Husrav I.

Husrav I.(řeckyChosroés) bylperskývelkokrálz roduSásánovcůpanující v letech531–579. Byl třetím synem králeKaváda I., jeho bratři se jmenovaliKavusaZám. V perské tradici je Husrav znám pod přídomkemAnóšarván, což znamená „s nesmrtelnou duší“ či volně přeloženo „jehož sláva je nepomíjející“.
Za Husravovy vlády zažila sásánovská říše, jež koncem5. stoletíprošla vážnou krizí, nebývalý politický a kulturní vzestup, což se odrazilo i v četných legendách Orientu. Král sám byl vzdělaný, nábožensky tolerantní muž, nadaný vojevůdce i energický reformátor. Lze ho označit za důstojného protihráče jiného významného panovníka té doby –byzantskéhocísařeJustiniána I.(527–565). O Husravově věhlasu svědčí i to, že jeho jméno je ve tvaruKisrádodnes používáno varabštinějako označení pro krále, podobně jako je výraz císař odvozen z osobního jménaGaia Iulia Caesara.
Husrav se v pramenech poprvé objevuje v letech522/523, kdy se mu král Kavád pokusil neobvyklým způsobem zajistit následnictví – garantem se měla stát Byzanc a prostředkemadopcecísařemJustinem I., jemuž bylo navrženo definitivní řešení všech problémů mezi oběma státy. Kavád, který zjevně preferoval Husrava před staršími syny, patrně doufal, že za takových okolností bude císař nucen zasáhnout do poměrů v Persii v případě dynastických sporů. Avšak jeho kalkulace nevyšla, neboť Byzantinci žádost odmítli. Přesto Husrav v roce531celkem bez problémů převzal vládu v říši, ačkoli s nároky na trůn zpočátku vystupoval i jeho bratr Kavus, nejstarší z princů.
Východní Římané a Sásánovci se roku 531 nacházeli již několik let ve válečném stavu (zhruba od roku527nebo528). Šlo především o to, žePeršanéčinili pokusy prosazovatzarathuštrismusv dnešníGruzii, svémvazalskémstátě, který byl převážně obydlenkřesťany. I když boje probíhaly se střídavým štěstím a tedy v podstatě nerozhodně, nakonec se pro smírné řešení rozhodl roku532Husrav, protože potřeboval upevnit svoji vládu uvnitř. Tzv. „věčný mír“ s císařem Justiniánem mu vynesl velkou jednorázovou částku vezlatě, která byla pro říši více než vítaná. Zároveň Husrav potlačil pokus o uzurpaci zosnovaný svým synovcemKavádem, synem Zámovým.
Jak se ukázalo, věčný mír sKonstantinopolívydržel přesně osm let. Porušil ho roku540Husrav, který si jako záminku vzal nevyřešené hraniční spory mezi římskými a perskýmiarabskýmivazaly(GhasánovciaLachmovci). Do karet mu nahrával fakt, že Byzantinci byli vojensky vázáni v Itálii, kde probíhala zdlouhavá válka sOstrogóty, a že perskou říši v dané době nikdo z tradičních nepřátel neohrožoval – to se týkalo předevšímHefthalitůna východě. Bez významu nebyly ani královy úspěšné reformy ve třicátých letech, které jeho říši propůjčily mnohem větší stabilitu, než tomu bylo za panování Kaváda I.
Válka zpočátku probíhala plně pod taktovkou Husrava. Sásánovská vojska vpadla doSýrie, dobyla její metropoliAntiochii nad Orontema donutila byzantského vojevůdceGermana, bratrance Justiniánova, k ústupu. Pro obyvatele Středomoří znamenal pád Antiochie, jednoho z nejvýznamnějších měst Byzance, šok, zvlášť když Peršané deportovali většinu zdejších obyvatel doMezopotámie(byli usídleni v nově založeném městěVeh-Antiok-Husrav, jehož jméno znamená „Lepší než Antiochie je město Husravovo“). Perský král poté přijal od několika dalších měst výkupné a stáhl se zpátky zaEufrat, aniž by utrpěl výraznější ztráty. V příštích letech se situace na byzantsko-perském pomezí opět stabilizovala. Byzantinci zabránili roku544dobytí důležitéEdessya také boje naKavkazenevedly k jednoznačnému výsledku – roku545bylo proto uzavřeno příměří na pět let.
Toto vyústění se v krátké době stalo zdrojem nového napětí, neboť Byzantinci tlačili na krále, aby s nimi uzavřel řádnou mírovou smlouvu a on to vytrvale odmítal. Již roku548se opět rozhořely vleklé boje, tentokrát především na Kavkaze, kam Justinián vyslal silný oddíl vojska. Celých devět let trvalo, než byly válečné operace zase přerušeny, a vlastní mírovou smlouvu se podařilo uzavřít teprve roku561(padesátiletý mír). Husrav se vzdal oblastiLazikyuČerného mořea získal za to od Byzantinců roční platbu ve výši 30 000solidů. Avšak již po jedenácti letech se dohoda stala mrtvou literou: roku572vpadla byzantská vojska na perské území a v době Husravovy smrti (579) se obě říše stále ještě nacházely ve válečném stavu.
Z dalších Husravových zahraničněpolitických aktivit je třeba zmínit podrobení říše Hefthalitů, dávného protivníka Persie, kolem roku560. Došlo k němu ve spojení s tureckým vládcemIstämim, ovládajícím území mezi řekouAmudarjaaKaspickým mořem. Dobyté državy siTurcia Peršané rozdělili tak, že prostor jižně od Amudarji připadl Husravovi, zatímco zbytek získal Istämi. Z dlouhodobého hlediska se poměr sil na východě sásánovské říše příliš nezměnil, jen místo Hefthalitů museli perští králové v budoucnu zápasit s Turky.
Roku570zasáhl Husrav též do poměrů v jižníArábii, stojící již zhruba půl století podetiopskýmvlivem. Záminkou k intervenci se stalo povstání arabských předáků proti Etiopcům a výsledkem bylo zřízení vazalského státu v oblasti dnešníhoJemenu. Peršané celý prostor kontrolovali až do dobislámskéexpanze v7. století.
V oblasti vnitřní politiky si Husrav I. vytkl za cíl dva úkoly: důkladnou daňovou reformu, s níž započal již jeho otec, a vytvoření loajální vojensko-úřednickéšlechty, která by byla spolehlivější oporou vlády než dřívější vrtkavá feudalita.
Hospodářství sásánovského státu spočívalo stejně jako v jinýchstarověkýchspolečnostech především nazemědělství. Až do6. stoletísedaněvybíraly podle nahrubo odhadované úrody, a královská pokladna tak musela počítat s rok od roku se měnícími příjmy. Pokud chtělo centrum dosáhnout stabilnějšího výběru daní, bylo nutné zjistit veškerý zdanitelný majetek v říši a stanovit jednotný systém poplatků, zahrnující jednotlivé komodity. A právě k tomu přistoupil perský dvůr v druhé a třetí dekádě 6. století.
Poprvé v historii byla přesně vyměřena půda a určena daň z hlavy, kterou museli platit všichni kromě šlechticů, mágů, vojáků, nezletilých a starců. Z každéhogaríbu(plochy 60 × 60 loket) osetéhoobilovinamise odevzdával 1dirhamstátu, v případěvinné révyto bylo 8 dirhamů, zavojtěšku7 dirhamů, zadatlové palmy1 dirham atd. Daň z hlavy se pohybovala podle výše majetku mezi 4 až 12 dirhamy za osobu, platilo se ve čtyřměsíčních splátkách. Tímto způsobem získal Husrav mnohem více prostředků než předchozí perští králové, a mohl tak financovat nejen nákladné válečné podniky, ale také odškodňovat osoby, postižené mazdakovskými nepokoji z konce5. století.
Během sociálních nepokojů podnícenýchMazdakemzahynulo mnoho šlechticů a daleko většímu počtu byl zcela rozchvácen majetek. Husravovou snahou bylo vlastnické poměry v říši opět urovnat, avšak na novém základě. Ze šlechtických synků, kteří přišli o rodiče či majetek, chtěl vytvořit pevnou oporu své vlády, vrstvu, jež by mu byla osobně zavázána. Pro mladé aristokraty to znamenalo, že je král oficiálně adoptoval a přislíbil, že se postará o jejich zabezpečení. Drobným šlechticům se dostalo koní i zbroje, povolení vstoupit do královské gardy a pravidelnéhožoldu. Postupem doby se konstituovalo nejen loajální dvořanstvo, na něž se Husrav mohl spolehnout v oblasti správy a vedení ústředních úřadů, ale i nový důstojnický sbor v armádě.
Perskou říši král rozdělil do čtyř vojenských okruhů v čele s veliteli, z nichž největší odpovědnost připadla západnímu a východnímu, neboť zde bylo nutno nejspíše počítat s útočníky. Taková koncentrace moci v rukou jen několika málo činitelů byla nebezpečná, neboť se vytvářely podmínky pro rebelii. To se však plně projevilo až po Husravově smrti.
Z kulturního hlediska zažila Persie za Husravovy vlády všestranný rozkvět a pověst krále jako příznivceuměníafilozofiepronikla tehdy hluboko na západ. Známý je případ sedminovoplatónskýchfilozofů hledajících azyl u perského dvora, poté co císař Justinián nařídil zavřítathénskouakademii jako poslední centrum pohanství. Jeden z nich,Priskianos, sepsal dokonce spis s názvemOdpovědi filozofa Priskiana na otázky perského krále Chosroa. I když se Řekové nakonec vrátili domů, Husrav se o jejich osud nadále zajímal a v rámci mírových jednání v roce532se zasazoval u císaře o jejich beztrestnost.
Husravovi samotnému je připisováno středopersky psanéMravní naučení Husrava, syna Kavádovaa také slavnáKniha činů, dochovaná v arabské kroniceIbn Miskavajha. Zde král mimo jiné praví, že studoval „životopisy Římanů a Indů“ a vybral si z nich, co bylo prospěšné. Že v sásánovském státě skutečně působily rozličné vlivy – západní, východní i domácí íránské – dokazuje také soudobáarchitektura, kombinující rozličné dekorativní prvky.
Husrav I. je považován za jednoho z nejvýznamnějších panovníkůpozdní antiky. Dovedl sásánovský stát na vrchol moci, ovšem za cenu dlouholetých válek, které zemi značně vyčerpaly. Svou angažovaností na západě, jihu a východě značně přecenil možnosti a zdroje Persie. Podařilo se mu sice upevnit pozici ústřední vlády, ale tento úspěch se ukázal jako přechodný – jeho „nová šlechta“ postupně splynula se starou. Již na konci jeho dlouhé vlády se začaly zřetelně ukazovat první příznaky krize. Přesto je Husrav I. asi nejslavnějším sásánovským panovníkem, vzorem spravedlivého a řádného vládce, mužem, o němž se vyprávěly četné pověsti hluboko dostředověku.