Dánština

Dánština, (dánskydansk) jeseverogermánský jazyk, kterým hovoří okolo 5,5 milionu lidí, a to především vDánsku. Početné jazykové menšiny žijí vseveroněmeckéspolkové zemiŠlesvicko-Holštýnsko, naFaerských ostrovecha vGrónsku. Je blízce příbuzná snorštinouašvédštinou, s nimiž je do jisté míry vzájemně srozumitelná.
Dánština se od ostatních skandinávských jazyků začala oddělovat kolem roku1000a v porovnání s nimi prošla největšími změnami. V obdobíHansy, která založila pobočky i vDánsku, převzala zdolnoněmčinycelou řadu slov, a to nejenom slovník oborů a řemesel, které přišly s Hansou do Dánska (jakož i do celéSkandinávie), ale dolnoněmecká slova pronikla až do základního slovníku. Během jazykového vývoje se značně zjednodušilagramatika, předevšímskloňováníačasování. Současná dánština má převažující charakteranalytického jazyka.
Dánština jeindoevropský jazyk, který patří do severogermánské větvegermánských jazyků. Spolu sešvédštinouabokmålem(jedna z variant norštiny) se řadí mezi východoskandinávské jazyky, zatímconorština(resp. varianta označovaná jakonynorsk),faerštinaaislandštinase řadí mezi západoskandinávské. Toto rozdělení vyplývá zfonologickýchrozdílů, které mají základ již v době nářečního štěpenístaré severštiny. Ve východoskandinávských jazycích například zanikly původnídvojhlásky, zatímco západoskandinávské jazyky tyto dvojhlásky zachovaly.
Jiné rozdělení řadí dánštinu spolu se švédštinou a norštinou mezi kontinentální skandinávské jazyky, které mají v současnosti charakteranalytických jazyků. Ostrovní skandinávské jazyky (faerština, islandština) si uchovaly charakterflektivních jazyků.
Nejvýznamnější fonetické charakteristiky dánského jazyka jsou tyto:
Gramatickástruktura dánštiny je podobnánorštiněašvédštině, především norštině, resp. její spisovné variantěbokmål, což vyplývá ze skutečnosti, žeNorskobylo od roku1380do roku1814pod dánskou vládou a dánština tam byla po celou dobu úředním a spisovným jazykem. Bokmål bylkodifikovánna základě jazyka dánsko-norského.
Vmorfologiidánštiny došlo během historického vývoje ke značným zjednodušením (zejménaohýbání), což jí v současnosti dává charakteranalytického jazyka.
V dánštině došlo ke splynutí mužského a ženskéhorodu, moderní dánština má 2 rody – společný a střední.
Z původního systému 4pádůse upodstatných jmenzachovalnominativagenitiv(zakončení-s), který má funkci výlučně přivlastňovací. V ostatních případech je podstatné jméno ve tvaru nominativu.Syntaktickévztahy se vyjadřují pomocípředložek.
Jako ve všech skandinávských jazycích se určitýčlenpřipojuje v podoběkoncovkyk podstatnému jménu:
Množné číslo končí většinou na-er, přičemž některá slovapřehlasujíkmenovou samohlásku:tand'zub' →tænder'zuby'. Ojediněle dochází k nepravidelnostem, např.:barn'dítě' →børn'děti'.
Jednoslabičná neutra a některá jednoslabičná maskulina mají většinou v množném čísle-e:
Systémslovesmá, stejně jako i v ostatních germánských jazycích, jednoduché tvary v přítomném aminulémčase. Ostatní časy se tvoří pomocnými slovesy. Slovesa se neobejdou bez osobníchzájmen, protože pozbyla skoro všech odlišujících osobních koncovek. V přítomném čase se zachovala pouze koncovka-r, která původně označovala druhou a třetíosobujednotného čísla (jako v současnéislandštině).
Jako všechny germánské jazyky rozlišují i skandinávské jazykyslabá a silná slovesa:
Přídavná jménamají určitý a neurčitý tvar.
Neurčitý tvarse používá s neurčitým členem a při používání bez členu. Ve středním rodě přibírá přídavné jméno koncovku-t(tento tvar často funguje i jakopříslovce). V množném čísle mají koncovku-e. Např.:
Vurčitém tvaruse připojuje koncovka-ev obou rodech v jednotném i množném čísle. Určitý tvar se používá s určitým členem (denpro společný rod,detpro střední rod, v množném čísle pro oba rodyde[di:]), který v tomto případě stojí před přídavným jménem. Připojený člen přitom odpadá. Např.:
Některá adjektiva se neskloňují: bra 'dobrý', moderne 'moderní', tilfreds 'spokojený', stakkars 'ubohý' aj.
Přídavné jméno se přizpůsobuje podstatnému jménu i vpřísudkovépozici:
Dánština používálatinkubez písmeneQa s následujícími písmeny, která se umísťují v tomto pořadí na konec abecedy:
Písmenac,w,x,zse vyskytují jen ve slovech přejatých (např.cykler, českycyklista). Na rozdíl od češtiny je spřežkach– která se v dánštině vyskytuje jen v cizích slovech – chápána jako dvě písmenacaha je řazeno v abecedě meziceaci.
V běžném hovoru Dánové používají nářečí, která se rozdělují do 3 základních skupin:
Důležitým rozlišujícím rysem nářečí je přítomnost rázu. Většina nářečí má ráz. Bez rázu jsou nářečí na jihu země. Část těchto nářečí má melodický přízvuk (jako švédština a norština), který je v korelaci s rázem v jiných nářečích.
Nářečí se liší také počtem mluvnických rodů. Některá nářečí mají dva rody (společný a střední) jako spisovná dánština. Část nářečí však zachovává systém tří rodů (mužský, ženský a střední). Nářečí na západě země rody vůbec nerozlišují.
Nářečí na západě a jihu Jutska také nemají připojený určitý člen. Ten vždy stojí před podstatným jménem, např.æhus– spisovněhuset(ten dům).