Josif Vissarionovič Stalin

Josif Vissarionovič Džugašvili(gruzínskyიოსებ ბესარიონის ძე ჯუღაშვილი[Ioseb Besarionis dze Džugašvili],ruskyИосиф Виссарионович Джугашвили;18. prosince1878Gori–5. března1953Moskva), známý jakoStalin(Сталин), byl ruský revolucionář, politik a politický teoretikgruzínského původu. V letech1922–1952bylgenerálním tajemníkem Komunistické strany Sovětského svazua od konce dvacátých let faktickydiktátoremsvé země. Jeho teoretický a praktický přístup k politice se označuje jakostalinismus.
Stalinova politika si vyžádala podle současného odhadu historiků mezi 3 až 8,7 miliony obětí.Jde především o obětihladomoruv zemědělských oblastech jižního SSSR během násilnékolektivizacezemědělství a tzv.Velké čistkyve 30. letech 20. století.Období Stalinovy vlády je charakterizováno také pokračující industrializací, stavbou železnic a hydroelektráren, značnými investicemi do vědy, techniky a průmyslu, jež Sovětskému svazu umožnily vstup mezijaderné velmoci(1949, druhý stát po USA), růstem ekonomiky agramotnostia zlepšením úrovně lékařství. Stalin měl podíl na vzniku a rozšířenídruhé světové války, a to zejménapaktem s Hitlerovým Německemproti Polsku a vyvolánímzimní válkys Finskem. Měl však i zásluhu na vítězstvíSpojencůnad Německem a Japonskem. V důsledku úspěchů ve válce a Stalinovy poválečné politiky dosáhl Sovětský svaz územních zisků, mimo jiné odstoupenímPodkarpatské RusiČeskoslovenskem, a celkového rozšíření své sféry vlivu. Na konci Stalinovy vlády a krátce po jeho smrti se SSSR ocitl na vrcholu své moci a prestiže.
Podle matriky a úředních listin z raného období jeho života se Josif Džugašvili narodil vgruzínskérodině ve městěGori18. prosince(6. prosince v juliánském kalendáři)1878, později však vytrvale tvrdil, že to bylo21. prosince(9. prosince v juliánském kalendáři)1879, a toto datum bylo a je jeho stoupenci nadále oslavováno. Dodnes uvádějí zdroje různá data Stalinova narození.Vissarion Džugašvili, Josifův otec, pocházel z rolnické rodiny ve vesnici Didi-Lilo, v tehdejší tifliskégubernii. Byl to tvrdý člověk a alkoholik, který ženu i malého Josifa krutě bil.Vyučil se obuvníkem, později se však kvůli živobytí odstěhoval do vzdálenéhoTiflisu(Tbilisi), kde pracoval v továrně na obuv. Matka Jekatěrina, rozená Geladze, pocházela z rolnické rodiny a byla do svých 12 let nevolnicí. Stalinova matka byla zbožnágruzínská pravoslavnákřesťankaa chtěla mít ze syna kněze.
Za carské vlády ještě nebyla zavedena povinná školní docházka a do školy chodily jen děti majetných lidí. Na základních školách byla v té době zavedena přijímací zkouška, kterou Stalin úspěšně složil. Roku 1888 ho přijali do základní církevní školy v Gori. Stalin byl jediným žákem, který dostalstipendium. Roku 1894 vyšel ze základní školy s vyznamenáním a s doporučením do bohosloveckého semináře v Tbilisi.
A tak roku 1894 Stalin vstoupil dopravoslavnéhosemináře. V semináři studenti nesměli číst světské knihy, ani noviny a časopisy. Když je přitom přistihli, zavřeli je do školního vězení. Stalin o tom sám vypravuje: „Z protestu proti ponižujícímu režimu a jezuitským metodám, které panovaly v semináři, byl jsem odhodlán stát se a skutečně jsem se stal revolucionářem.“
Přes ubíjející ovzduší semináře se v mladém Stalinovi ozývaly tvůrčí snahy. Nebylo mu ani 16 let, když složil báseň, která byla roku 1895 otištěna na první stránce novin „Iveria“, vydávaných slavným spisovatelem Čavčavadzem:
A ty, kdos utlačen byl tvrdě,koho v prach zemský tiskli jen,nad štíty hor se vztyčíš hrdě,nadějí jasnou okřídlen!
V bohosloveckém semináři vydával Stalin ilegální noviny, psané ručně. O tři roky později byl vyloučen, protože se nedostavil ke zkouškám.V té době již byl členem podzemní organizacesociálních demokratůMesame dasi.
Od roku 1900 se stáhl do politického podzemí. Organizoval demonstrace a stávky v průmyslových centrech Kavkazu, ale přílišnou horlivostí při vyvolávání krvavých střetů s policií si znepřátelil své spolubojovníky. Od dubna 1902 do března 1913 byl sedmkrát zatčen za revoluční činnost, opakovaně uvězněn a odesílán do vyhnanství. Pro mírnost rozsudků a opakované útěky ho někteří podezírali, že je tajným agentem carské policie, pro tato obvinění však neexistují důkazy.
Po rozpadu ruské sociálně demokratické strany v roce 1903 nabolševikyamenševikyse Stalin připojil k bolševikům.Od roku 1905, kdy se poprvé setkal v Petrohradu s Leninem (před přesunem na konferenci v Tammerforsu – dnešnímTampere), se Stalin zúčastňoval vrcholných setkáníRuské sociálně demokratické dělnické strany. V roce 1905 byl delegátem na konferenci strany veFinsku. Byl zvolen delegátem na dvou sjezdech strany (Stockholm 1906, Londýn 1907), kde sebolševiciopakovaně střetávali smenševiky.
13. června1907 došlo na rušné ulici k přepadení transportu peněz do Tbiliskébanky, na jehož přípravě se Stalin snad podílel. Výsledkem byla obrovská kořist a asi 40 mrtvých,jen menšina z nich patřila k ostraze transportu. Peníze byly předány stranické pokladně, nicméně někteří gruzínští menševici vyslovili pobouření nad těmitoteroristickýmia banditskými metodamia požadovali Stalinovo vyloučení. Lenin však jakékoliv diskuse na toto téma odmítl.
V roce1912Lenin svolal stranickou konferenci vPraze, kde byla formálně ustavena bolševická strana a jejíÚstřední výbor; nepřítomného Stalina kooptoval do ÚV Lenin.Stalin poté uposlechl Leninovy výzvy doručené mu na SibiřOrdžonikidzema v únoru 1912 opět uprchl a stanul do dalšího zatčení v čele výboru. V letech 1912–1913(hledán policií a bez platných dokladů) několikrát překročil rusko-rakouskéhranice. Lenin ho totiž vyslal doVídněstudovat národnostní politiku rakouských socialistů, což bylo pro mladého Stalina velké vyznamenání. Byl to také nejdelší pobyt za hranicemi v celém jeho životě.
V roce 1913 byl Stalin znovu zatčen a skončil ve vyhnanství na odlehlé staniciKurejka, jednom z nejhorších míst na Sibiři. V roce 1916 byl předvolán k odvodu a uznán neschopným vojenské služby. Ještě důležitější však bylo, že ho komise neposlala zpět do Kurejky a nechala bydlet na přístupnějším místě, odkud brzy uprchl do Petrohradu. Původně propagoval spojenectví se všemi stranami levého spektra, ale po příjezdu Lenina přijal jeho ideu nesmiřitelného boje proti všem ostatním stranám a proti vládě. Ve volbách do ÚV pak získal třetí nejvyšší počet hlasů (po Leninovi aZinověvovi). V květnu 1917 Lenin vytvořil čtyřčlenné byro ÚV ve složení Lenin,Zinověv,Kameněva Stalin, který se tak poprvé dostal k moci.
Od července 1917, kdy se Lenin a Zinověv museli uchýlit do ilegality a současně Trockij s Kameněvem byli ve vězení, vedl Stalin do září až října 1917 stranu. Již nyní si tak vypracovával pozici nad svými nejdůležitějšími spolupracovníky a konkurenty – Zinověvem, Kameněvem,SverdlovemaTrockým.
Po uchopení moci bolševiky Lenin sestavil vládu, v níž se Stalin stalkomisařempro národnostní problematiku.Většina okrajových provincií, obývaných jinými národnostmi, však byla pod kontrolou bílých – většinou procarskýchgenerálů, kteří hodlali bolševickýpučrozdrtit.
V nové funkci Stalin spolu s Leninem podepsaliDeklaraci práv národů Ruska; deklarace zaručovala národům Ruska právo na sebeurčení. Stalin s Leninem navíc prohlásili, že národy bývalého carského impéria mají nárok nasebeurčení. Odtrhlo se Finsko a Polsko, dočasně dále Ukrajina, Estonsko, Lotyšsko, Litva, Ázerbájdžán, Arménie a Gruzie.
V roce 1918 vypukla občanská válka a nejdůležitější ruská města Petrohrad a Moskva trpěla nedostatkem potravin. Stalinova práce lidového komisaře se stala nedůležitou a Lenin ho jmenoval generálním dodavatelem obilí na jihu Ruska s neomezenými právy a plnou mocí. V červnu 1918 odcestoval Stalin s oddílem Rudé armády do Caricynu (dnešní Volgograd). Ve vykonání úkolu mu bránily střety s kozáckými skupinami a byl proto na vlastní žádost a se souhlasem Trockého jmenován předsedou Vojenské rady severokavkazského vojenského okruhu. V této době také docházelo k prvním vážným konfliktům s Trockým a Stalin byl na jeho žádost z Caricynu odvolán.
Během občanské války byl Stalin v lednu 1919 odeslán do Permu, kde krutými metodami obnovil bojeschopnost armády a dále byl povolán k obraně Petrohradu proti vojsku generála Juděniče a podařilo se mu ofenzivu zastavit.
Úkoly zadané Leninem splnil, nicméně již zde naplno používal metodyrudého teroru, charakterizované např. popravami bez soudů, které byly zlegalizovány po atentátu na Lenina na konci srpna 1918, ale byly aplikovány již dříve.
V letech 1919–1920 se účastnil úderu Rudé armády protiPolsku. Lenin,Tuchačevskiji Stalin v té době zřejmě dokonce věřili, že by mohli ovládnout podstatnou částEvropy(po smetení Polska a spojení se smaďarskými,německýmiafrancouzskýmisoudruhy). Jako politický velitel se měl podílet na vedení jižního křídla armády útočícího naLvov(fakticky je vedl). V srpnu 1920, když Tuchačevského armáda dosáhla okraj Varšavy, dostal Stalin rozkaz přesunout hlavní složky armády z jihu na sever, na pomoc Tuchačevskému. Stalin však pokračoval podle svého původního plánu na Lvov. 16. srpna podnikla polská armáda protiútok a zahnala obě armády zpět do Ruska. Důsledkem byla územní ztráta částiBěloruska(asi třetiny území) aUkrajinyve prospěchDruhé Polské republiky.
V roce1921byl Stalin znovu zvolen do politbyra a o rok později se stalgenerálním tajemníkemstrany (z návrhu L. B. Kameněva). Funkce využil okamžitě k upevnění své moci. V roce1922se střetl se samotným Leninem, když Stalin navrhl přeměnitsvazové republikynaautonomní oblastia zbavit je tak zbývajících prvků nezávislosti. Stalin nakonec ustoupil, nejednalo se o jediný nesouhlas. Nicméně Leninův zdravotní stav se prudce zhoršil po druhé mrtvici v prosinci 1922 a tři zbývající členové předsednictva (Stalin, Kameněv a Bucharin) vydali příkaz, že Lenin smí pracovat jen 5 až 10 minut denně, nesmí přijímat návštěvy a jeho okolí ho nesmí informovat o politice. Proti takové izolaci se Lenin vzepřel, ale už neměl autoritu, jakou měl dříve. Jeho vztah ke Stalinovi se změnil v nepřátelství,aktivně se ale už v politice prosadit nemohl.Stihl už jen sepsat tzv.Dopis sjezdu(označovaný též jakoLeninova závěť), v němž napsal mimo jiné toto:
Stalin se Leninovy závěti zmocnil a byl si svou pozicí již natolik jist, že ji osobně přečetl na Ústředním výboru, přičemž maximálně využil toho, že kritizovala i jeho další členy. Vzápětí nato nabídl svoji rezignaci, kterou ale výbor odmítl. Odmítli ji dokonce i jeho největší oponenti, kteří tak nevyužili poslední vážnou šanci Stalina sesadit a zachránit si životy.
Po Leninově smrti byli tito muži nejdůležitějšími aktéry boje o nástupnictví:
Stalin nejdříve v letech 1923–1925 s pomocíGrigorije ZinověvaaLva Kameněvaodstavil od velení v armádě Trockého. Pak za přihlížení Trockého a Kameněva vyhnal Zinověva z politbyra, spolu s Kameněvem z něho vyřadil Trockého a zcela je ovládl. V roce1927prosadil vyloučení Zinověva a Trockého ze strany, Trockého pak nechal vypovědět ze Sovětského svazu, ten však v zahraničí nemlčel a proto byl v Mexiku zavražděn agentemNKVD. Posledním veřejně vystupujícím Stalinovým odpůrcem ve vedení bolševické strany bylNikolaj Bucharin(jeho věrný spojenec až do roku 1928), který se postavil proti kolektivizaci vesnic a teroru při vymáhání odvodů potravin. Spolu s ním byli odstaveni od moci i Rykov a Tomskij.
Roku 1927 Stalin ještě nebyl neomezeným diktátorem. Skupina jeho přívrženců měla v politbyru i vÚV VKS(b)sice mírnou převahu, avšak Stalinových odpůrců bylo hodně. Situace v zemi, která prodělalaprvní světovou válku,občanskou válkua hladomor, byla na hranici únosnosti. LeninovaNEPbyla schopna zajistit základní výrobu, avšak rozvoj země byl velmi pozvolný a mnohé západní velmoci hrozily vojenskou intervencí.
Prvním velkým Stalinovým cílem se stalakolektivizacezemědělství, která byla schválena v prosinci 1927 sjezdem strany. V roce 1929 nařídil provést v rámci kolektivizace likvidacikulakůjako třídy a v letech 1930–1931 nechal deportovat miliony rolníků na Sibiř a do Střední Asie. Kolektivizace mu měla pomoci k podmanění vesnického obyvatelstva. Státní aparát do té doby získával zemědělské produkty od rolníků vykupováním přebytků za základní ceny, avšak tento systém nebyl efektivní. Kolektivizace probíhala násilnými metodami a jejím důsledkem bylo narušení výrobních vztahů, pokles zemědělské produkcea hladomor, zejména na Ukrajině, Povolží, severním Kavkaze.
Roku 1932 postihla Sovětský svaz špatná úroda. Země si nezaopatřila žádné zásoby pro případ nedostatku, protože musela splácet úvěry předevšímFranciiaNěmecku. V zimě1932/1933postihl některé části SSSR hladomor, předevšímUkrajinu, kdy zejména na Ukrajině zemřely hladem miliony lidí. Podle dnešního ukrajinského hodnocení se jednalo o „…uvědomělý teroristický akt stalinského politického systému proti pokojným lidem, proti Ukrajincům jako národu a zejména proti sedlákům jako třídě“.
Celkem si v letech 1932–33 hladomory naUkrajině, vRuskuaKazachstánuvyžádaly až 8 milionů obětí,z toho přibližně 3 miliony v Rusku a milion v Kazachstánu.Důsledkem kolektivizace byla také migrace obyvatel z venkova do měst, která umožnila další rozvoj průmyslu ve významných střediscích.
Ekonomika se začala řídit pomocípětiletek(první pětiletý plánbyl vyhlášen na období 1928–1932), do napadení Sovětského svazu hitlerovským Německem byla vyhlášena ještě druhá a třetí pětiletka (ta již kvůli válce nebyla dokončena). Společně s kolektivizací byla vysokým tempem započataindustrializace. Prioritní byl v první pětiletce rozvoj dosud slabého kovozpracujícího průmyslu, rozšíření těžby uhlí a výroby elektřiny. Ve druhé pětiletce byl rozvoj zaměřen na vojenskou produkci.
Jedním ze spouštěčů tzv.Velké čistkyse stala vražda Stalinova spolupracovníkaS. M. Kirova1. prosince 1934. O tom, kdo si vraždu objednal, existuje řada spekulací, včetně neprokázaných podezření na Stalina.Z obavy, aby atentát nedopadl i na jeho osobu, vydal Stalin dekret o teroristických útocích, který mj. stanovoval maximálně desetidenní projednání bez účasti dalších stran a bez možnosti odvolání a provedení trestu smrti ihned po vyhlášení rozsudku.Došlo k masovému zatýkání, především v řadách stranických funkcionářů, vrcholemVelké čistkyse staly tzv.Moskevské procesy, při kterých byli odsouzeni k trestu smrti mimo jiné i bývalíLeninovia Stalinovi spolupracovníciLev Kameněv,Grigorij ZinověvaNikolaj Bucharin. Popraven byl i bolševický vůdceVladimir Antonov-Ovsejenko, který běhemříjnové revolucezahájil výstřelem z křižníkuAuroraútok naZimní palác. Odsouzen k trestu smrti byl také maďarský bolševický politikBéla Kun, který byl jako mnozí jiní obviněn ztrockismu. V roce 1937 byl unesen a později popraven bývalýbělogvardějskýgenerálJevgenij Miller.
Represe se rozšířily i na ostatní vrstvy obyvatelstva. Pod vedenímNikolaje Ježova, šéfa tajné policieNKVD, byly zatýkány a bez soudu popravovány tisíce lidí.Došlo i kčistcev armádě, která postihla většinu nejvyšších velitelů (nejznámější je popravamaršála Tuchačevského). Sám Ježov byl 25. listopadu 1938 zbaven předsednictvíNKVD, o něco později zatčen a v únoru roku 1940 byl také zastřelen. Ježova v čele NKVD vystřídalLavrentij Berija.
Podle oficiálních údajů NKVD bylo v letech 1937–1938 zatčeno 1 548 367 osob, z nichž bylo pak 681 692 zastřeleno, což v průměru znamená asi 1000 poprav denně.Jenom v Leningradu bylo popraveno více než 40 tisíc lidí.Mezi zatčenými byli spisovateléIsaak Babel,Varlam Šalamov,Boris PilňakaOsip Mandelštam, tvůrce sovětského raketového programuSergej Koroljov, historikVladimir Varankin, maršálKonstantin Rokossovskij, prarodičeMichaila Gorbačovanebo otec kosmonautaAlexeje Leonova.
Během 20. a první poloviny 30. let se Sovětský svaz pod Stalinovým vedením omezil na podporu komunistických stran v Evropě a jejich postupné ovládnutí. Od poloviny 30. let vstoupil aktivně do tří mezinárodních krizí:
Maxim Litvinov, Stalinův ministr zahraničí v letech 1930 až 1939, považoval za hlavní hrozbu nacistické Německo a usiloval o sblížení sFrancií, Československem a Velkou Británií. V roce 1933 dosáhl uznání Sovětského svazu Spojenými státy a prosadil také účast SSSR veSpolečnosti národů. Protože Litvinov byl zastáncem sbližování se západními mocnostmi a byl také židovského původu, byl před podpisem sovětsko-německého paktu v roce 1939 na Stalinův příkaz nahrazen Molotovem.
Už od roku 1938 stál svět na prahu další velké války. Nacismus se šířilstřední Evropou(počínaje obsazenímPorýní,RakouskaaSudet).
Československo uzavřelo v roce 1935 se Sovětským svazem smlouvu o vojenské pomoci, ta však byla vázána na podmínku, že v případě napadení Německem zasáhne vojensky i Francie.Československo-sovětská smlouvanavazovala na smlouvu uzavřenou meziFranciía Sovětským svazem v roce 1934, která byla reakci na vzrůstající agresivitou nacistického Německa.
Stalin se aktivně snažil Hitlera zastavit a prostřednictvím svých diplomatů potvrdil ještě v říjnu 1938 tehdejší závazek sovětské vojenské pomoci za předpokladu francouzského zásahu.Sovětský svazjako jediná velmoc měl nabídnout Československé vládě pomoc i po mnichovské dohodě. Tato informace se opírá o údajný rozhovor Klementa Gottwalda se sovětským velvyslancemSergejem Alexandrovským. Sovětský svaz by se též do války proti Německu zapojil, kdyby se Československo obrátilo na Společnost národů a ta označila Německo za agresora.
Problematická byla možná účinnost zásahu. Rudá armáda nemohla být přesunuta přes Polsko, se kterým byla jednání o možnostech průjezdu neúspěšná. Pro přechod přes Rumunsko nebyla do září 1938 podepsána konkrétní dohoda o výstavbě speciální železnice pro armádní tranzit.
Jelikož Stalin od Západu podporu v boji proti Němcům nalézt nemohl, uchýlil se těsně před německým přepadení Polska, 23. srpna 1939, k uzavření dohody o neútočení, známé jakopakt Ribbentrop–Molotov. V tajném dodatku k protokolu byly vymezeny sféry vlivu Německa a Sovětského svazu.
Po vpádu německých vojsk do Polska 1. září 1939, Sovětský svaz nejprve 15. září uzavřel s Japonskem úmluvu o ukončení nepřátelství na mandžuských hranicícha poté17. září1939 napadl Polsko, prohrávající svůj boj s Německem. Ústy Molotova tvrdil, že jde chránit ukrajinské a běloruské obyvatelstvo ve východním Polsku.Rezervní jednotkypolské armádyrozmístěné na východních hranicích nedokázalyRudou armáduzastavit.
V roce 1940 bylo povražděno asi 22 tisíc polských válečných a civilních zajatců v tzv.katyňském masakru. Podle oficiálního vyjádření ruské Dumy byla tato hromadná vražda provedena na příkaz Stalina a dalších vedoucích činitelů.
Hrozbou násilím si vynutil spojenecké smlouvy a rozmístění svých jednotek vLitvě,LotyšskuaEstonsku. Když se však s těmito a ještě dalšími požadavky obrátil naFinsko, byl odmítnut.
Dne30. listopadu1939SSSRFinsko napadl (tzv.zimní válka). 1. prosince byla ustavena dělnicko-rolnická vláda Finska pod vedenímOtto Kuusinena, kterou Stalin označil za jedinou legitimní vládu Finska, s níž je ochoten jednat.Jenže Finové, byť hůře vyzbrojeni a několikanásobně přečísleni, bojovali s výjimečnou urputností a Rudá armáda zdecimovaná čistkami měla s lámáním jejich odporu obrovské potíže.Také se projevily potíže se zásobovánímRudé armádya zapojením letectva. SSSR byl za tuto nevyprovokovanou agresi 14. 12. 1939 vyloučen zeSpolečnosti národů.Stalin se tedy rozhodl prozatím ustoupit od podmanění celého Finska a spokojil se s územními zisky. Ztráty Finska ze zimní války činily asi 22 000 mrtvých a 50 000 těžce raněných.Rudá armáda ztratila asi 120–130 tisíc padlých, 180–190 tisíc zraněných a více než polovinu ze svých 6500 tanků.
V červnu 1940 SSSR násilím obsadilPobaltí(včetně Litvy, což bylo v rozporu spaktem, nicméně Německo to akceptovalo).Poté přinutilRumunskok odevzdáníBesarábie.
Finsko mezitím získalo podporu a záruky Německa. Když se v severním Finsku objevily německé jednotky, rozhodl se Stalin od jeho obsazení ustoupit. Tím svoji expanzi Evropou ukončil, protože na utkání s Německem se necítil a všechny potenciální cíle byly pod německou ochranou. Soustředil se tedy na budování armády a pacifikaci území, která obsadil.
Když22. června1941hitlerovské Německo SSSR přepadlo, Stalin tomu zprvu nemohl uvěřit; tvrdil, že se jedná o provokaci německýchgenerálůa že Hitler o tom nemůže vědět.Věrolomný nepřátelský útok, jakož i čistky v armádě z třicátých let, způsobil Rudé armádě značné ztráty; jejíletectvobylo z téměř 60% zničeno,tankovávojska, která se s Němci střetla, byla navzdory kvantitativní převaze nad německými pancéři zlikvidována z téměř 90 %.
Stalin sám vystoupil v rozhlase až 3. července 1941 s emotivním projevem, v němž překvapil posluchače už oslovením „Soudruzi, občané, bratři a sestry…“, apeloval na jejich vlastenectví a užil i spojení jako „svatá válka“. Informoval o územních ztrátách a vyzýval lid k boji proti nepříteli i vlastním dezertérům a zbabělcům.
Od roku 1941 byl Stalin předsedou Rady lidových komisařů (obdoba ministerského předsedy). V průběhu druhé světové války zastával funkce předsedy Státního výboru obrany, lidového komisaře obrany a vrchního velitele sovětských vojsk.10. července 1941 byl hlavní štáb (Ставка Главного Командования) přejmenován (na Ставка Верховного Командования) a Stalin se stal jeho předsedou místoTimošenka. 19. července Stalin Timošenka nahradil i ve funkci ministra obrany a 8. srpna 1941 se stal vrchním velitelem ozbrojených sil SSSR. Ve svých rukou soustředil veškerou moc vládní, stranickou i vojenskou.
Zemi řídil z Moskvy, a to i v době největšího ohrožení hlavního města v obdobíbitvy před Moskvou(listopad 1941 – jaro 1942). Jeho přítomnost a veřejná vystoupení přispěly ke zvýšení morálky napadené země.
Jak však uvedl N. S. Chruščov ve svém projevu v r. 1956, Stalin nechápal situaci, která se vytvářela na jednotlivých frontách, protože za celou válku nebyl (s jedinou krátkou výjimkou) ani na jednom z úseků fronty či v jediném osvobozeném městě. Přitom často vydával rozkazy, které neodpovídaly skutečné situaci a vedly k velkým ztrátám na životech.Slabá byla jeho strategická rozhodnutí v počátku války, kdy v září 1941, i přes žádostí generálů, dopustil obklíčení a zničení vojenského seskupení pěti armád vbitvě o Kyjevský kotel.
V Moskvě proběhla za Stalinovy účasti i částkonferencí 2. světové válkyna vysoké a nejvyšší úrovni:
Jako hlava sovětské vlády se dále zúčastnil těchtoválečných konferencímimo Moskvu:
6. března 1943 mu byla udělena hodnostmaršál Sovětského svazu.V červenci 1945 byl armádními špičkami navržen Ústřednímu výboru strany na udělení hodnosti generalissimaa 27. července tuto hodnost „…jako ocenění výjimečných zásluh ve Velké vlastenecké válce…“ spolu s řády Vítězství aHrdina Sovětského svazuobdržel.
Ještě za války, roku1944měl být na Stalina spáchán atentát. Atentátníkem měl být bývalý sovětskýnadporučíka poté špion třetí říšePjotr Tavrin-Šilo. Měl zaútočitgranátometemna Stalinův opancéřovaný vůz při výjezdu zKremlu, případně po něm hodit magnetickouminu.
Tavrin-Šilo byl vysazen na území SSSR dne1. září1944. Několik dní pobyl vKarmanovu, odkud5. záříodjel motocyklem. Za městem ho zastavil milicionář s otázkou, odkud jede. Tavrin-Šilo mu uvedlRžev, což neměl dělat z toho důvodu, že toto město bylo vzdáleno asi 200 km a Tavrin-Šilo měl téměř suché pneumatiky, přestože celý den pršelo.
Nakonec byl odveden na úřadovnuNKVD, kde se přiznal nejen ke spolupráci snacisty, ale i ke své minulosti (Tavrin-Šilo byl před válkou třikrát ve vězení). Roku1952byli on i jeho manželka odsouzeni ktrestu smrtia oba byli popraveni.
V průběhu válkyzahynulo přes 20 milionu obyvatelSovětského svazu, včetně 9 milionu vojáků, a země tak utrpěla ze všech válčících států nejvyšší ztráty.Stalinem vedený Sovětský svaz dokázal za pomocizahraničních dodáveka za cenu obrovských obětí německému útoku odolat a na přelomu let 1942/43 pobitvě u Stalingradupřevzal iniciativu a přešel do protiútoku. KdyžRudá armádastanula na jaře 1945 vBerlíně, byl srovnán se zemí. Stalin získal zpět vše, co ztratil, znovu ovládl Pobaltí, Ukrajinu,Besarábiia Bělorusko, které začlenil do Sovětského svazu jako svazové republiky. Finsko se sice stalosatelitemSSSR vmezinárodní politicea částečně i zahraničním obchodu, ale zachovalo si nezávislost ve vnitřní politice a státním zřízení. Jiné státy ve Stalinově sféře zájmů (Polsko,Československo,Rumunsko,Maďarsko,BulharskoaVýchodní Německo) se staly satelity se vším všudy, i když režimy v nich vzniklé nelze se Stalinovou diktaturou srovnávat.
Stalin získal jakožto vítěz nadnacismemgloriolubojovníkaza svobodu a osvoboditelenárodů. Mnoholevicovýchintelektuálůpo celém světě na něj mělo právě takový názor a nevěřili zprávám o zločinech, které měl v SSSR páchat.
Jen postupně se názor na Stalina měnil od opatrné kritiky chyb po prohlášení Stalina za zločince ústy tehdejšího ruského presidenta.Přesto počet obdivovatelů Stalina zůstává, zejména v Rusku, vysoký.
V poválečném období kult Stalinovy osobnosti vstupoval do života každého jednotlivce. Glorifikace dosáhla gigantických rozměrů, které vyvrcholily během oslav vůdcových sedmdesátých narozenin (1949). V pražském Veletržním paláci byla např. 4. prosince 1949 otevřena výstava darů „československého lidu“ J. V. Stalinovi,obdobné výstavy se konaly i v dalších socialistických metropolích a v Bratislavě. Od počátku prosince informoval tisk o slavnostních shromážděních a závazcích na počet Stalinových narozenin.
Od roku 1945 byly Stalinovým jménem pojmenovávány nejdůležitější ulice a náměstí v českých a slovenských městech (v Praze dnešníVinohradská) a důležité výrobní závody, např. dnešní chemička vZáluží,a stavěny pomníky.
Obdobný rozsah mělo i uctívání v době Stalinova pohřbu (9. březen 1953).
Poškození srdečního svalu konstatovali lékaři již v roce 1927. Po válce se Stalinův zdravotní stav začal zhoršovat, též jako důsledek nadměrného kouření, přejídání se a nadměrného pití alkoholu. Vůdce ztrácel síly k tomu, aby se mohl věnovat každodennímu řízení země. Již v roce 1945, v době náročných jednání s Velkou trojkou, prodělal infarkt, postupně se rozvíjela ateroskleróza mozku. Obtíže vyvrcholily v březnu 1953 mozkovou mrtvicí, ze které se již neprobral.
V Moskvě se rozhořel boj o nástupnictví. Dosavadní muž číslo dvěVjačeslav Michajlovič Molotovbyl odsunut a předstiženAndrejem A. ŽdanovemčiGeorgijem M. Malenkovem.
Poslední léta diktatury J. V. Stalina vedla k opětovnému stupňování represí uvnitř SSSR. ŠéfemNKVDbyl do ledna 1946Lavrentij Berija, který pokračoval v teroru podobném třicátým létům pod taktovkou Ježova.
Poválečnou éru vyplnily i masivní propagační kampaně a politické aféry. Sovětská propaganda zahájila tažení proti poklonkování před západem (boj protikosmopolitismus jasněantisemitskýmpozadím) a na podporu sovětského vlastenectví. Politické a represivní kampaně zasáhly armádní elitu, stranický aparát a uměleckou a intelektuální elitu (leningradská aféra, mingrelské spiknutí,spiknutí bílých plášťů). Atmosféra odhalování spiknutí se přenesla i do tehdejšího Československa.
Sovětský svaz vyšel z konfliktu nesmírně mocensky posílen, nicméně hospodářsky se ocitl na pokraji zhroucení. Životní úroveň obyvatelstva byla na hraně únosnosti. Stát žádal nové oběti od lidí, aby byla obnovena hospodářská moc země. Znovu se zbrojilo, velmi důležitým úkolem pro sovětské vědce a rozvědku bylo získání atomové bomby. Stalin preferoval rozvoj těžkého průmyslu (výroba strojů pro další výrobu a zbrojní průmysl), spotřební průmysl byl minimalizován. Díkyreparacímbyla do SSSR vyvezena značná část průmyslového zařízení z Německa (např. továrny BMW), které Sovětům alespoň trochu kompenzovalo utrpěné ztráty.Sovětský průmysl, na rozdíl od zemědělství, dosahoval vyšší produkce.
Zemědělství se stále ještě nevzpamatovalo z kolektivizace, válečných útrap a odvodů práceschopných mužů do armády i poválečného úprku rolníků do měst za lepším živobytím. Kolchozní výroba byla hluboko pod úrovní, kterou měla zemědělská produkce zacarského Ruska.
Stalin v poválečných letech sice i nadále plánoval expanzi a upevnění impéria, nicméně jeho postupy se změnily. Aby si uchoval svou pozitivní tvář, snažil se postupovat méně nápadně. Měl obavy ze západních spojenců, jejichž ekonomická převaha byla značná. Pouze ve střední a východní Evropě se zdařila sovětizace. Stalin vytvořilInformační byro(1947), které mělo podřídit tamní komunistické strany sovětském vlivu. Ale i zde se vyskytly nečekané komplikace v souvislosti s nepoddajnouJugosláviíJ. B. Tita(vizroztržka Tito–Stalin). Komunistické režimy však vznikly i vČíněMao Ce-tungaaSeverní KorejiKim Ir-sena. Sovětský vliv ve světě však rostl i díky vlivné pozici vOSN, které se stalo řečnickou arénoustudené války.
Studená válka se rozhořela naplno běhemberlínské blokády(od 23. června 1948 do 12. května 1949).Trumanova doktrínazadržování komunismuvedla k aktivizaci antikomunistických sil ve světě. Komunisté byli poraženi vřecké občanské válce. Sověti byli nuceni ustoupit v otázkách nároků vůči Turecku i Íránu. Nově vzniklý státIzraelse k SSSR i přes Stalinovu počáteční podporu nakonec obrátil zády a anikorejská válkase nevyvíjela dle jeho představ.
Stalin byl dvakrát ženat. Poprvé se oženil v roce 1904. První manželkaJekatěrina Semjonovna Svanidzeová(1885–1907) zemřela necelý rok po narození synaJakova(1907–1943).
S druhou manželkouNaděždou Alilujevovou(1901–1932) měl synaVasilije(1921–1962) a dceruSvětlanu(1926–2011).
Podle vzpomínek dcery Světlany měl být Stalin citově chladný a paranoidní.
V letechkultu osobnostibyl Stalin oslavován jakoveliký vůdce,veliký vůdce a učitel,otec národůapod. (великий вождь, великий вождь и учитель, отец народов).
V celém Sovětském svazu bylo přejmenováváno mnoho různých míst po něm; v červnu 1924 ukrajinské hornické městoJuzovkazískalo názevStalino, v dubnu 1925 bylCaricynpřejmenován naStalingrad, tádžické městoDušanbebylo přejmenováno v roce 1929 naStalinabad. V roce 1938 bylo navrženo přejmenování Moskvy naStalinodar, ale tuto změnu sám Stalin odmítl.
Stalin též usiloval o gloriolu velkého vojevůdce. Hodnostmaršála Sovětského svazuobdržel v roce1943, po válce získal hodnostgeneralissima, nejvyšší vojenskou hodnost vSSSR, kterou zastával pouze on sám.
Stalin byl paranoidní a v pozdních letech trpělarterosklerózou. Jeho lékař Vladimir Vinogradov zaznamenal v roce 1952 výraznou změnu ve Stalinově zdravotním stavu. Když Stalinovi navrhl, aby bral věci na lehčí váhu, rozzuřil se a nechal ho uvěznit. Stejně tak bylo v roce 1952 uvězněno několik dalších lékařů. Někteří z nich byli židovského původu a tisk začal šířit pověsti o lékařském spiknutí.V lednu 1953 TASS zveřejnila zprávu o uvěznění devíti členů zločinné skupiny vraždících lékařů, obviněných z likvidace předních sovětských činitelů.
V polovině února 1953 odjel Stalin na svoudaču v Kuncevu u Moskvy.O průběhu dalších událostí existují rozporné zprávy, které se v zásadě shodují v následujícím. Noc na 1. března 1953 Stalin strávil večeří a pitím do ranních hodin. Když se následující den do pozdních večerních hodin neozývaly z ložnice zvuky, odvážil se někdo z přítomných ke vstupu a nalezl Stalina ležet na podlaze. Podle Chruščovových vzpomínek vyjeli on, Malenkov, Berija a Bulganin do Kunceva poté, co je stráž telefonicky informovala. Když dorazili na místo, bylo jim řečeno, že Stalin byl uložen na pohovku v malé jídelně a spí. Čtyři muži si neuvědomili, že se mohlo stát něco vážného, a vrátili se do Moskvy. Teprve 2. března, když Stalin stále zůstával ochrnutý a nemluvil, byli přivoláni lékaři, kteří konstatovali záchvat mrtvice. Bezradní členové politbyra dojížděli na daču každý den.Zpráva o Stalinově zdravotním stavu, včetně informace o tlaku a teplotě, byla vysílána v rozhlase až 4. března 1953, v československém tisku se objevila o den později.
Stalin zemřel 5. března 1953 v 9 hodin 50 minut moskevského času.7. března bylo tělo vystaveno v Sloupové síniDomu odborůa pohřeb se konal 9. března 1953.
Nabalzamované tělo bylo téhož roku uloženo do Leninova mauzolea v Moskvě, které bylo přejmenováno naMauzoleum Lenina a Stalina.V říjnu 1961 rozhodl sjezd Komunistické strany SSSR, že Stalinovy ostatky nebudou v mauzoleu nadále uchovávány.V noci z 31. října na 1. listopadu 1961 bylo jeho tělo vyneseno a pohřbeno uKremelské zdiv dřevěné rakvi. Rakev byla zalita velkým množstvím betonu, patrně aby se zabránilo dalšímu možnému přesunu těla.
Hlavní nástupci, kteří si rozdělili moc v Kremlu:
Již během zdlouhavého umírání diktátora proběhlo vKremludělení moci. Hlavní iniciativu převzal Stalinův gruzínský krajan a úzký spolupracovníkLavrentij Pavlovič Berija, jehož aktivita ostatní překvapila a částečně i paralyzovala. Několik hodin před Stalinovou smrtí se konalo v Kremlu zasedání ÚV a rady ministrů. Mělo posvětit dohodu, která vznikla uvnitř „věrchušky“ (elita, politická špička). Hlavní slovo na jednání měli Berija s Malenkovem. Výsledné rozdělení funkcí anulovalo výsledkyXIX. sjezdu KSSSa poslední Stalinovy zásahy do mocenského postavení svých nejbližších. Rehabilitováno bylo postavení Molotova, Mikojana a Vorošilova. Většina nováčků ve vedení strany své postavení ztratila (Brežněva další).
Den po Stalinově smrti, 6. března 1953, byl Malenkov jmenován předsedou Rady ministrů, jeho prvními náměstky Berija, Molotov, Bulganin a Kaganovič.Během prvních týdnů se vytvořil triumvirát složený z Malenkova, Beriji a Molotova, kteří také přednesli během pohřbu diktátora projev na Rudém náměstí.
Brzy se semknula většina členůpředsednictva ÚV KSSSprotiL. P. Berijovi, který byl v červnu 1953 zatčen, uvězněn a 23. prosince 1953 popraven.Od září 1953 měli hlavní postavení v zemi šéf vlády G. M. Malenkov a šéf stranického aparátuN. S. Chruščov.
Dne 20. 6. 1945 schválila vláda propůjčeníČeskoslovenského řádu Bílého lvaI. třídy s řetězem J. V. Stalinovi (č. j. B 12/45). Stalin vyznamenáni odmítl přijmout.
Stalin je v některých postsovětských státech (Rusko, Gruzie nebo Arménie) spojován s vítězstvím nadnacistickým NěmeckemveVelké vlastenecké válce. Mnoha lidmi je stále obdivován jako válečný vůdce, ačkoliv ti samí lidé často odmítají jeho represivní politiku.
V roce 2008 se v anketěNejvětší Rus(ruskyИмя Россия) umístil Stalin na 3. místě.Jeho příznivci argumentují tím, žeSovětský svazzachránil předLeninovýmNEPem(který měl údajně „rozdat“ nerostné bohatství Ruska Západu), celou Evropu před nacisty a že SSSR pozvedl ze zemědělského státu na jadernou, průmyslovou a vojenskou velmoc. V průzkumu z roku 2012 kladně ohodnotilo Stalina 28 % dotázaných Rusů, a to především lidé starší 55 let (41 %), méně často lidé ve věku 18 až 39 let (okolo 20 %).
Průzkum v roce 2016 ukázal, že od roku 2007 v Rusku výrazně narostl počet osob kladně oceňujících roli Stalina a naopak poklesl počet těch, kteří o něm uvažují kriticky.
V roce 2017 byl již Stalin v ruské anketě vyhodnocen jako největší historická osobnost (38 %) před Vladimírem Putinem (34 %)
V jeho rodnéGruziivyjádřilo 46 % dotazovaných ke Stalinovi kladný vztah. VGoribyla postavena obří Stalinova socha.V roce 2013 označilo 68 % dotazovaných Gruzínců Stalina za „moudrého vůdce“.
VArméniiv roce 2013 uvedlo 38 % dotázaných, že jejich země by potřebovala silného vůdce, jako byl Stalin, aby byl „obnoven pořádek“.