Sin-ťiang

Sin-ťiang(čínsky新疆,pchin-jinXīnjiāng;ujgurskyشىنجاڭ‎,Šindžan– doslova „Nová hranice“), plným jménemUjgurská autonomní oblast Sin-ťiang(čínsky新疆维吾尔自治区, pchin-jinXīnjiāng Uyghur Zìzhìqū, Xīnjiāng Wéiwú'ěr Zìzhìqū,český přepisSin-ťiang wej-wu-er c'-č'-čchü;ujgurskyشىنجاڭ ئۇيغۇر ئاپتونوم رايونى‎,Šindžang Ujghur Aptonom Rajoni;mongolskyШинжаан-Уйгарын Өөртөө засах орон,Šinžaan-Ujgaryn Öörtöö zasah oron;kazašskyШинжәң Ұйғыр аутономиялық ауданы,Šinžäŋ Ūjghyr autonomijalyq audany) jeautonomní oblast na úrovni provincieČínské lidové republiky, označovaná tradičně jakoVýchodní Turkestán. Rozkládá se v centru Asijského kontinentu. Tvoří jiDžungarie(dnešní Pej-ťiang 北疆, „Severní oblast“) aTarimská pánev(dnešní Nan-ťiang 南疆, „Jižní oblast“), jež jsou odlišné geograficky, etnicky i historickým vývojem. Mezi charakteristiky Sin-ťiangu patří, že jeho území obývalo mnoho etnických skupin různorodého původu, často utvářejících kmenová uspořádání či malá království. Džungarie byla většinou obývána kočovnými národy, zatímco v Tarimské pánvi poskytly lidem útočištěoázy.
Zpráva OSN z 30. srpna 2022OHCHR Assessment of human rights concerns in the Xinjiang Uyghur Autonomous Region, People’s Republic of Chinapopisuje v této oblasti dlouhodobě probíhající genocidu, tisíce zmizelých lidí, mučení, násilné regulace porodnosti, nucené pracovní tábory, represe, zneužívání a další vážná porušování lidských práv čínskou vládou.
Nejstarší známé osídlení regionu zahrnovalo obyvatele starověkého severo-eurasijského a severo-východoasijského původu. Tito obyvatelé se běhemdoby bronzovésmíchali s expandujícímiIndoevropany, čímž dali vzniknout nejednolitému demografickému složení. Vdobě železnése ke zdejšímu obyvatelstvu připojili ještě stepní pastevci severovýchodníAsie. Z genetického rozboru ostatků na hřbitově Xiaohe bylo zjištěno, že otcovské linii byly téměř výhradně evropského původu, zatímco mateřské linie byly různorodé a zahrnovaly východoeurasijské, západoeurasijské, indické a jihoasijské rodové linie. Sňatky se ženami ze Sibiřských komunit zapříčinily ztrátu v rozmanitosti DNA a genetické odloučení od Evropanů.
Populace v Tarimské pánvi proto byla vždy pozoruhodně rozmanitá, odrážela složitou historii mísení lidí různých původů. Například uTarimských mumií, které byly nalezeny na různých místech napříč Tarimskou pánví, se dříve mělo za to, že jsou indoevropského původu. Nedávné důkazy však svědčí o tom, že patřily odlišné populaci nepříbuzné Indoevropanům, která měla nejspíše i svůjizolovaný jazyk.To dokazuje velkou různorodost a promíšenost zdejšího obyvatelstva.
Ve starověku patřili mezi etnika obývající území indoevropštíTocharové,Sakové,Jüe-č’aWusunové.
V době, kdydynastie Chanzacísaře Wua(141–87 př. n. l.) vyrvala západní Tarimskou pánev od jejích předchozích vládců (Xiongnuové), byla osídlena různými národy,indoevropštíTocharovévTurfanua Kucha, národy Saka soustředěné v království Shule a království Chotan, různé tibetsko-barmské skupiny (zejména lidé související s etnickou skupinouŠivejců), stejně jako čínským lidemChan.Někteří lingvisté předpokládají, že natocharský jazykměly velký vlivpaloesibiřské jazyky,jakouralskéajenisejské jazyky.
Jüe-č’kultura je dokumentována v regionu. První zmínka oJüe-č’je z roku 645 př. n. l. od čínského kancléřeGuan Čungaz jeho díla Guanzi. V tomto díle popsalJüe-č’jako lidi ze západu, kteří dodávalinefritČíňanům z nedalekých hor v Gansu.dlouhodobá dodávka nefrituz Tarimské pánve je archeologicky dobře zdokumentována: "Je dobře známo, že starověcí čínští vládci měli k nefritu silné pouto. Všechny nefritové předměty vykopané z hrobky Fuchaodynastie Šang, více než 750 kusů pocházelo zChotanuv modernímSin-ťiangu. Již v první polovině prvního tisíciletí před naším letopočtem seJüe-č’zabývalo obchodem s nefrity, jejich největšími odběrateli byli vládci rurální Číny."
Oblasti Tarim aDžungárie, které protínáSeverní hedvábná stezka,byly známé jako západní oblasti. V začátcích dynastie Chan vládli regionuXiongnuové, mocní kočovníci. Během 2. století před naším letopočtem se dynastie Chan připravovala naválku proti Xiongnu, když císař Wu vyslalČang Čchiena, aby prozkoumal tajemná království na západě a vytvořil spojenectví sJüe-č’proti Xiongnu. V důsledku války Číňané ovládli strategickou oblast odkoridoru Ordosa Gansu poLobnor. Oddělili Xiongnu od Šivejců na jihu a získali přímý přístup do západních oblastí. Chanská Čína vyslala Čang Čchiena jako vyslance do států tohoto regionu, čímž začalo několik desetiletí bojů mezi Xiongnu a Chanskou Čínou, ve které nakonec Čína zvítězila. Během druhého století před naším letopočtem přineslaHedvábná stezkarostoucí kulturní a ekonomický čínský vliv do regionu. V roce 60 př. n. l. založili Chanové Protektorát západních oblastí (西域都護府) ve Wulei (烏壘, poblíž moderního Luntai), aby bylo dohlíženo na západ až kpohoří Pamír. Protektorát byl obsazen během občanské války protiWang Mangovi(9–23 n. l.). V roce 91 n. l. se oblast vrátila zpět pod kontrolu Chanské Číny díky úsilí generálaPan Čchaa.
Západnídynastie Ťinpodlehla na začátku 4. století postupným vlnám invazí nomádů ze severu. Krátkotrvající království, která vládla severozápadní Číně,Pozdní Liang,Pozdní Čchin,Západní Lianga Bývalý Liang se všechny, jedno po druhém snažily udržet protektorát s rozdílnými úspěchy. Po konečném sjednoceníSeverní Čínypod vládouŘíše Severní Wej, protektorát ovládal dnešní jihovýchodníSin-ťiang. Místní státy jako Království Shule, Yutian, Guizi a Qiemo vládly severovýchodní části Sin-ťiangu. Centrální část Sin-ťiangu okolo města Turpan byla spravována z města Gaochang, zbytky státuSeverní Liang, který dříve vládl části dnešní provincie Gansu v severozápadní Číně.
Běhemdynastie Tchangbyla vedena řada výprav protiZápadoturkickému chanátua jejich vazalům: oázovým státům jižního Sin-ťiangu.Tažení proti oázovým státům začalo zacísaře Tchaj-cungapřipojením Gaochangu v roce 640.Blízké království Karasahr bylo dobytoŘíší Tchangroku 644 a Království Kucha padlo v roce 649.Dynastie Tchang pak v roce 640 ustanovila Protektorátního generála na pacifikaci západu (安西都護府) nebo Protektorát Anxi, aby si udrželi kontrolu nad regionem.
Tocharové se v oblasti Tarimské pánve udrželi až do 7. století, kdy byli asimilováni turkickými Ujgury prchajícími po páduUjgurského kaganátua dali tak vznik modernímu ujgurskému etniku.
V roce 1949, během pozdního léta, sečínští komunistédohodli s místníkuomintangskouvládou Sin-ťiangu, v jejímž čele stálBurhan Šahidi, a prosovětskou vládouVýchodoturkestánské republikyna začlenění obou útvarů doČínské lidové republiky. Připojení bylo realizováno v říjnu 1949, kdy do Sin-ťiangu vstoupilaČínská lidová osvobozenecká armáda, přičemž Burhan Šahidi zůstal předsedou sinťiangské vlády.
Sin-ťiang leží v severozápadníČíně, v centrueuroasijskéhokontinentu, a srozlohou1 660 000km²je největší provincií ČLR. Na severu, západě a jihozápadě hraničí s osmi státy:Mongolskem,Ruskem,Kazachstánem,Kyrgyzstánem,Tádžikistánem,Afghánistánem,PákistánemaIndií; hraniční čára je 5400kmdlouhá. Na východě sousedí s čínskými provinciemiKan-suaČching-chaj, na jihu sTibetskou autonomní oblastí.
Jedná se o území bývalé separatistické republikyVýchodní Turkestán.
Oblast je obývána početnou národnostní menšinouUjgurů(přibližně 9 milionů obyvatel), jejichžmateřským jazykemjeujgurština,středoasijskýjazykturkickéhopůvodu. Další zdejší významné národnostní menšiny jsouKazašiaMongolové.
V Sin-ťiangu, zejména v neobydlených příhraničních oblastech, se nacházejí četné tzv. převýchovné tábory, v nichž jsou internováni ujgurští obyvatelé, často ve velmi špatných podmínkách. V rozporu s tvrzením čínské vlády, že tyto tábory pro Ujgury a příslušníky dalších menšin jsou postupně rušeny, podle zjištění Australského institutu pro strategickou politiku (ASPI) v roce 2020 naopak došlo k jejich dalšímu rozšiřování a budování nových objektů.