Julius II.

Julius II.(5. prosince1443–21. února1513), rodným jménemGiuliano della Rovere, přezdívaný „papež válečník“ (Il Papa Guerriero) nebo „papež hrozný" (Il Papa Terribile),byl římskokatolický duchovní, který úřadpapežezastával od roku1503až do své smrti v roce1513. Nejvíce proslul svojí bojovnou politikou proti četným nepřátelům. Byl však také znám jakomecenášumění a podporoval velké stavební projekty, například přestavbubaziliky sv. Petra(kterou financoval prodejemodpustků)či výzdobuSixtinské kaple. Dále v roce1506vytvořilŠvýcarskou gardujako elitní jednotku pro svoji ochranu.
Narodil se do rodinydella Rovere, která patřila k nejvyšší italskéšlechtě. Jeho strýc Francesco della Rovere byl jeho učitelem v řádufrantiškánů, nicméně se zdá, že se jejich členem nestal a raději zůstal světským bratrem až do doby, než byl v roce1471ustanoven biskupem ve francouzskémCarpentrasu. Jeho strýc ho také poslal na vzdělání do konventu vLa Pérouse.
Francesco della Rovere se stal 1471 papežem pod jménemSixtus IV.a zajistil svému synovcikardinálskýklobouk. S podporou svého strýce začal získávat velkou moc, s ubíhajícím časem obdržel další biskupská i opatská obročía
stal se arcibiskupem diecéze vAvignonu. V roce1480byl vyslán do Francie jakopapežský legát. Zde zůstal po čtyři roky a pomalu se stával jedním z nejvýznamnějších kardinálů. Jeho vliv se nezmenšil ani za pontifikátu papežeInocence VIII.
Jako mnozí další příslušníci vznešených italských rodů v obdobírenesancezačal záhy usilovat o nejvyšší církevní hodnost, o stolec papežský. Do jeho cesty se však nejprve postavil silný a obratný soupeř, kardinálRodrigo Borgia. Po smrti Inocence VIII. v roce1492byl Borgia zvolen papežem jakoAlexandr VI.Della Rovere ve svém rozhořčení a žárlivosti obvinil Alexandra, že byl zvolen na základěsvatokupčenía tajné dohody s kardinálemAscaniem Sforzou. Vzápětí ale musel della Rovere zvolit útěk před Alexandrovým hněvem doOstiea o několik měsíců později se vzdálil až doPaříže. Zde byl přesvědčen francouzským králemKarlem VIII., aby ho doprovázel při velké vojenské výpravě s cílem dobytíNeapolského království. Spolu s mladým králem vstoupil triumfálně do Říma a snažil se o svolání církevníhokoncilu, který měl obvinit papeže Alexandra VI. z mnohých přestupků proti kanonickému právu a sesadit jej. Z tohoto nebezpečí se Alexandr VI. vymanil mimo jiné proto, že nalezl nového přítele v Karlovu ministroviBriçonnetovi, kterému přislíbil kardinálskou hodnost.
Alexandr VI. zemřel v roce1503, možná namalárii, ačkoli je jeho smrt spojována spíše sotravoujedem. Alexandrův synCesare Borgiaonemocněl ve stejnou dobu, ale nemoc přežil. Giuliano della Rovere následně nepodporoval kandidaturu kardinála Piccolominiho, který byl22. září1503 zvolen za papežePia III., ale zemřel o několik dní později. Giuliano della Rovere se konečně stal nástupcem sv. Petra díky své obratné politice, když dočasně podporoval mocensky oslabeného Cesareho Borgiu.Konklávembyl zvolen papežem po několika málo hodinách téměř jednohlasně a přijal jméno Julius II. Nedostal údajně jen tři hlasy, když jeden z nich byl od kardinálaGeorgese d’Ambroise, jeho největšího rivala a favorita Francie, a další jeden hlas snad od kardinála Carafy. Je možné, že jeho úspěch zaručily vydatnéúplatky.
Giuliano si vybral svoje nové oficiální jméno po papeži, který vládl ve čtvrtém století,Juliovi I.Začal svoji vládu přes pokročilý věk s obdivuhodnou energií a kuráží, která nebyla u jeho předchůdců obvyklá. Především se snažil o to, aby se zbavil různých vlivů, které oslabovaly jeho moc. Svému vojsku velel sám na koni a v plné zbroji. První úspěchem bylo, že se mu podařilo pomocí lstivých úskoků zabránit Cesarovi Borgiovi získat opět moc nad papežským státem. Také využil svého vlivu, aby smířil dva mocné římské rody, rodinyOrsiniovýchaColonnových, a stal se dědicem majetků jiných rodů římské šlechty. Podobně jako předchozí papežové i Julius II. favorizoval své příbuzné udělováním biskupských a kardinálských hodností členům rodu della Rovere a s ním spřízněnýmOrsiniům.Nepotismusvšak za tohoto papeže nedosahoval takových rozměrů jako za jeho strýce. ZatímcoSixtus IV.povýšil na kardinály šest svých příbuzných,Julius II. jen čtyři: dva syny své sestry a dva syny své sestřenice.
Poté, co si zajistil moc v Římě, začal se Julius zabývat zahraniční politikou. Jeho první krokem bylo zajistit vytlačeníBenátské republikyzFaenzy,Riminia dalších měst a pevností v Itálii, které okupovala tato slavná republika po smrti papeže Alexandra. V roce1504papež Julius II. zjistil, že s benátskýmdóžetemnebude možná žádná dohoda a začal uvažovat o zapojeníFrancouzského královstvíaSvaté říše římskédo tohoto konfliktu. Ukázalo se však, že toto spojení bylo sotva více než formální. Podařilo se pouze donutit Benátčany vyklidit méně významná území vRomagni. Julius II. ale také vynikající akcí v roce1506osvobodilPerugiuaBolognuod jejich despotů Giampola Baglioniho a Giovanniho II. Bentivoglia. Tím získal tak velkou moc, že dokázal svoji důležitost jak římskému císařiMaxmiliánovi I., tak francouzskému králiLudvíkovi XII.
22. ledna 1506byla oficiálně ustanovenaŠvýcarská garda, která se od té doby stala elitní jednotkou pro ochranu papežů. Vzhledem k velkému počtu politických a vojenských střetnutí během vlády Julia II. není překvapující, že byl zakladatelemŠvýcarské gardyprávě on.
V roce1508dosáhl Julius tak rozsáhlé podpory svých plánů, že byl schopen vytvořit takzvanouligu z Cambraispolečně s francouzským králemLudvíkem XII., císařemMaxmiliánem I.a králem aragonskýmFerdinandem II.Tato liga bojovala protiBenátské republicea její válečné působení je dnes známo také jakoválka ligy z Cambrai. Krom dalšího chtěl papež především získat nadvládu nad Římu blízkou oblastíRomagna. Císař Maxmilián měl zájem o oblastiFriuliaVenetoa král Ludvík XII. o městoCremona. Aragonský král Ferdinand požadoval pro sebe přístav vApulii. Tento konflikt je zařazován do série tzv. italských válek. Na jaře roku1509uvalil Julius na Benátskointerdikt. Během celého konfliktu došlo nejednou ke změně stran jednotlivými účastníky. V roce1510změnily strany jak Benátsko, tak Francie a v roce1513se Benátsko přidalo k Francii.
Výsledky války Svaté ligy začaly rychle odhalovat původní záměry papeže. Po jedné z bitev,bitvě u Agnadella(14. května1509), byla moc Benátčanů v severní Itálii na určitou dobu zlomena. Avšak hned poté se ukázalo, že ani císař ani francouzský král nebyli spokojeni s pouhým plněním přání papeže. Na počátku roku1510bylo sice pokořeníBenátské republikydokonalé, ale nedlouho potom byla Francie stižena papežskou klatbou. Papežovy pokusy vyvolat rozepři mezi Francií aAngliívšak dočasně neuspěly. V září svolal Ludvík XII.koncildoTours, na kterém se francouzští biskupové odmítli nadále podřizovat papežské autoritě. Naopak se rozhodli ve spojení s Maxmiliánem I. usilovat o sesazení Julia II. Koncil se znova sešel za tímto účelem v listopadu následujícího roku doPisy.
V tuto chvíli vstoupila válka Svaté ligy do další etapy, ve které si Julius II. uchoval za spojence aragonského krále Ferdinanda a nově se k němu přidaly i Benátky. Zanedlouho se k němu připojili také Maxmilián I. a anglický králJindřich VIII. Tudor. Julius svolal generální koncil, dnes známý jakopátý lateránský koncil, do Říma v roce1512. Konání koncilu se ale opozdilo a Julius II. se musel vyrovnat se zprávou, že jeho francouzští nepřátelé opět vstoupili na území Itálie.
V roce1512se silám nakloněným papežovi podařilo vytlačit Francouze zaAlpy, ale za cenu okupace části Itálie spojeneckými vojsky. Ačkoli se papeži Juliovi II. dočasně podařilo upevnit svou moc v územích sousedících s Římem, byl stále stejně daleko od splnění snu o sjednocené Itálii jako na počátku své vlády.
Julius II. měl několik nemanželských dětí a dbal na to, aby uzavřely výhodná manželství.Z jeho tří dcerje nejlépe doloženaFelice della Rovere,kterou zplodil v roce 1483, tedy dvanáct let poté, co byl vysvěcen na biskupa a stal se kardinálem.
Někteří současníci ho však nařkli i zesodomie, což byl tehdejší termín prohomosexualitu. Neúspěšný církevní koncil, který svolal v roce 1511 francouzský králLudvík XII.do Pisy, se pokusil Julia II. svrhnout a mezi důvody pro jeho sesazení bylo také obvinění ze sodomie.
Narážka na papežovy homosexuální vztahy se objevila i v anonymní satiřeIulius exclusus e coelis(Julius vypuzen z nebe) z roku 1513; za autora tohoto dialogu je obecně považovánErasmus Rotterdamský. Julius II. přichází po smrti k nebeské bráně a musí předsvatým Petremobhájit své pozemské skutky. To se mu nepodaří, a proto není do ráje vpuštěn. V dialogu papež přiznává, že ho zkroutila francouzská nemoc (syfilis) a že si vydržoval pro potěšení „dlouhovlasé šviháky“.
Zprávy o homosexuálních sklonech Julia II. byly šířeny jeho politickými protivníky, nelze tedy vyloučit, že šlo o pomluvy. V dílech některých historiků se však stále uvádějí.
Julius II. zemřel v roce1513, podle zpráv na vysokou horečku a byl pohřben v bazilice svatého Petra. Juliův monumentální náhrobek, na kterém pracovalMichelangelojiž od roku 1505, byl v redukované podobě dokončen až 1544 a umístěn vbazilice sv. Petra V okovech. Ústřední postavou náhrobku, přesnějikenotafu– papež zde není pohřbený, je slavná sochaMojžíše.
Následující tabulka obsahujegenealogický strom, který ukazuje vztah mezisvěcencema světitelem – pro každého biskupa na seznamu je předchůdcem jeho světitel, zatímco následovníkem je biskup, kterého vysvětil.Julius II. patří k linii kardinálad'Estouteville. Rekonstrukcím a vyhledáním původu v rodové linii ze zabývá historiografická disciplínabiskupská genealogie.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPope Julius IIna anglické Wikipedii.