Berlínská zeď

Berlínská zeďbylabetonovázeď s přilehlými střeženými pásmy, od její stavby v roce 1961 až do pádu v listopadu 1989 symbolstudené války, rozděleníBerlína,NěmeckaaEvropy(nazápadníavýchodní blok).
Po skončení 2. světové války na základěJaltské dohody:
Postupně docházelo ke zvyšování napětí mezi mocenskými bloky:
Těmito událostmi bylo rozdělení města fixováno politicky. V Berlíně platil i nadále čtyřmocenský status, což v praxi nemělo žádného významu. Berlín byl novouSRNjen s malými výjimkami považován za spolkovou zemi. Velký význam zde hrála skutečnost, že v letech 1949 až1961území NDR opustily téměř tři miliony obyvatel,z velké části odborníci s dobrým vzděláním; většina se rozhodla opustit NDR přes Berlín, kde hranice probíhala středem města a nebyla tak snadno kontrolovatelná.
Státní a stranické orgány NDR se pod tímto dojmem rozhodly provést opatření, která měla nekontrolovaným útěkům občanů zabránit. Walter Ulbricht původně od Sovětů požadoval obsazení západních sektorů vojenskou silou, to však Chruščov rozhodně odmítl, protože si nepřál konflikt s USA. Zbývala tedy jediná možnost – ohraničit západní sektory Berlína bariérou. Ještě15. července1961 dementoval na své tiskové konferenciWalter Ulbrichtjakékoliv úmysly hranici v Berlíně uzavřít. K rozhodnutí došlo zřejmě především z iniciativyN. S. Chruščovana setkání nejvyšších představitelůVaršavské smlouvyvMoskvě3.až5. srpna1961. Dne11. srpna1961 schválila Lidová komora NDR moskevská usnesení a12. srpna1961 uzavřela ministerská rada NDR usnesení o nasazení ozbrojených sil země na hranicích v Berlíně a o jejich uzavření. Západnízpravodajské službybyly o plánech sovětského bloku informovány, avšak jejich vlády nijak nezasáhly, protože stavba zdi vlastně jen zakonzervovalastatus quoa umožnila oběma blokům vyhnout se ozbrojenému konfliktu.
V noci z12.na13. srpna1961 obsadily ozbrojené síly NDR (armáda,policie,pohraniční strážajednotky podnikových milicí) hranice se Západním Berlínem a přerušily, nejdříve jen pomocíostnatého drátu, spojení mezi východním a Západním Berlínem. Teprve o tři dny později,16. srpna, vzhledem k absenci jakékoliv reakce z americké strany, začal být drát nahrazován zdí v pravém slova smyslu. V příštích měsících došlo k vybudování opevnění hranic mezi NDR a SRN, což upevnilo nepropustnost hranic mezi státyvýchodního blokua okolními státy. Tyto hranice se i z toho důvodu označují jako „železná opona“.
Zeď sestávala z více částí. Vlastní zeď, jak ji znala západní veřejnost, stála pár metrů od hranice Západního Berlína. Tato zeď se skládala z betonových, asi 3,6 metru vysokých panelů ve tvaru nepravidelného a převráceného písmene T. Přilehlý pozemek, ještě patřící k východnímu Berlínu, udržovaly hlídky v čistotě po průchodu kovovými dveřmi, které se v některých panelech nacházely. Na druhé straně zdi se pak nacházelo různě široké pásmo, skládající se z několika ochranných pásů: ostnatý drát, pás pro psy, pro pohraniční stráž, protipěchotní překážky i protitankové zátarasy, drátěná signální stěna a konečně další stěna z betonových prefabrikátů tvořila vnější okraj Berlínské zdi. Uvnitř zakázaného pásma mezi zdmi stály v nepravidelných rozestupech strážní věže (později rovněž z betonových prefabrikátů) a domky pro pohotovostní jednotky. V průběhu doby byla zeď neustále modernizována, jsou známy čtyři generace modelů. V domech stojících přímo na východoberlínské straně zdi byly zpočátku zazděny dveře a okna směřující k západním sektorům. Později byli obyvatelé vystěhováni a domy byly většinou strženy.
Zeď měla celkovou délku 165 km (45 km s hranicí Východního Berlína, 120 km čítala hranice mezi Západním Berlínem a Braniborskem).
Památná je návštěva prezidenta USAJ. F. Kennedyhov Berlíně roku1963, který během svého projevu pronesl německy větu „Ich bin ein Berliner!“ („Jsem Berlíňan!“).
Během příštích dnů došlo k dramatickým pokusům o útěk z NDR. Na místech, kde zeď ještě nebyla dostatečně vysoká nebo chráněná, respektive v domech, které stály přímo u zdi a kde ještě nebyla zabetonována okna, se stovkám občanů podařil útěk do západních sektorů, často s nasazením vlastního života.
Povel k použití střelné zbraně proti uprchlíkům ze strany východoněmecké pohraniční stráže sice existoval již od prvního dne, k jejich nasazení však došlo až o několik dnů později. K prvnímu známému případu zastřelení prchající osoby došlo 24. srpna 1961, k poslednímu 5. února 1989.
Během 28leté existence Berlínské zdi zde při pokusu o útěk zemřel značný počet občanů, často i v důsledku vykrvácení, protože východoněmecká pohraniční stráž nechala zraněné v oblasti strážních pásů několik hodin bez pomoci ležet.
Podle dnešních odhadů bylo za nedovolené opuštění republiky nebo pokus o něj (§ 213 trestního zákoníku NDR) odsouzeno kolem 75 000 občanů s tresty odnětí svobody do dvou let (v těžších případech do pěti let).
V jistém smyslu problematické bylo i používání hraničních přechodů mezi Západním Berlínem na straně jedné a východním Berlínem resp. NDR na straně druhé. Přechodů sice existovalo značné množství, jejich užívání však bylo omezeno nejen účelem („tranzit do SRN“, „přechod na letiště“, „návštěva v druhé části města“ atd.), ale i občanstvím osob, které těchto přechodů směly užívat. Až na nečetné výjimky (přechod na Friedrichstraße, zde ovšem ne pěšky a také ne autem) tato omezení vedla k tomu, že dostal-li občan Západního Berlína návštěvu ze SRN či zahraničí a chtěl-li s ní navštívit východní Berlín, bylo nutno použít rozdílných přechodů a na druhé straně se opět setkat.
O počtu obětí, které při pokusu o překročení zdi přišly o život, se vedly a dodnes vedou spory a zdá se být i v budoucnosti obtížné dojít k jednoznačným závěrům: v záznamech NDR se tyto incidenty neobjevují. Celé téma je v Berlíně stále kontroverzní.
Berlínská prokuratura roku 2000 udala počet 86 prokazatelně usmrcených; v této době předpokládáPracovní skupina 13. srpen(podle data zřízení zdi) nejméně 238 obětí, a jiná kritéria používáÚstřední úřad pro vyšetřování zločinů spáchaných režimem bývalé NDR, který v té době uvedl 262 obětí– jedná se očividně o zcela různá kritéria pro výpočet.Pracovní skupina 13. srpen poté roku 2004 svůj odhad snížila na 190 obětí. Od roku 2005 se bádáním na tomto poli zabývá iÚstředí pro soudobý historický výzkumv Postupimi, které 13. srpna 2006 uveřejnilo dosavadní stav výzkumu: z dosud 268 evidovaných případů lze 125 považovat za prokázané smrtelné incidenty, 62 případů lze vyloučit, 81 případů není ještě jednoznačně vyřešeno.
Všechna tato zveřejnění pokaždé zesílila i ve veřejnosti silnou kontroverzi o metodách a politickém pozadí výzkumu, o sympatiích či antipatiích a o vyrovnání se s minulostí.Nejasnými přístupy k tomuto choulostivému tématu byl zpečetěn i pomník obětem zdi, který byl 31. října 2004 zřízen Pracovní skupinou 13. srpen na bývalém přechoduCheckpoint Charlie. Po mnoha protestech majitele pozemku a po diskusích a kompromisních návrzích na alternativní pomník byl 5. července 2005 odstraněn.
Nový pomník, věnovaný 128 ověřeným obětem berlínské zdi byl odhalen v květnu 2010 v rámci památníku Berlínské zdi na Bernauer Straße.Pomník s názvemFenster des Gedenkens(Okna památky) je tvořen železnou zdí, do níž jsou vsazeny skleněné tabulky s fotografií oběti (není-li známa podoba, je tabulka z neprůhledného skla), její jméno, datum narození a úmrtí. V roce 2016 obsahovala 139 tabulek se jménem. V pomníku se však nachází 162 okének, takže popřípadě zjištěná nová jména bude možné doplnit.
Dvaadvacetiletý Joachim Rudolph (* 1939) uprchl v září roku1961zNDRdo Západního Německa.Zde jej a jeho kamaráda oslovila dvojice Italů, kteří bydleli na koleji a chystali se z východního Berlína dostat do Západního Berlína tunelem pod Berlínskou zdí rodinu svého známého.Joachim Rudolph znal situaci ve Východním Německu a s pomocí souhlasil.V poškozené továrně na západní straně Berlínské zdi se podařilo najít vhodné místo, které nebylo sledováno a kde bylo možno začít s kopáním tunelu.Berlínská zeď zde navíc rozdělovala ulici Bernauer Strasse na její „západní“ a „východní“ část.Skupina „tunelářů“ se rekrutovala ze známých a spolehlivých studentů a postupně během dvou až tří týdnů se jejich počet dostal až na třicítku.Pracovali ve třech směnách, v polosedě se rýčem probíjeli zeminou a délka denního přírůstku tunelu kolísala od desítek centimetrů až po dva metry.Nakonec byl tunel o celkové délce 135 metrů, nacházející se asi 6 metrů pod povrchem, po více než půl roce příprav a kopání dokončen.Tunel ústil ve sklepě domu číslo 7.Útěk 29 mužů a žen z východního do Západního Berlína se uskutečnil ve dnech 14. a 15. září1962.Uprchlíci se shromažďovali v restauracích v blízkosti domu číslo 7, kde čekali na znamení, po němž se v dohodnutých časových odstupech (15 minut) vydávali na cestu do sklepa domu číslo 7.Odtud byli provázeni tunelem co nejrychleji, protože se štola rychle plnila vodou a zakrátko se stala naprosto neprůchodnou.
Pád Berlínské zdi9. listopadu 1989 se odehrál stejně překvapivě jako její stavba. V posledních dnech své existence se východoněmecké stranické vedení zabývalo diskusemi o nutných změnách, mimo jiné i diskusí o hranicích. Na tiskové konferenci 9. listopadu 1989, přenášené televizí, předčítal člen politbyraGünter Schabowskikrátce před sedmou hodinou večer jakoby mimochodem ze svých poznámek usnesení ministerské rady, podle kterého byly cesty i do západního zahraničí povoleny a mohly se uskutečnit přes všechny pohraniční přechody. Na otázku, kterou položil italský novinář Riccardo Ehrman, od kdy toto usnesení vstoupí v platnost, odpověděl Schabowski, že „podle mého názoru ihned“ (což, jak se později ukázalo, nebylo správně, na druhé straně dokumentu, kterou Schabowski dostal, ale ve zmatku si jí nevšiml, stálo, že to má být od následujícího dne).
V příštích hodinách docházelo k hromadnému návalu na berlínských hraničních přechodech, kolem 23. hodiny východoněmecká pohraniční stráž kapitulovala, a kolem půlnoci proudily desetitisíce Východoberlíňanů přes všechny přechody do Západního Berlína.
Až do roku1997se konalo více tzv. „procesů se střelci na zdi“, jejichž obžalovaní byli zodpovědní za povely ke střelbě na prchající. K obžalovaným patřili iErich Honecker,Egon Krenz,Willi StophaErich Mielke.
Celkem bylo 35 obžalovaných zproštěno obžaloby, 44 jich bylo odsouzeno k podmíněnému odnětí svobody, 11 k odnětí svobody až do sedmi a půl let (mimo jiné i Egon Krenz).
Po pádu komunistického režimu došlo k postupnému odstranění většiny symbolů staré doby. Tomuto osudu neušla ani Berlínská zeď. Jedinými většími souvislými zbytky jsou tzv.East Side Galleryna břehuSprévya dva malé úseky – první mezi Postupimským náměstím (Potsdamer Platz) aCheckpoint Charliea druhý na Bernauer Straße. Postupně byla vybudována i dlážděná čára označující, kudy Berlínská zeď vedla.
O historii zdi (a útěků přes ni) je možno se poučit v muzeu Dům na Checkpoint Charlie (Haus am Checkpoint Charlie), které existuje již od roku 1963 (nachází se na stejnojmenném bývalém přechoduCheckpoint Charlie).