Bangladéš

Bangladéš, plným názvemBangladéšská lidová republika(bengálskyগণপ্রজাতন্ত্রী বাংলাদেশ), je přímořský stát vjižní Asiiv historickémBengálsku, po němž nese název. Jeho sousedy jsou na západě, severu a východěIndiea na jihovýchoděMyanmar(Barma). OdNepálu,BhútánuaČínyje oddělen jenSiligurským koridorem, zvaným též Husí krk. Na jihu je obklopenBengálským zálivem.
Hlavním a největším městem jeDháka, druhým největším je přístavČitágáon. S počtem obyvatel 170 milionů je Bangladéš osmým nejlidnatějším státem světa, přičemž tento počet obyvatel obývá jen 144 tisíc kilometrů čtverečních, což z Bangladéše činí nejhustěji osídlený stát světa, pomineme-liměstskéa miniaturní státy. Oficiálním jazykem jebengálština. Většina obyvatel, okolo 90 procent, vyznáváislám. Jde tedy o třetí největší zemi na světě s muslimskou většinou. Významná je též zhruba osmiprocentníhinduistickámenšina. Ústava prohlašuje Bangladéš zasekulární stát, ale zároveň ustanovuje islám jakostátní náboženství.Bengálcitvoří 98 % celkové populace, což z Bangladéše činí jeden z etnicky nejhomogennějších států na světě.
Vznikl roku 1971 odtržením odPákistánu. Jde ounitární stát,ústavnírepublikuaparlamentnídemokraciiswestminsterským systémemsprávy, který je dědictvím britskéhokolonialismu. Země je rozdělena do osmi správních divizí a šedesáti čtyř okresů.
Ačkoli je často zdůrazňováno, že Bangladéš je chudá arozvojová země, je to také jedna z nejrychleji se rozvíjejících ekonomik na světě. Její hospodářství stále mohutní a podleMezinárodního měnového fondu(MMF) je z hlediskahrubého domácího produktuvparitě kupní sílyjiž 30. největším na planetě (k roku 2020). Jen šest státůEvropské uniemá ekonomiku větší. Při vyjádřeníper capita, tedy po vydělení tohoto výkonu obrovským počtem místních obyvatel, však je Bangladéš až 135. nejbohatší zemí světa, neboli, jinak řečeno, je 52. nejchudší ze 186 zemí, které MMF sleduje.
Název vznikl spojením dvou základů slov. Slovo "deš" se odvozuje od slova "deś", což znamená "země" nebo "kraj". Bengálci převzali své jméno od náčelníka Banga z kmene Bangů. Bangladéš tedy znamená "země Bengálců".
Přestože se můžeme setkat s tím, že se o Bangladéši hovoří v ženském rodě, podleÚstavu pro jazyk českýje jediné přípustné skloňování podle rodu mužského.
Nalezené nástroje zdoby kamennénaznačují, že území dnešního Bangladéše bylo osídleno lidmi již před 20 000 lety. Užitímědije doloženo k době zhruba 2000 př. n. l.Krátce poté začalo pěstování rýže. Etnické složení bylo zformováno okolo roku 1000 př. n. l. příchodem kmene mluvícíhodrávidským jazykem, který se nazýval Bang. Od jména tohoto kmene jsou odvozena všechna historická označení oblasti - Vanga, Banga, Bangala, Bangal, Bengálsko i Bangladéš.Nejstaršími státními útvary v oblasti byly patrněkrálovství Gauda, o němž se píše v textuMañjuśrīmūlakalpa, a které zřejmě existovalo ve 4. století př. n. l., snad souběžně existujícíkrálovství Vanga, nebo královstvíPundravardhana(či Pundra), o kterém se píše vMahábháratě.Jeho existence je nejjistější, hlavním městem bylMahasthangarh.Zbyly z něj jen ruiny, ale probíhá v něm archeologický průzkum a byl zde nalezen nejstarší nápis na území Bangladéše, pocházející ze 3. století př. n. l. Někdy v té době zaznamenali existenci oblasti i Evropané,antickézdroje hovoří o "království Gangaridai", které údajně odrazilo invaziAlexandra Velikého. Bývá ztotožňováno s královstvím Vanga, někteří archeologové se pokoušejí spojit tuto historii i s vykopávkami, jež v roce 1933 začaly u města Narsingdi.Ty jsou spojovány rovněž s městem Souanagoura, které na svou mapu světa umístilKlaudios Ptolemaios. Římští geografové umisťovali do oblasti také velký přístav, mohlo by jít o dnešníČitágáon.
Od 2. století př. n. l. bylo území součástíMaurjovskéříše. V té době pronikl do Bengálskabuddhismusa Bengálsko dokonce sloužilo jako základna buddhistickémisienaSrí Lanku. Po úpadku Maurjovské říše v 6. století získalo východní Bengálsko poprvé v historii samostatnost. Království se nazývaloSamatata, ale bylo velmi závislé na sousedníGuptovské říši.Království bylo ovládnuto dynastií Varman, poté se ho podařilo ovládnout v 7. stoletíHaršovi, který začal v oblasti budovat novou velkou říši. Krátce poté, někdy v 7. století nebo o něco později, území ovládl vládceŠašanka. Bengálská historiografie ho velmi vyzdvihuje a označuje ho za "prvního nezávislého krále Bengálska".Má být tvůrcembengálského kalendáře. Poté se moci chopili různé lokální dynastie. Nejvýznamnější byla buddhistická dynastie Pala, která oblast ovládala poměrně dlouho, zhruba v letech 750-1150. Za její vlády se zformovalabengálštinaa byl postaven klášterSómapura Mahávihára, dnes nejvýznamnější bangladéšská památka. Pobýval v něm i proslulý čínský buddhistický mnichSüan-cang.
Palu poté vystřídalahinduistickádynastie Sena. Ta ovlivnila dějiny Bengálska zcela zásadně. Svým konzervativním hinduismem a striktním vyžadovánímkastovníchpravidel si znepřátelila místní obyvatelstvo. Velké množství Bengálců, zejména těch zařazených do nižších kast, tak začalo rezistovat konverzemi kislámu. Někdy se proto hovoří o specifickém,egalitářskémrysu bengálského islámu.Nová hinduistická dynastie, Déva, která vystřídala staré vládce, byla mnohem tolerantnější, ovšem šíření islámu se jí už zastavit nepodařilo.
Ten se nakonec prosadil i vojensky, na počátku 13. století, především díky turko-paštúnskémugenerálovi Muhammadu bin Bachtijarovi Khaljimu. Ten na severu Indie povraždil tisíce buddhistů, v Bengálsku měl však lépe připravenou půdu. Zhruba na jedno století se Bengálsko stalo součástí takřka "celoindického"Dillíského sultanátu. Roku 1352 vzniklBengálský sultanát, který se omezoval na bengálské území, což bylo pro rozvoj oblasti příznivější. Hlavním městem se stalaGauḍa(zvaná též Gaur), významným centrem byl iSunargaon, památkou na tuto éru jeBagerhat("město mešit"). Bengálština v novém státě byla řečí většiny obyvatel,perštinase stala řečí úřední a také řečí obchodu.
V 17. století byl ovšem stát pohlcen dalším "celoindickým" projektem,Mughalskou říší. Mughalové učinili nejdůležitějším městemDháku. Udělali z ni hlavní město bengálské provincie.A také významné obchodní centrum. Na obchodu smušelínemse podílela hojně komunitaArménů, ale své základny měli v Bengálsku i Portugalci (tradičně, již od roku 1528 kontrolovali Čitágáon) a nově iNizozemci- 40 procent jejich dovozu z Asie bylo z Bengálska, v sortimentu textilu to bylo 50 procent a vhedvábídokonce 80 procent.Významným odvětvím se stala též stavba lodí - odhaduje se, že se v Bengálsku vyrobilo v té době ročně v průměru desetkrát více lodí než v celéseverní Americe. Odhaduje se též, že Bengálsko tvořilo asi polovinu hrubého domácího produktu celé říše. Část provincie zvaná Subah díky tomuto obchodu tak zbohatla, že místní lokální vládci, nawábové, se staly takřka nezávislými na centrální mughalské vládě. Stále více si také rozuměli s Evropany, s nimiž obchodovali. Památkou na mughalskou prosperitu je v Bangladéši především pevnostLalbagh.
Mughalové pomáhali Francii běhemsedmileté válkyproti Britům. Přímým důsledkem byla bitva u Plassey, kdeBritská východoindická společnostpod vedenímRoberta Clivea22. června 1757 rozhodujícím způsobem porazila bengálské vojsko a jeho francouzské spojence, a to i díky zraděMir Džafara, vrchního velitele nawábské armády, který přeběhl k Britům za slib, že pod britskou správou bude jmenován bengálským nawábem. Britové tak ovládli Bengálsko, jako první území v Indii, a v příštích sto letech postupně i celou Indii.
Roku1760se stalo Bengálsko britskou kolonií. Došlo k jakési refeudalizaci (systém zamindarů), avšak ještě závažnější bylo, že Britové podvázali "bengálský ekonomický zázrak". Ačkoli samotná Británie prožívalaprůmyslovou revoluci, v jí ovládnutém Bengálsku historikové rozpoznávají proces zvaný "deindustrializace Bengálska". Přímým důsledkem bylbengálský hladomorv roce 1770, který zahubil 10 milionů lidí, tedy až třetinu bengálské populace.Na prohlubující se zaostalost se umírněně snažili reagovat představitelé "bengálské renesance" jakoRámmohan Ráj, žádající reformy a vzdělání.Ale od počátku 19. století vypuklo i několik násilných povstání (nejznámější bylo to vedenéTitumiremroku 1830). Britská vláda je všechny bez potíží potlačila. Několik měst v Bangladéši se účastnilo iindického povstáníroku 1857. Po porážce povstání a plném ovládnutíIndického subkontinentuse začali Britové pokoušet pozvednout více i oblast Bengálska. Založili řadu škol, včetně univerzity. V roce 1862 byla postavena železnice. Některé přístavy byly deklarovány jako bezcelní, což rozhýbalo obchod. V 90. letech 19. století začala masivní elektrifikace, stavěly se i kanalizační systémy důležité pro udrženíhygienyv již znovu silně obydlených oblastech. Historici soudí, že ve druhé polovině 19. století bylo Bengálsko nejvíce prosperující částíBritské Indie.
V roce1905bylo Bengálsko rozděleno na západní hinduistickou a východní muslimskou část.Rozdělení se setkalo s odporem, a tak bylo Bengálsko v roce1915opět sjednoceno. Pomalu se rodila moderní bengálská politika. Na počátku 20. století se po Morley-Mintově reformě (Indian Councils Act 1909) a reformě z roku 1919 (Government of India Act 1919) zvýšilo zastoupení Bengálců ve správě země. V roce 1913 byla založena Bengálská provinční muslimská liga s cílem prosazovat občanská práva. Během 20. let byla liga rozdělena na frakce, část podporovala radikální islamistické hnutí Chilafat, druhá část upřednostňovala spolupráci s Brity za účelem dosažení samosprávy. Jen menší segmenty bengálských elit byly ovlivněnyatatürkovskýmsekularismem. Britská vláda v roce 1935 slíbila omezenou provinční autonomii. V roce 1937 bylo založeno Legislativní shromáždění Bengálska, největší zákonodárný sbor Britské Indie. Vzápětí vznikla první bengálská vláda, do jejího čela se postavilAbul Kasem Fazlul Huq. V roce 1940 Huq podpořil Lahorskou rezoluci, která předpokládala poválečný vznik nezávislých muslimských států v severozápadní a východní části subkontinentu. Huq zůstal v čele vlády až do osudného roku 1943. Vláda podle všeho v tom roce podcenilainflaci, která zasáhla bangladéšskou ekonomiku v důsledkudruhé světové války. Výsledkem bylhladomor roku 1943, během nějž zemřely 3 miliony lidí a další miliony zchudly.K hladomoru přispěla britská koloniální správa a vládaWinstona Churchilla, která exportovala potraviny z Indie bez ohledu na potřeby místního obyvatelstva.
V roce 1946 zvítězila ve volbách Bengálská provinční muslimská liga, která získala 113 z 250 mandátů.Husejn Šaheed Suhrawardy, který vynaložil marné úsilí o zachování jednotného Bengálska, byl nakonec jeho posledním premiérem. V roce1947nechaliBritovéBritskou Indiisvému osudu. Bengálsko bylo opět rozděleno podle náboženství. Převážněhinduistický západpřipadlIndiia muslimský východ se stal součástíIslámské republiky Pákistán. Západní Pákistán byl vzdálen od východního přes 1500 km.
Východní Bengálsko, jehož hlavním městem se stala Dháka, bylo nejlidnatější provincií pákistánské federace. Bylo také nejvíce kosmopolitní z provincií Pákistánu. V roce 1950 zákonodárné shromáždění Východního Bengálska přijalo pozemkovou reformu, čímž zrušilo polofeudální zamindarský systém. Hnutí za bengálský jazyk, jež vzniklo roku 1952, bylo první známkou tření mezi geograficky oddělenými částmi Pákistánu. V roce 1955 bylo Východní Bengálsko v rámci snahy o unifikaci země přejmenováno na Východní Pákistán. Napětí stoupalo v celé zemi a pákistánská armáda v roce 1958 vojenským pučem na jedenáct let nastolila v celém Pákistánu vojenskou vládu.
Po převratu vzrostly politické represe, což rozdmýchalo bengálský nacionalismus a odpor vůči diktátu ze západní části země. Tento sentiment byl posílen kroky, jako byla stavba přehrady Kaptai a násilné vysídlení obyvatel kvůli ní. Podle Bengálců západní Pákistán praktikoval rozsáhlou ekonomickou diskriminaci východního Pákistánu: vyšší vládní výdaje v západní části země, finanční převody z východního do západního Pákistánu, využívání devizových přebytků východního Pákistánu k financování západního dovozu, a to vše navzdory tomu, že východní Pákistán vyprodukoval 70 procent pákistánských příjmů z vývozu, zejména díky svému vývozujutyačaje.Nesmírně citlivá byla i jazyková otázka, Pákistán zakázal bengálskou literaturu a hudbu ve státních médiích.Nespokojenost vybublala na povrch v podobě bengálského povstání roku 1969.Vojenský diktátorAjub Chánjím byl sice přinucen k rezignaci, ale jeho nástupceJahja Chánihned znovu vyhlásilstanné právo. Olej do ohně přililcyklón Bhola, který v roce 1970 zdevastoval pobřeží východního Pákistánu a zabil půl milionu lidí.Ústřední vláda byla kritizována za špatnou reakci. Ve volbách v prosinci 1970 jasně zvítězila silně nacionalistická strana Awami (Lidová liga) žádající nezávislost Východního Bengálska. Získala 167 ze 169 křesel určených pro východ v pákistánském Národním shromáždění.
Když západ Pákistánu neumožnil vůdci této stranyMudžíburu Rahmánovipřevzít premiérský post východní provincie, propukly nepokoje. V Dháce se sešlo dvoumilionové shromáždění. 23. března byla prvně vztyčena bangladéšská vlajka, o dva dny později poslala vojenská junta na východ země armádu.Rahmán byl zatčen a odvlečen doKaráčí. Před svým zatčením však o půlnoci 26. března vyhlásil nezávislost Bangladéše, což vyvolalo mohutné lidové povstání apartyzánskou válkuznámou jakobangladéšská válka za nezávislost. Partyzánská armáda se nazývalaMuchti Bahini. Následné masakry prováděné pákistánskými vojáky Bangladéšané dnes označují zagenocidu.Odhady mrtvých se na obou stranách velmi liší, pohybují se od 300 000 až po 3 miliony. Miliony lidí také uprchly do Indie. Globální veřejné mínění se obrátilo proti Pákistánu. Tomu se nedařilo ani na bojišti – téměř celá země kromě hlavního města byla osvobozena bangladéšskými silami koncem listopadu. Po vstupu Indie do války byla v polovině prosince osvobozena i Dháka. Pod mezinárodním tlakem Pákistán pustil 8. ledna 1972 Rahmána z vězení. Indičtí vojáci zemi opustili 12. března 1972, tři měsíce po skončení války. Pákistán uznal Bangladéš v roce 1974, po nátlaku většiny muslimských zemí.
Ústavodárné shromáždění přijalo ústavu Bangladéše dne 4. listopadu 1972. Hovořila o sekulární, pluralitní parlamentní demokracii, obsahovala ovšem také odkazy na socialismus. Předseda vlády Rahmán ostatně záhyznárodnilhlavní průmyslová odvětví.Bral si stále více pravomocí a jeho hospodářská politika nebyla úspěšná – v roce 1974 propukl hladomor. V lednu 1975 zavedl Rahmán vládu jedné strany, podlesovětskéhovzoru. Zakázal všechny noviny kromě čtyř státních tiskovin. Proti tomu však armáda uspořádala puč, během něhož byl Rahmán zavražděn. V roce 1977 se prezidentem stal šéf armádyZiaur Rahmín.Zprivatizovalprůmyslová odvětví a uspořádal všeobecné volby v roce 1979. Vznikl poloprezidentský systém, v němž vládla Bangladéšská nacionalistická strana, a to až do roku 1982. V tom roce přišel další vojenský puč. Vládu vojáků smetlo až povstání roku 1990. V roce 1991 se konaly volby a byla obnovena demokracie.
Demokratickému systému od té doby dominují strany vedené dvěma ženami, Národní strana vedenáBégam Chálidu Zijáovoua Lidová liga vedenáŠajch Hasína Vadžídovou, dcerou Mudžíbura Rahmána.
Bangladéšská vlajka je tvořena zeleným listem o poměru stran 3:5 s červeným kruhovým polem, které je na zeleném pozadí posunuto mírně k žerdi.
Bangladéšský státní znak je tvořen leknínem, který je ze dvou stran ohraničen rýžovými snopy. Nad leknínem jsou čtyři hvězdy a tři spojené listyjutovníku.
Bangladéšská hymna je píseňAmar Shonar Bangla(českyMé zlaté Bengálsko). Autorem hudby i textu je básník a skladatelRabíndranáth Thákur(nositelNobelovy ceny za literaturu), který je také autorem hudby a textuindické hymny.
Území leží ve společnéříční deltěGangyaBrahmaputry. S rozlohou okolo 105 000 km² je největší deltou na světě.Žije v ní okolo 130 000 000 obyvatel. Přináší úrodné náplavy, ale také ničivé záplavy. Jižní část země leží na pobřežíBengálského zálivu. Severozápad a střední část země tvoří náhorní plošiny Madhupur a Barind. Jediným místem, kde se povrch znatelněji zvedá, jsouČittágongské horyna severovýchodě země.Podnebíovlivňujímonzuny, přinášející pravidelné a vydatné srážky. Velice časté jsou ničivépovodněatajfuny, které pravidelně připravují místní obyvatele o obydlí.Cyklón Bholav roce 1970 zahubil až 500 000 lidí. Další cyklón v roce 1991 usmrtil přes 140 000 lidí.Bangladéš má 57 přeshraničních řek, což činí řešení problémů s vodou politicky komplikovaným. Bangladéš je převážně rovinatý. Většina území je níže než 12 metrů nad hladinou moře a odhaduje se, že asi 10% území by bylo zaplaveno, kdyby hladina moře vzrostla o jeden metr.Bangladéšská voda je často kontaminovánaarsenemkvůli jeho vysokému obsahu v půdě - toxickému arsenu z pitné vody je vystaveno až 77 milionů lidí.17% země je pokryto lesy.
Ústava stanovuje Bangladéš jako stát sparlamentní vládou, kterou má vést volenýpremiér.Dlouhé období výjimečného stavu ale znemožnilo toto uspořádání státu uskutečnit.
Irene Khanovábyla sedmou generální tajemnicí mezinárodní lidskoprávní organizaceAmnesty International(2001–2009).
Bangladéš se dělí na 8 oblastí (bengálsky বিভাগbibhága,pl. বিভাগেbibhágé,anglickydivision), každé pojmenované podle svého správního střediska:
Relativně vysoké výnosyzemědělstvíneuživí vysokýpřírůstek obyvatel.Podvýživaje běžným jevem. Země patří k nejchudším na světě, přestože podle FAOSTAT patří k největším producentům juty (2), rýže (4), ryb (5), tropického ovoce (5), brambor (11) a čaje (11) - číslo uvádí velikost v mezinárodním srovnání. Hlavními plodinami jsourýže,kukuřice,pšeniceačaj, z technických plodin bavlník ajuta, ze které se vyrábí pytlovina. Chová sedrůbežavodní buvoli, rozšířený je rovněžrybolov. K dopravě se používá říčních veletoků. Železnice a silnice jsou ve špatném stavu.
Mnoho Bangladéšanů pracuje vtextilním průmyslu.V roce 2013 si vyžádalo 1138 obětízhroucení budovy Rana Plaza, kde si nechávaly vyrábět textilní zboží maloobchodní řetězce jako jsouBenettonneboCarrefour.
Specifickým druhem příjmů státního rozpočtu Bangladéše, hned po příjmech z oděvního průmyslu, jsou peníze plynoucí zOSNza vysílání bangladéšských vojáků a policistů do mírových misí. OSN přispívá vládě Bangladéše nejen kapitační platby za vojáky (cca 1000 USD za měsíc), ale i za používání vojenské techniky a vybavení (včetně nábytku).
Asi 75 % obyvatelstva žije na venkově. Počet obyvatel Bangladéše vzrostl z 44 milionů v roce 1951 na téměř 160 milionů v roce 2015.V metropolitní oblastiDhákyžije až 16 milionů lidí. Bangladéš je taknejhustěji osídlenýmstátem světa (pokud pomineme malé ostrovní země a městské státy): na území jen o málo větším, než byloprvorepublikové Československose tísní více obyvatel než má např.Rusko, resp. asi dvojnásobek obyvatelNěmecka. Takové nakupení populace představuje problém při častých přírodních katastrofách a také velmi zatěžuje životní prostředí státu.
Bengálcitvoří drtivou většinu populace Bangladéše.
Obyvatelé jsou z 87 %muslimové. Je tu velká menšinahinduistů(asi 12 % obyvatelstva). V regionuČittágongských horžijí domorodé kmeny, které vyznávají převážněbuddhismus. V Bangladéši žije též několik set tisíc muslimskýchRohingyů, kteří uprchli před pronásledováním v sousednímMyanmaru.
Národním básníkem Bangladéše bylKazi Nazrul Islam.Bangladéšané se hlásí i k nositeliNobelovy cenu za literaturuRabíndranáth Thákurovi, neboť byl etnický Bengálec a psal bengálsky. Za průkopnici bengálskéhofeminismuje označována spisovatelkaBegum Rokeyaová.V exilu dnes působífeministickáspisovatelkaTaslima Nasrinová. V roce 1993 vyšla její knihaLajja(Stud), jež pojednává o osuduhinduistickérodiny v Bangladéši, na které si vylévali zlost muslimští fundamentalisté po zničení jednémešityvIndii. Kniha byla muslimy často veřejně pálena, bangladéšská vláda spisovatelku oficiálně obvinila zrouhání, byl jí zabaven pas a její knihy zakázány. Muslimští duchovní nad ní vyhlásilifatvuza kritikuKoránu. S pomocíAmnesty International,PEN klubua vyslanceEvropské unievycestovala v roce 1994 z Bangladéše, získalaazylveŠvédsku.
K nejvýznamnějším památkám v Bangladéši patří městoBagerhatzvané též město mešit. Bylo založeno v15. stoletítureckým generálem Khanem Jahan Alim a bylo zapsáno na seznamsvětového dědictvíUNESCO.Druhou bangladéšskou architektonickou památkou, jíž se této cti dostalo, jebuddhistickýklášterSómapura Maháviháravystavěný již na přelomu 8. a 9. století.Dnes je možno spatřit jen jeho pozůstatky. Nacházejí se nedaleko města Paharpur. Příkladem mughalské architektury je pevnostLalbagh.Unikátem moderní architektury jeJatija Sangsad Bhaban, sídlo bangladéšského parlamentu, jež navrhlbrutalistickýamerický architektLouis Kahn, nebo národní mešitaBaitul Mukarram. Významným architektem mrakodrapů bylFazlur Rahman Khan.
Slavnosti nového roku -Mangal Šobhajatra- byly zapsány na seznam nehmotného kulturní dědictvíUNESCO.Stejně jako tradice potištěnéhomušelínunazývanéhoDžamdania hudební tradiceBaulů.
Začátek fotografie v Bangladéši spadá do roku 1971, kdy Bangladéš vyhrál válku za osvobození od Pákistánu. V té době byla nevyhnutelně nejvýznamnější fotografie z válečného období, což také značně pomohlo dokumentovat historii. Od války se fotografie a fotožurnalistika začleňují a pokrývají celou řadu témat včetně portrétů, krajiny, politiky, divoké přírody nebo módy. Jako v mnoha zemích byl vývoj techniky, řemesla a umění mimo jiné důsledkem změny technologie, zlepšování ekonomických podmínek a míry uznánífotografiejako svéprávné formyumění.Fotografiese v Bangladéši vyvíjela za spoluúčasti a zájmu od počátků tohotouměník úspěchůmBangladéšanůve světě fotografie do dnešních dní. Je pozoruhodné, že fotografie byla zavedena a rozvíjena jako institucionální a akademická disciplína prostřednictvím osobního úsilí, bez jakékoli zmínitelné pomoci nebo podpory ze strany vlády.
Na území Bangladéše se narodil významný vědecDžagadíščandra Bose. Ve fyzice se zabýval šířenímrádiových vlnamikrovln, přičemž jako první člověk použilpolovodičk detekci radiového signálu. V biologii přispěl především k výzkumu rostlin mj. jako vynálezce crescografu, přístroje na měření růstu rostlin.
Nejslavnějším bangladéšským sociálním vědcem je ekonomMuhammad Yunus(v latince též Júnus). Proslavil se velmi úspěšným konceptemmikroúvěru(poskytování drobných půjčekchudýmpodnikatelům, kteří jsou málo kredibilní na to, aby získaliúvěrod tradiční banky). Roku2006obdržel spolu sGrameen Bank, kterou založil,Nobelovu cenuzamír. Z banky ho však bangladéšská vláda donutila roku 2011 odejít.V roce 2024 se Muhammad Yunus stal předsedou prozatímní vlády.
V roce 2018 vyslal Bangladéš do vesmíru prvnígeostacionární družicinazvanouBangabandhu-1, když využil služeb americké společnostiSpaceX.Družice byla pojmenována poMudžíburovi Rahmánovi, zakladateli Bangladéše, který měl přízviskoBangabandhu–přítel Bengálska.
Bangladéšská kuchyně je v mnoha ohledech velice podobnáindické kuchyni, především v blízkosti hranic sMyanmarembyla ovlivněna takémyanmarskou kuchyní. Bangladéšská kuchyně nevyužívá příliš masa, nejčastěji se ale používají ryby z řek a moře. Základní potravinou jerýžealuštěniny. Typickými jídly jsoukari,biryani,kebab,čapatínebo čočkovýdál.Mišti doije slazenýjogurtpodávaný jakodezert.
Nejpopulárnějším sportem v Bangladéši jekriket. Bangladéšská kriketová reprezentace došla na světovém šampionátu nejdál do čtvrtfinále. Národním sportem jekabadi. ŠachistaNiaz Murshedse v roce 1987 stal prvním šachovým velmistrem v jižní Asii. Olympijských her se Bangladéš zúčastnil poprvé až roku 1984. Dosud (k roku 2018) se mu nepodařilo získat žádnou medaili.