Luis Buñuel

Luis Buñuel Portolés(22. února1900,Calanda–29. července1983,Ciudad de México) bylšpanělskýfilmový režisér tvořící nejvíce vMexikua veFrancii. Je považovaný za jednu z nejvýznamnějších osobností dějinkinematografie.
Jeho otec, Leonardo Buñuel González, v mládí odjel jako voják naKubu, kde po skončení služby založil železářství, v důsledku čehož značně zbohatl. Po návratu do Španělska se ve třiačtyřiceti letech oženil s tehdy osmnáctiletou Mariou Portoles. Na jejich svatební cestě vPaříži, v hotelu Ronceray, byl Luis počat. Narodil se v Calandě,aragonskévesnici s tehdy asi pěti tisíci obyvateli, jako první z celkem sedmi sourozenců. Pár měsíců po jeho narození se rodina přestěhovala doZaragozy, kde Luis vyrůstal ve velmi dobrých podmínkách – jeho otec patřil k nejbohatším lidem ve městě.
V roce 1907 nastoupil na jezuitskou kolej Colegio del Salvador, na kterou, navzdory její přísnosti a archaické struktuře, měl poměrně dobré vzpomínky. V roce 1915 přestoupil na státní lyceum a po maturitě, roku 1917, byl na doporučení senátora dona Bertolomé Estebana přijat domadridskéStudentské rezidence, kde na přání svého otce začal s inženýrským studiem agronomie. Poté, co se dozvěděl, že v zahraničí hledají lektoryšpanělštiny, přešel na studiumliteratury,filosofieahistorie, protože jen tak měl naději, že bude jako lektor vybrán. V roce 1922 začaly být ve Španělsku vydávány práceSigmunda Freuda, které v Buñuelovi okamžitě vzbudily také velký zájem opsychoanalýzu. Během doby studia si našel celou řadu nových přátel, přičemž nejbližší mu byliFederico García LorcaaSalvador Dalí.
V roce 1925 byla pod záštitouSpolečnosti národůvytvořena organizaceSocieté internationale de cooperation intellectuelle(Mezinárodní společnost pro intelektuální spolupráci) a Buñuel se stal tajemníkem španělského představiteleEugenia d’Ors. V důsledku toho odjíždí do Paříže, kde se s velkým zaujetím začíná zabývat filmem. Nejenže pravidelně navštěvoval biograf, někdy až třikrát denně (přičemž ho nejvíce oslovil snímekFritze LangaUnavená smrt), ale zapsal se také do hereckého kurzu pořádnéhoJeanem Epsteinem. Při natáčení jehoMaupratamu bylo umožněno zastávat nejrůznější pomocné práce, díky čemuž poprvé nahlédl do technického pozadí realizace filmů. Přitom se seznamuje s kameramanemAlbertem Duvergerem, který pro něj později točil Andaluského psa a Zlatý věk.
V Paříži se začíná přibližovatsurrealismu, velmi ho oslovila kupříkladuLa Révolution Surréaliste, a to především pro svoji otevřenost. Přímý kontakt se surrealistickou skupinou však zahájí až po natočení svého prvního filmu.
V roce 1928 už patřil v oblasti filmu mezi Španěly k nejznalejším. Při jedné ze svých návštěv Španělska například vedl ve Studentské rezidenci o filmu přednášku, dostal také několik nabídek k realizaci menších snímků. Z nich však z finančních důvodů nebyl realizován žádný. Svůj skutečně první film, nazvanýAndaluský pes, natočil v roce 1929, poté co společně se Salvadorem Dalím veFigueresunapsaliscénář. Kladli si přitom za cíl zachytitnevědoméprocesy, nepoužít nic, co by mohlo být jakkoli vysvětleno. Po zveřejnění filmu, v červenci téhož roku, se mu dostalo vřelého uznání z řad surrealistů a Buñuel byl přijat do skupiny kolemAndré Bretona.
O několik měsíců později začal práci na dalším filmu, který nazvalZlatý věk. Navzdory původnímu plánu byl tentokrát podíl Dalího, pro vzájemnou nejednotnost, minimalizován. Výsledný hodinový film byl poprvé uveden na konci listopadu 1930 a vyvolal skutečný skandál. Scény s kostrami duchovních, otcem, jenž zastřelí svého syna nebo s biskupem vyhozeným z okna rozběsnily diváky z pravicově orientovaných sdružení jakoLiga vlastencůneboProtižidovská liga, kteří poté zdemolovali promítací sál. V rámci zachování veřejného pořádku policejní prefekt Chiappe 10. prosince film zakázal.
V roce 1930 přijal nabídkuMetro-Goldwyn-Mayerjet doUSAa seznámit se s tamější filmovou technikou. Po několika zajímavých náhledech dohollywoodsképráce se v dubnu 1931 vrátil do Španělska, kde o rok později natočil svůj třetí filmLas Hurdes – Země bez chleba, dokument zobrazující zoufalou bídu domorodých Hurdů. I v tomto případě ale zůstal zneuznán – film byl ve Španělsku zakázán.
Nadcházejícíobčanská válkapráci na filmu značně ztěžovala. Následný historický vývoj mu na příštích deset let znemožnil věnovat se samostatné režisérské činnosti. Roku 1934 dostal místo vedoucího dabingu uWarner Brothersv Madridu a produkoval různé komerční filmy. V tomtéž roce se také oženil s Francouzkou Jeanne Rucar.
Po vypuknutí občanské války se vŽenevěsetkal s republikánským ministrem zahraničních věcí, který ho požádal, aby odjel do Francie a byl nápomocen tamějšímu velvyslanci. Buñuel žádosti vyhověl a v Paříži, kde se mimo jiné staral o shromažďování republikánskýchpropagandistickýchfilmů, zůstal až do konce války.
V roce 1939 odjel opět do USA, kde měl působit jako historický poradce u filmuCargo of Innocence. Vzápětí byl však vydán zákaz natáčení jakýchkoli filmů o španělské válce, a tak se ocitl bez uplatnění. Odjíždí tedy doNew Yorku, kde byl přijat do Musea moderního umění a pracoval zde na výběru a distribuci filmů antinacistické propagandy. Roku 1942 tamějšíkatolickýpředstavitel využil svého vlivu a s ohledem na Dalího knihu „Tajný život Salvadora Dalího“, v níž byl Buñuel označen zaateistuakomunistu, zařídil jeho propuštění. V roce 1944 se vrací doLos Angelesa stará se zde o španělské verze filmů z produkce Warner Brothers.
V roce 1946, ve věku 46 let, dostal nabídku natáčet vMexiku. Přijal a tím začalo jeho nejproduktivnější období. Natočil zde dvacet filmů — všechny v poměrně omezených podmínkách, s malými náklady a s velmi krátkou natáčecí dobou (nepřesáhla 24 dní). Prvním snímkem bylGran Casino, jehož neúspěch ho však zanechal na dva a půl roku bez práce a bez prostředků. Změnu přinesl v roce 1949 filmFlamendr, jenž se naopak těšil velkému komerčnímu úspěchu.
Následujícím projektem byliZapomenutí, příběh z chudého mexického předměstí, který v zemi svého vzniku vyvolal ostře kritické reakce, byl označen jako protimexický a některé organizace dokonce požadovaly Buñuelovo vyhoštění. Naproti tomu naMezinárodním filmovém festivalu v Cannesslavil velký úspěch a dostal dokonce cenu zarežii. Poté se i v samotném Mexiku situace poněkud uklidnila a film začal být přijímán. Obecně je to jeden z Buñuelových nejúspěšnějších filmů.
Dále v poměrně rychlém sledu točil filmy, kterými si již v Mexiku vydobyl pevnou pozici. Mezi nimi například příběh paranoikaOn,Zločinný život Archibalda de la Cruz(s herečkou českého původuMiroslavou Stern) neboNazarín.
V roce 1960 zahájil spolupráci s producentemGustavem Alatristem, který mu ponechal úplnou volnost, jedinou podmínkou bylo, že se bude natáčet ve frankistickém Španělsku. To vyvolalo především v řadách republikánských exulantů poněkud rozhořčení, nicméně výsledný film,Viridiana, nezklamal. Ve Španělsku způsobil skandál a byl zakázán, naproti tomu vCannesbyl oceněnZlatou palmou.
Další dva filmy produkované Alatristem, tentokrát realizované v Mexiku, bylyAnděl zkázyaŠimon na poušti. Mezitím ve Francii vzniklDeník komorné, při němž poprvé spolupracoval sJean-Claude Carrièrem, který se stal jeho dvorním scenáristou, podílel na psaní scénářů pro všechny následující Buñuelovy francouzské filmy (tedy všechny kroměTristany, která se natáčela ve Španělsku).
V roce 1969 natočilMléčnou dráhu, první část z umělecké trilogie, kterou dále tvoří,Oscaremoceněný,Nenápadný půvab buržoazieaPřízrak svobody. V této trojici filmů, zpracovaných podle původních motivů, dovedl k dokonalosti svůj specifický umělecký projev a dosáhl svého tvůrčího vrcholu.
Jeho poslední filmTen tajemný předmět touhy, vznikl až poté, co byl režisér svými přáteli k práci přemluven, protože původně už dál natáčet nechtěl. Zajímavostí filmu je hlavní postava – mladá žena Conchita, kterou ztvárňují hned dvě charakterově odlišné herečky –Carole BouquetaÁngela Molinová.
V roce 1982 vydal knihu vzpomínekDo posledního dechu, kterou podle jeho vyprávění sepsalJean-Claude Carrière. Rok nato vCiudad de México, pravděpodobně na následkycirhózy jater, zemřel.
Své tvůrčí období započal na poli uměleckéavantgardy. Jeho první film, vytvořený společně s přítelem Salvadorem Dalím, znamenal mezník v historii světovékinematografie. Andaluský pes se společně se Zlatým věkem stali klasickými dílysurrealistickéhofilmu. V obou pracích se silně odráží vlivFreudovýchteorií – velký důraz je kladen na oblastnevědomí. Spolu s tím vyniká společensky kritický faktor.
Ačkoli v dalších obdobích tvořil filmy komerční, nedá se říct, že by se surrealistické elementy z jeho tvorby nadobro vytratily. Naopak, setkávat se s nimi můžeme i v jeho pozdějších pracích, samozřejmě v umírněné podobě. Ne všem jeho záměrům byla ale vždy umožněna realizace, například v Zapomenutích zamýšlel bez nějakého zvláštního důvodu nechat na lešení budovy v pozadí rozmístit symfonickýorchestr. Producent však tomuto plánu zamezil.
Velmi podstatným prvkem v jeho tvorbě jesen, jímž byl velmi fascinován. Sám prohlásil, že kdyby si mohl vybrat co bude posledních dvacet let života dělat, spokojil by se s dvěma hodinami aktivního života denně a zbytek by prosnil, za podmínky, že by si všechno pamatoval. Rovněž postavy ve svých filmech nechával snít velmi často, ať už ve spánku nebo při denním snění. S oblibou také činil hranici mezi snovými a reálnými sekvencemi maximálně neurčitou.
Obzvlášť oblíbeným materiálem byly pro Buñuela náboženské motivy – ať už se v jeho filmech objevují jen okrajově, nebo jsou ústředním tématem (Mléčná dráha). Pro mnohdy kritické vyznění těchto scén bývá často pokládán za tvrdého odpůrce náboženství. Jeho vztah k němu byl však velmi specifický. Sám se považoval zaateistu, ale osobně se přátelil s několika duchovními, i jeho manželka byla hluboce nábožensky založená. Obecně se dá říci, že ho víra spíše přitahovala, odsuzoval ale organizované náboženství a přehnané nároky a vlivkatolické církve.
Základem jeho práce byl přesnýscénář. Ačkoli divák může mít dojem, že některé scény jsou výsledkem režisérovy improvizace, zpravidla bylo vše promyšleno do nejmenších detailů. Na scénáři pracoval osobně, ale vždy ve spolupráci s ještě dalším scenáristou – ať už to byl v posledním desetiletí věrnýJean-Claude Carrière, nebo dříveJulio AlejandročiLuis Alcoriza.
Jeho způsob natáčení byl nesmírně ekonomický. S nechutí opakoval záběry a často se spokojil hned s prvním, natáčecí doba byla tedy vždy velmi krátká. Preferoval také delší pasáže bez zbytečných střihů a to vše se odrazilo na spotřebě materiálu – nepřekročila 20000 metrů filmového pásu za film. Také závěrečný střih běžně trval pouhé dva dny.