Tuleň leopardí

Tuleň leopardí(Hydrurga leptonyx), přezdívaný takémořský levhart, je druhploutvonožcezčeledituleňovití(Phocidae). Jedná se o jediného zástupce roduHydrurga. Tento dravý tuleň se vyskytuje v mořích kolemAntarktidyod pobřežních oblastí přes souvislejší vrstvuledových ker(pack ice) až po subantarktické ostrovy. Žije samotářsky. Jeho celková populace se v roce 2001 orientačně odhadovala na 35 500 jedinců (rozsah 10 900–102 600). Délka těla samců dosahuje ke 3,3 m, samice mohou měřit až 3,6 m a výjimečně snad i více. Porypouši slonímse jedná o největšího ploutvonožce antarktických moří. Zbarvení srsti jeprotistínové: seshora tmavě šedé až namodralé, dole stříbrné. Celou srst pokrývají tmavé fleky.
Doba říje nastává nejčastěji v listopadu a prosinci. Samice vrhá pouze jedno mládě za rok. Tuleň leopardí loví velké živočichy (hlavnětučňákya jinéploutvonožce) a zároveň se živízooplanktonem, což je v rámcisavcůunikátní kombinace.Jídelníček doplňujedesetiramenatci,mořskými ptáky,rybaminebokorýši. Dvojité potravní specializaci (velká kořist a zooplankton) odpovídá i jeho chrup, který se skládá zřezákůašpičákůpro zpracování velké kořisti, a zadních trojhrotých zubů pro filtrováníkrilu. Tuleň leopardí stojí ve svém biotopu na vrcholupotravního řetězce; jeho jediným přirozeným predátorem jekosatka dravá. Jsou známy vzácné případy útoku tuleně leopardího na člověka, z nichž jeden byl dokonce smrtelný. Druh akutně nic neohrožuje, pročež je považován zamálo dotčený.
Druh poprvé popsal francouzský zoologHenri Marie Ducrotay de Blainvillev roce 1820.Binomické jméno druhu zníHydrurga leptonyx. Jedná se o jediného zástupce roduHydrurga. Tuleň leopardí tvoří spolu s dalšími třemi zástupci antarktických tuleňů (tuleň krabožravý,Weddellův,Rossův)tribusLobodontini.Tento taxon tvořísesterskou skupinuk tribuMiroungini(rypoušové), od kterého se vydělil někdy v pozdnímmiocénu. Nejbližším příbuzným tuleně leopardího je tuleň Weddellův.
Tuleň leopardí má dlouhé, hydrodynamické, štíhlé tělo s dlouhými předními ploutvemi.Ty jsou na rozdíl od ostatních tuleňovitých značně prodloužené, plně osrstěné, s prsty postupně se prodlužujícími s rostoucí délkou ploutve (srv. např. stuleněm kuželozubým, jehož prsty jsou stejné délky), což dává ploutvím hydrodynamický tvar připomínající křídla. Prstní klouby jsou zjednodušené a tkáň kolem prstů je velmi tlustá, což umožňuje jen minimální pohyblivost prstních článků, avšak tuleň dokáže efektivně a umně manévrovat s celou ploutví. Na konci prstů se nacházejí drápy, které však dalece přesahuje tkáň ploutví, takže ploutevní okraje jsou hladké a nepřerušované, což je běžné hlavně u lachtanovitých. Dlouhé přední ploutve jsou hojně využívány při plavání pod vodou, což je opět znak připomínající spíše lachtanovité než tuleňovité, a je patrně důsledkemkonvergentní evoluce.Srst je zbarvena na principechprotistínu. Na hřbetě vládne tmavě šedá až světle černá, na bocích má srst náznaky modré. Spodina je bílá až stříbrná, přičemž přechod mezi tmavými boky je poměrně ostrý.Srst tuleně je pokryta nepravidelnými tmavšími skvrnami.Rozmístění skvrn na těle tuleně leopardího je unikátní a může sloužit vědcům k identifikaci jednotlivců (podobně jako např. jizvy), nicméně skvrny mohou s věkem přibývat.
Čelo je extrémně nízké případně zcela chybí, což spolu s velkou tlamou způsobuje, že hlava svým tvarem připomíná hlavu plaze.Tlama je vzhledem k velikosti hlavy abnormálně velká a tuleň ji také dokáže rozevřít do obrovských rozměrů. Čelisti tuleně leopardího jsou nejdelší ze všech ploutvonožců.Hmatové vouskyjsou světlé, krátké a nenápadné. Špičáky jsou velmi dlouhé a ostře zašpičatělé. Zadní špičáky (post-canine, PC, čili zuby umístěné v zadní části čelisti v místě lidských stoliček, dále jen „zadní špičáky“) jsou trojhroté s prostředním větším a postranními menšími hroty. Podobné zuby mátuleň krabožravý, jehož zadní špičáky nicméně mají vícero postranních hrotů.Zubní vzorecje I 2/2, C 1/1, PC 5/5, čili 32 zubů.
Dospělé samice dosahují délky těla 2,9–3,6 (max. 3,8 m, neověřené záznamy hovoří až o 4,5 m) a váží 300–500 kg. Samci měří 2,8–3,3 m a váží kolem 300 kg.Novorozeňata mají na délku 1–1,6 m a váží 30–35 kg, jejich zbarvení srsti připomíná dospělce s tím rozdílem, že jejich chlupy jsou delší, jemnější a srst hustší. Tuleň leopardí se může dožít 26 a více let.
Druh mácirkumpolární rozšířenív antarktických a subantarktických vodách, zhruba mezi 50–80° j. š.Vyskytuje se v oblastech, kde seledové kryspojují v téměř souvislou ledovou pokrývku (tzv.pack ice). Při absenci ledových ker obývá hlavně pobřežní vody kolem Antarktidy.Výskyt druhu sahá od antarktického pobřeží až po subantarktické ostrovy jako jsouKerguelenyneboostrov Macquarie, kde se hlavně v září a říjnu vyskytují juvenilní jedinci.Obecně se dá říci, že hustota výskytu tuleňů leopardích stoupá směrem ke kontinentu, tzn. nejnižší je u subantarktických ostrovů a nejvyšší těsně u antarktického kontinentu.Občas se objeví i v teplejších vodách, jako je pobřežíNového Zélandu, kde bývají vzácně, avšak pravidelně pozorováni.Raritní pozorování pochází i zJihoafrické republiky,Austrálie,Chile,BrazílieaFalkland.Zcela výjimečně může tuleň leopardí zabloudit i do tropických vod – k jeho pozorování došlo naCookovýchneboPitcairnových ostrovech.
Velikost celkové populace je velmi složité a nákladné odhadnout. Problém představuje rozlehlost a extrémně náročná dostupnost areálu rozšíření, nízká hustota výskytu a to, že tuleni tráví velkou část života ve vodě.Proběhlo zatím jen několik odhadů početnosti jejich populace, například roku 1958, který hovořil o 100 000–300 000 jedincích,nebo roku 1984, který došel k početnosti kolem 220 000–440 000 jedinců.Tyto odhady byly založeny na velmi malých vzorcích a byly extrémně spekulativní.Zatím nejpřesnější a nejkomplexnější průzkum početnosti tuleňů leopardích pochází z let 1996–2001, kdy probíhal projektAntarctic Pack-Ice Seal(APIS; česky něco jakAntarktičtí tuleni ledových ker).Během tohoto projektu došlo k leteckému a lodnímu průzkumu doprovázeného terénním výzkumem v místech, kde se tuleni sdružují na ledu. Podle tohoto průzkumu existuje pouze kolem 35 500 (rozsah 10 900–102 600) tuleňů leopardích.To odpovídá cca 18 000 dospělých jedinců.
Jedná se o výborné plavce. Pohybu pod vodou je primárně dosaženo mohutnými rozmachy dlouhých předních ploutví, což je typické spíše pro lachtanovité. Tuleňovití ploutvonožci se totiž pod vodou jinak pohybují pomocí vlnění těla. Po ledu se tuleni leopardí pohybují hadovitými pohyby s častým sklouznutím, jako to dělají tučňáci. Jsou zvídaví a velmi krotcí a k člověku i lodím se mohou přiblížit na bezprostřední vzdálenost. Často také vykukují z vody, aby pozorovali dění na ledových krách nebo na lodích.Občasným predátorem tuleně leopardího jekosatka dravá.Velké druhyžralokůpatrně také mohou představovat hrozbu, ale přímé důkazy zatím chybí.
Tuleni leopardí žijí převážně samotářsky. Nejpočetnější jsou u okrajů ledových ker, na kterých nezřídka odpočívají.Obecně se dá říci, že dospělí tuleni dosahují nižší populační hustoty než mladí, dospívající tuleni.Klíčovou roli v prostorovém rozmístění a rozmnožovacím chování hraje vokalizace, která se může nést skrze vodní sloupec velmi daleko.Zatímco samice se hlasově projevují spíše zřídka, samci vydávají zvuky velmi často a někdy dokážou vokalizovat i celé hodiny.Samci vydávají zvuky zejména během rozmnožovacího období. Vokálními projevy si jednak vyhrazují prostorovéteritorium, a jednak jím lákají samice. Samice vokalizují hlavně v době, kdy jsou připraveny k páření.
Vokální projevy samců mají střední až nízkoufrekvenciv rozmezí 300–3500Hz. Frekvenčně nejnižší zvuky lze slyšet i nad vodou, kde je lze dokonce i fyzicky cítit skrze vibrace ledových ker.Vokální projevy dospělých samců během říje jsou značně standardizované. Lze rozlišit v zásadě 5 typů, kterými jsou vysoce položený dvojitý trylek, středně položený jednoduchý trylek, nízko položený klesající trylek, nízký dvojitý trylek a zahoukání s jednoduchým nízkým trylkem.Subadultní jedinci naproti tomu mají o něco bohatší repertoár. Vedle zvuků připomínající vokální projevy dospělých samců vydávají i řadu jiných, jejichž funkce však zůstává nejasná.I přes nízkou variabilitu typů vokálních projevů si dospělci dovedou svůj vokalizační projev uspořádat do unikátních kombinací, které pak nesou informaci o individuální identitě jedince.
Vzhledem k extrémní povaze habitatu tuleňů leopardích a jejich solitérnímu způsobu života toho není o jejich rozmnožování příliš mnoho známo.Vrhy mláďat probíhají nejčastěji od počátku listopadu do konce prosince, občas už i počátkem října nebo naopak až počátkem ledna.Krátce po vrhu samice vstupuje doestrálního cyklu, přičemžovulujejen jednou za rok.Ke kopulacím dochází ve vodě, což však nebylo ve volné přírodě nikdy pozorováno.Není jasné, zda u samic dochází kodložené nidacijako u řady jiných ploutvonožců.Březosttrvá kolem 8–9 měsíců, nebo možná ještě déle.Dobalaktacese pohybuje patrně kolem 2–4 týdnů. Není jasné, zda k vrhům dochází primárně na ledových krách nebo ve vodě, je nicméně známo, že k vrhům a výchově mláďat může docházet na pevné půdě na břehu.
Klínánídochází na ledových krách po období říje někdy od ledna do června.Míra úhynu mláďat v prvním roce života se pohybuje kolem 25 %.U samic nastává ovulace již ve druhém roce života a k zabřeznutí dochází od třetího roku. Samci dosahují pohlavní dospělosti až ve 4–6 letech.
Tuleň leopardí má velmi zvláštní dvojí potravní specializaci, což se odráží i ve dvojí specializaci jeho chrupu. Živí se buďto větší kořistí včetnětučňákůa jiných ploutvonožců, pro jejichž zpracování používá hlavně špičáky a řezáky, a nebokrilem, který filtruje přes své zadní špičáky.Tato dvojí specializace na tak odlišnou kořist je u savců značně nevídanáa byla přirovnávána k tomu, že bylevvedlezeberve velkém hodoval i natermitechamravencích.Složení jídelníčku i hlavní lovená kořist se liší podle lokace, ročního období a svou roli bude patrně hrát i pohlaví jedince.Lze tak říci, že tuleň leopardí je extrémním oportunistou a hoduje v podstatě na veškeré větší kořisti, na kterou narazí. Např. u Ptačího ostrovaJižní Georgietvoří hlavní potravní složkulachtani antarktičtí,zatímco tuleni leopardí ze západní částiAntarktického poloostrovapojídají hlavně kril.Tuleň leopardí hoduje na velkýchteplokrevnýchživočiších více než kterýkoliv jiný ploutvonožec.Co se týče jiných ploutvonožců, v jídelníčku tuleňů leopardích se pravidelně ocitátuleň krabožravý,tuleň Weddellův,rypouš sloníči lachtani roduArctocephalus.Míra predace na jiných ploutvonožcích může být natolik vysoká, že např. u Sloního ostrova (Jižní Shetlandy) tuleni leopardí zabraňují růstu kolonielachtanů antarktických.
Známé a dobře zdokumentované je hodování na různých druzích tučňáků. Např. vPrydzově zálivutuleni leopardí lovítučňáky kroužkové. Podle terénního výzkumu jeden tuleň ulovil 14 tučňáků za 2 dny, z toho 9 v rozmezí 110 minut. Bylo odhadnuto, že pouhých 6 tuleňů leopardích může během 120 dnů vyhladit kolem 2,7 % tamější tučňáčí kolonie.UCrozierova mysutuleni leopardí každoročně odloví až 5 % tamějších tučňáků kroužkových.Tuleni loví tučňáky hlavně ve vodě těsně u ker poté, co tučňák skočil do vody nebo se chystá vyplavat z vody zpět na kru, nebo když tučňák uklouzne a spadne do vody. Tuleni proto kolonii tučňáků neustále monitorují vykukováním z vody. Dokáží však tučňáky i vtáhnout do vodu z okraje ledové kry nebo dokonce prorazit v ledu svou hlavou díru a skrze ni vtáhnout tučňáka do vody.Tuleň leopardí typicky zachytí tučňáka pomocí zubů a drží jej až do jeho vyčerpání. S kořistí pak mrská pod vodou a na hladině sem a tam, čímž se postupně odloupne opeřená kůže tučňáka a tuleň se tímto dostane k masu a tuku pod kůží.Masivní náraz, kterým mrská s tučňákem o vodní hladinu, může být člověkem slyšitelný na více než 1 km.
Vedle tučňáků tuleni leopardí nepohrdnou animořskými ptáky, jako jsoubuřňáci,kormoráni,racci,rybácinebokachny. Tito ptáci však patrně tvoří jen zanedbatelnou část jejich jídelníčku.U novozélandských břehů tvoří jednu z hlavních potravních složek dokonce ižraloci.K další kořisti patřípelagickéibentickédruhy ryb,desetiramenatci,korýšineborůznonožci.Jsou známy případy tuleňů leopardích hodujících na mršině velkéhokytovce.Tuleni leopardí typicky loví samostatně, avšak občas patrně mohou lovit ive dojících.Může se u nich vyskytovat i vnitrodruhovýkleptoparazitismus, tzn. jeden tuleň leopardí krade ulovenou kořist jinému.
Nedílnou součást jídelníčku tuleňů leopardích tvoří kril. Ten loví pomocí sukce, tzn. nasátí spolu s mořskou vodou do tlamy. Voda je následně vytlačena skrze zadní špičáky, které při sevření čelistí vytvoří efektivní síto a fungují tak na podobném principu jakokosticevelkých kytovců. Zatímco voda je vytlačena ven, v tlamě zbude kořist. Vzhledem k tomu, že u starších tuleňů nedochází k opotřebování těchto filtračních zubů, avšak špičáky a řezáky bývají s přibývajícím věkem opotřebené, předpokládá se, že zadní špičáky nejsou používány ke zpracování větší kořisti a slouží primárně k odfiltrování vody.Tuleni loví potravu především v noci, kdy je jejich kořist při hladině (jak jiní ploutvonožci a tučňáci, tak kril).Schopnost tuleňů leopardích efektivně využívat dva zcela rozdílné krmné biotopy patrně stojí i za tím, proč je tento druh tak úspěšný.Schopnost tuleňů leopardích požírat troficky velmi odlišné typy potravy se odráží i v jejich zažívacím systému. Ten je oproti ostatním ploutvonožcům značně zpomalený a pomalou rychlostí se blíží spíše suchozemským predátorům.
Většina potravy je konzumována ve vodě, tučňák je občas po usmrcení vtažen na břeh, kde jej tuleň sežere.Tuleni leopardí se potápí v zásadě do mělkých hloubek na krátkou dobu, nicméně své potápěcí návyky dokáží přizpůsobit chování kořisti. Tak např. u populace odLivingstonova ostrovabylo 90 % ponoření mělčích než 30 m a průměrná délka ponorů byla 2 min 12 vteřin.Velmi podobně na tom byla většina tuleňů leopardích od západních břehů Antarktického poloostrova, kde byla průměrná hloubka ponorů 29 m a průměrná délka ponoru 3 minuty. V rámci této skupiny se však našlo několik jedinců, kteří střídali tyto krátké mělké ponory s hlubokými dlouhými ponory. Ten nejhlubší z nich měl 1256 m a trval 25 minut, což je vůbec nejhlubší a nejdelší zaznamenaný ponor tuleně leopardího.I přes to, že tuleň leopardí je oproti ostatním savcům fyziologicky dobře vybaven k potápění, jeho schopnost uchovávat kyslík v těle (např. pomocíhemoglobinu) je menší než u ostatních tuleňovitých.
Tento ploutvonožec je v zoologických zahradách chován jen výjimečné. Posledním známým exemplářem chovaným v zoo byl samec Casey, který žil mezi lety 2007–2014 vzoo Tarongav australskémSydney. Casey byl nalezen na plážiWattamollajižně od Sydney.Tento jedinec byl nicméně po dlouhé nemoci utracena od té doby se tuleň leopardí nikde nechová.K zajímavým interakcím tuleně leopardího s člověkem patří zkušenost fotografaPaula NicklenazNational Geographic, který se potápěl u antarktických břehů, kde tuleně dokumentoval. Jedna z tamějších samic mu začala přinášet živé a později i mrtvé naporcované tučňáky, čímž se mu patrně snažila pomoci se najíst.Tuleni leopardí se objevili v dokumentárních filmech, jako jeTuleň leopardí: Pán ledu(Leopard Seals: Lords of the Ice)neboFrozen Planet II(4. díl).
Tuleň leopardí může zaútočit i na člověka, o čemž bylo zdokumentováno hned několik případů. Jeden z raných záznamů pochází zShackletonovy expedicez let 1914–1917, kdy byl pruský dobrodruhThomas Orde-Leespronásledován na ledových krách tuleněm leopardím. Zuřivou honičku zakončil ažFrank Wild, který zvíře zastřelil.V roce 1985 byl zase skotský objevitelGareth Wooddvakrát kousnut do nohy, když se jej tuleň leopardí snažil stáhnout z ledových ker do vody. Wooda zachránili až jeho kolegové, kteří tuleně přemohli kopanci do hlavy botami s nasazenýmimačkami.V roce 2021 zase tuleň leopardí zaútočil na trojici harpunářů v pobřežních vodáchJihoafrické republiky, když lovili ryby zhruba 400 m od břehu. Tuleň trojici zbavil jejich harpun, rozerval ploutve a za neustálých útoků, během kterých harpunáři utrpěli četná tržná i bodná zranění tuleními zuby, je pronásledoval asi 30 minut, než se harpunářům podařilo dostat ke břehu.
V roce 2003 došlo k prvnímu zdokumentovanému úmrtí člověka následkem útoku tuleně leopardího. Obětí útoku se stala mořská bioložka Kirsty Brownová běhemšnorchlovánív antarktických vodách, kde prováděla rutinní kontrolu vědeckých zařízení umístěných nedaleko polární staniceRothera. Brownová byla součástí malého čtyřčlenného týmu, který prováděl výzkum v South Cove poblíž Rothera. Se svým kolegou Richardem Burtem šnorchlovali zhruba 15 m od sebe pouhých 20 m od břehu, když ostatní členové týmu zaslechli výkřik, načež Brownová zmizela pod vodou.Krátce na to zbytek týmu z nedaleké lodi letmo zahlédl Brownovou, jak se na okamžik vynořila z vody spolu s obřím tuleněm leopardím. Richard Burt doplaval k místu, kde Brownová zmizela pod vodou, a asi 5 m pod sebou uviděl její ponořené tělo, přičemž ji zaplaveckou ploutevdržel tuleň. K místu byla okamžitě vyslána záchranná loď. Zhruba po deseti minutách se asi jeden kilometr od incidentu z vody vynořil tuleň leopardí, který držel v tlamě Brownovou za její hlavu. Záchranáři tuleně odehnali a bioložku vytáhli na palubu. Pokusy o její oživení byly nicméně neúspěšné.
Mezinárodní svaz ochrany přírodyhodnotí druh jakomálo dotčený, protože jej akutně nic neohrožuje. Populační trend je nicméně neznámý, jelikož z důvodu náročného a nepravidelného sčítání tuleňů nejsou k dispozici potřebná data, která by bylo možné porovnat.Na rozdíl od řady jiných druhů ploutvonožců, tuleň leopardí nikdy nebyl systematicky loven lidmi.Dá se předpokládat, že tání antarktického ledu během probíhajícíhoglobálního oteplováníbude mít na tuleně leopardí negativní vliv.