickým bardem a pak – poté, co dosáhne slávy a uznání, které se ani nedá popsat – se vypaří ve světě folkové tradice, kterou si sám vytvořil.“
Podle deníkuNew York PostBob Dylan občas hraje na kytaru a zpívá ve školce, kterou navštěvuje jeho pětiletý vnuk. Rodiče dětí se o tom doslechli poté, co jejich děti vyprávěly o podivínském kytaristovi, který jim zpívá hrůzostrašné písničky.
V roce 2014 vydal francouzský producent Alain Weber albumFrom Another World: A Tribute to Bob Dylan, na kterém zpívají Dylanovy písně soubory a sólisté z nejrůznějších kulturních a etnických prostředí celého světa (Aboriginci, Alžír, Bengálci, Bhútán, maďarský romský lidový soubor, makedonský romský orchestrKočani Orkestar, kubánský kytaristaEliades Ochoa, Tchaj-wan). Texty písní jsou přeloženy a zpívány v jazyce hudebníků.
Studiová alba:
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuBob Dylanna anglické Wikipedii.
(anglicky):
(česky):