Mount St. Helens

Mount St. Helens([maunt sejnt helens],českyhora St. Helens, v jazyce původních obyvatel z kmeneKaulicůLawetlat'la) je aktivnísopka, nacházející se v severní částiKaskádového pohoří, ve státěWashington, veSpojených státech amerických.Jedná se ostratovulkán, tudíž je tvořenalávouapyroklastiky, které ji svým střídavým ukládáním postupně vybudovaly. Hora byla pojmenována pobritskémdiplomatovi, nesoucí titulSt Helens. Je známá svým masivnímsesuvema silnouerupcíz roku1980, jež během pár minut zničila území o ploše 600 km² a zabila 57 lidí. Poslednívulkanická aktivitaproběhla mezi říjnem2004a lednem2008. Jedná se o nejaktivnější sopku Kaskádového pohoří.
Sopka odmístních indiánských kmenůzískala několik jmen, odkazujících na její sopečnou činnost.  KmenPuyallupůhoru nazývalLoowitlatkla(v překladuDáma ohněčiPaní ohně), zatímcoKaulicovéji pojmenovaliLawetlat'la(v překladuKouřící hora). KmenKlickitatpoužíval trochu odlišnější názevLouwala-Clough(v jejich jazyce Kouřící hora nebo Ohnivá hora).Když v roce1792britskýprůzkumníkKrálovského námořnictva,George Vancouver, jako prvníevropskýkolonistasopku spatřil, pojmenoval ji po tehdejším britském diplomatovi,Alleynu Fitzherbertovi, který jako první nesl titulbaron St Helens.
Intuitivně se nabízející překlad „hora svaté Heleny“, s nímž se včeštiněběžně setkáváme,je proto nepřesný a zavádějící.
Mezidomorodými indiányexistovaly legendy, vysvětlující sopečnou povahu, jak Mount St. Helens, tak dalšíchKaskádovýchvulkánů. Nejslavnější z nich je příběhMost bohů, vyprávěný lidmi z kmeneKlickitat. Líčí se v něm pověst o náčelníkovi všech bohů a jeho dvou synech: Pahtovi (také nazývaný jako Klickitat) a Wy'eastovi. Ti cestovali po řeceColumbiiz dálného severu, aby hledali vhodnou oblast k usazení. Když do jedné takové dorazili, pochvalovali si, že ještě nikdy neviděli krásnější zemi. Jenže synové se o ní pohádali. Otec spor vyřešil vystřelením dvou šípů ze svého mocného luku – jeden na sever a druhý na jih. Pahto následoval šíp na sever a usadil se tam, zatímco Wy'east udělal totéž s šípem, směřujícím na jih. Náčelník bohů pak postavil Most bohů, aby se jeho rodina mohla pravidelně scházet. Později se Pahto a Wy'east zamilovali do krásné dívky jménem Loowit, ovšem ta si mezi nimi nedokázala vybrat. Oba o ni bojovali, zatímco ničili okolní vesnice a lesy. Zpustošená země se otřásala tak silně, že obrovský most spadl do řeky. Tím vzniklaSoutěska řeky Columbie. Náčelník za trest všechny tři srazil dolů. Tam, kam dopadli, se proměnili ve velké hory. Z Wy'easta se stalaMount Hood, z Pahta sopkaMount Adamsa krásná Loowit se proměnila na St. Helens.
Hora, zejména její část nad hranicí stromů, má mimořádný posvátný a duchovní význam pro kmenyKaulicůaYakamů. Hraje důležitou roli v jejich příběhu o stvoření, včetně některých písní a rituálů. Jako projev uznání kulturního významu bylo území sopky s plochou více 49 km² zapsáno do národního registru historických míst.
Mount St. Helens se nachází v severozápadní částiSpojených států amerických, na jihozápadě státuWashington. Leží 85 km severovýchodně od městaPortland, 160 km jižně odSeattlua 135 km východně odTichého oceánu. V roce1982byla společně s přilehlým úpatím vyhlášena za národní památkuNárodní vulkanická památka Mount St. Helens. Ta je zároveň součástíNárodního lesa Gifforda Pinchota. Nejbližšími sousednímisopkamijsou:
Přederupcív roce1980byla Mount St. Helens s výškou 2950 m pátou nejvyšší horou ve státěWashingtona v okolním panoramatu tvořila nápadnou dominantu. Tyčila se více než 1,5 km nad svou základnou, přičemž spodní svahy splývaly s přilehlými horskými hřebeny. Pro její symetrický kužel, jehož vrchol byl pokryt sněhem a ledem, se jí někdy přezdívalo „FudžiAmeriky“.Průměr základny činí 9,7 km.
Leží v povodí tří hlavních řek (Toutle,LewisaKalama), které jsou napájeny tajícím sněhem a ledem na vrcholu. Toutle odvodňuje severovýchodní, severní a západní úbočí, zatímco Kalamě přísluší jen jihozápadní svah. Jižní, východní až severovýchodní úbočí odvodňuje Lewis, která je s průměrným průtokem 173 m³/s a plochou povodí 2710 km² z těchto tří řek největší. Všechny tyto toky odvádějí vodu do řekyColumbie, která se vlévá doTichého oceánu. Na Lewis byly pro výrobu elektřiny postaveny třipřehradní nádrže(horní Swift, prostřední Yale a dolní Merwin). Rozkládají se 15–30 km jižně až jihozápadně od sopky a celkový objem zadržované vody se blíží k téměř 2 km³.
Přestože Mount St. Helens leží v okreseSkamania, přístupové komunikace k hoře vedou přes okresyCowlitz(na západě) a Lewis (na severu). Hlavní pozemní komunikací jeRoute 504, která slepě končí u Observatoře na Johnstonově hřebenu, zhruba 8 km severozápadně od vulkánu.
Z hlediskaKöppenovy klasifikace podnebíse okolí St. Helens nachází v klimatickém typuCsb(středozemní podnebí s teplými léty) a její nejbližší úpatí vCsc(středozemní podnebí s chladnými léty). S narůstající nadmořskou výškou se na ní vyskytují chladnější klimatické typy, napříkladCfc,Dfca na samotném vrcholuET. Převažující větry vanou odTichého oceánuna východ, severovýchod a jihovýchod. Hora tvoří bariéru mořské vzduchové hmotě, postupující směrem do vnitrozemí, díky čemuž jsou na ní vyšší srážkové úhrny. Zároveň se na východní straně sopky uplatňuje srážkový stín. Sníh se ukládá do sněhových polí aledovců. Na vrcholu může za rok nasněžit až 4,9 m. V nadmořských výškách nad 1200 m je obvyklé, že sněhová pokrývka o tloušťce více než 3 m přetrvává až do července.
St. Helens je součástíKaskádského vulkanického oblouku, řetězce dvou desítek aktivníchsopek, táhnoucího se podél tichomořského pobřeží odBritské KolumbievKanaděpřesstát Washingtonaž do severníKalifornie.Tento pás je částí tzv.Pacifického ohnivého kruhu, geologicky aktivní zlomové linie vícerotektonických desek, obklopující v délce 40 tisíc kilometrů téměř celýTichý oceán. Kaskádský vulkanický oblouk leží v místěsubdukce, kde se těžší oceánská deskaJuan de Fucapodsouvá pod kontinentálníseveroamerickou deskurychlostí asi 26 mm za rok.Tím zde vzemské kůředochází k obrovskému napětí a to se uvolňuje seismickou činností v podobězemětřesení. Subdukující deska Juan de Fuca dále klesá a zhruba ve hloubce 65–130 km dochází vlivem vysokých teplot a tlaků k jejímu tavení, čímž se z ní uvolňují plyny avodní pára. Vzniklémagma, obohacené těmitoplyny, poté díky své nižší hustotě stoupá k povrchu, kde tvoří a pohánířetězce sopek. V důsledku přítomnosti plynné složky sesopečná činnostčasto projevuje explozivními, někdy i velmi mohutnýmierupcemi.
Magma pod St. Helens se hromadí ve dvoumagmatických krbech. První leží v hloubce 5–12 km, druhý v 12–40 km.Existují domněnky, že dolní komora by mohla být sdílena se sousedníMount Adamsa vulkanickým polemIndian Heaven.
Svahy a úpatísopkyposkytují domov pro druhy, typické pro západní částekoregionuCascades. Tato oblast je bohatá nasrážky, například ujezeraSpiritčiní průměrný roční úhrn 2373 mm. Díky tomu selesůmdaří až do nadmořské výšky 1600 m. Nejhojnějšími druhy jsoujedlovec západní,douglaska tisolistá,zerav obrovský,jedle líbezná,jedlovec Mertensůvacypřišek nutkajský. V důsledku vulkanické aktivity je hranice lesa na St. Helens situována níže, zhruba 1340 m n. m. Alpínskéloukybyly na sopce spíše výjimečné.Kamzík bělákobýval vyšší partie hory,sopečný výbuchv roce1980však většinu tamější populace zdecimoval.Co se týče velkýchsavců, v lokalitě se běžně vyskytujíwapiti západní,jelenec černoocasý,medvěd baribalapuma americká.
Předsopečnou erupcív roce1980se na svazích hory vyskytovalo celkem třináctledovců(z čehož dva na jižním úbočí zůstaly nepojmenované):Shoestring,Forsyth,Ape,Nelson,Dryer,Toutle,Talus,Swift,Wishbone,LoowitaLeschi. Jejich celkový objem činil 180 milionů m³ (0,18 km³). Katastrofální událost poslední dva uvedené zcela zlikvidovala, zatímco Wishbone přišel o převážnou část své hmoty. Úplným zničením vrcholu sopky došlo zároveň k zániku akumulačních oblastí ledovcůForsyth,Nelson,ApeaShoestring, kde hromaděním sněhu vznikaly.V roce2001se na St. Helens nacházely jen ledovceApe,Swift,ToutleaTalus, včetně obou dvou bezejmenných.
Hned první zimu po pohromě se na dně mohutného atriovéhokráteruvytvořil zcela novýledovec. Od svého objevu na konci 80. let zůstal dvě dekády nepojmenovaný, nicméně vědci mu neoficiálně říkaliCrater Glacier(českyKráterový ledovec). V roce2005ho Rada státu Washington pro geografické názvy označila jakoTulutsonský ledovec. Název navrhl jeden člověk zindiánského kmeneKauliců, jenž v překladu znamená „led“. Dalšími uvažovanými možnostmi byly:Crater,SpiritčiTamanawas. Finální rozhodnutí, které by platilo pro celéUSA, musela ještě v červnu2006učinit Rada USA pro geografické názvy. Ta vybírala meziKráterovým ledovcem,Tulustonským ledovcemaLedovcem Krafftových. Poslední návrh byla pocta pro manželský párfrancouzskýchvulkanologů,Catherine a Maurice Krafftovi. Ty roku1991usmrtil nečekaně velkýpyroklastický proudjaponskéhovulkánuUnzen, společně s dalšími 41 vědci a novináři. Navzdory nevoli státuWashingtona Lesní služby USA byl nakonec zvolen názevKráterový ledovec.
Díky vysokým a vůči slunci příznivě situovaným stěnám kráteru poskytujících stín po většinu roku, v kombinaci s hustým sněžením a opakovaným sněhovýmlavinám, ledovec rychle nabýval na tloušťce (4,3 m za rok). Roku2001dosáhl jeho objem 120 mil. m³, z čehož 2/3 tvořil led. O tři roky později pokrýval plochu 0,93 km². Ve stejnou dobu se obnovilasopečná činnosta trvala od října2004do ledna2008. Formující selávový dómuprostřed kráteru ledovec rozdělil na západní a východní čelo. Zároveň oba konce odsunul ke stěnám. V důsledku toho se ledovec zdeformoval a proměnil v chaotickou změťledovcových trhlinaseraků.Navzdory několikaleté vulkanické činnosti byl pohyb čel zachován s tím, že sunutí více zastíněného východního čela bylo rychlejší než čela západního. V květnu2008se oba konce spojily alávový dómbyl tak ze všech stran obklopen ledem.Od roku2004se navíc na vnitřních stěnách kráteru vytvořily nové ledovce, které přivádějí horninu a led do hlavníhoKráterového ledovce. Podvou letechměl ledový příkrov průměrnou tloušťku 100 m a maximálně až 200 m, což je téměř tolik, kolik má mnohem starší a rozlehlejší ledovecCarbonna sousedníMount Rainier. Nutno dodat, že ledovec v kráteru St. Helens je geologicky velmi mladý. V současnosti je na hoře podobný objem ledu, jako před erupcí z roku1980. Každé léto, kdy nastává tání svrchní vrstvy, se povrch ledové masy stává tmavší díky příměsímsopečného popeluapyroklastik.
Voda z ledovce je odváděna dvěma souběžnýmipotoky,Step Creeka vodnatějšímLoowit Creek. Ty z něj však nevytékají přímo, ale kvůli poréznímu podloží postupně vyvěrají na povrch. Jejicherozníčinnost vyhloubila do severního úbočívulkánuhlubokékaňony, včetně řady vodopádů, z nichž nejvyšší jsouLoowit FallsaStep Falls. Jejich postupná migrace a vývoj ilustruje malou odolnost a nestabilitu podloží. Vodopád naStep Creekse od 90. let do roku2020posunul o 100 m proti proudu a jeho výška se snížila z původních 50 m na 21 m. Vodopád naLoowit Creekustoupil o 12 m, zatímco jeho výška se z 57 m navýšila na 61 m. Oba toky se spojují 5 km od sopky a vznikáGlacier Creek, jenž se po dvou kilometrech levostranně vlévá do severnízdrojniceřekyToutle.
George Vancouver, velitelkrálovského námořnictvaa posádka průzkumné lodiHMSDiscoveryse stali prvnímiEvropany, již na vlastní oči poprvé spatřilistratovulkánSt. Helens, a to dne19. května1792během objevování severního pobřežíTichého oceánu. Když20. říjnatéhož roku vplul Vancouver sDiscoverydo ústí řekyColumbie, pojmenoval horu po tehdejším britském diplomatoviAlleynu Fitzherbertovi, nesoucímu titulbaron St Helens.O několik let později zaslechli průzkumníci, obchodníci a misionáři v regionu zprávy oerupci. Současní geologové a historici určili, že k ní skutečně došlo v roce1800, což rovněž znamenalo začátek 57 let dlouhého erupčního obdobíGoat Rocks.Sopečným popelemznepokojení členové zdejšíhoindiánského kmeneNespelemse rozhodli utěšit „rozhněvané bohy“ tancem a modlením, v důsledku čehož si nestačili udělat dostatečné zásoby na zimu, při níž je poté sužoval hlad.
V roce1829zahájil Hall J. Kelley kampaň za přejmenováníKaskádového pohořínaPrezidentovo pohoří(President's Range) a zároveň změnit názvy všech zdejších významných velehor pobývalých prezidentech USA. V letech1831a1835psal Meredith Gairdner, lékař zFort Vancouver, o erupční aktivitě. Avšak to, co nazývalproudy lávymohly ve skutečnosti býtlaharynebopyroklastické proudy. Koncem podzimu nebo začátkem zimy roku1842byli evropští osadníci a misionáři svědky další sopečné erupce. Popel se mohl dostat až do sousedníhoOregonuna jihu do vzdálenosti 80 km, přičemž slabé erupce pokračovaly následujících 15 let až do konce vulkanického obdobíGoat Rocks. O rok později údajně mělalávanebo žhavý popel těžce popálit nohu jednomu indiánovi během lovu jelenů. Zraněný muž vyhledal ošetření ve Fort Vancouver.17. dubna1857noviny Republican informovaly, že Mount St. Helens či jiná sopka na jihu je v činném stavu, nicméně absence výraznější vrstvy popela v rámcistratigrafickéhoprůzkumu vypovídá o nízké intenzitě dané události.
Celou eruptivní aktivitu St. Helens lze rozdělit do dvou etap: rané a moderní. První (fázeApe Canyon,CougaraSwift Creek) zahrnujepleistocenníepochu před 275–12,8 tisíci roky. Druhá (fázeSpirit Lake) začala před 3900 roky a trvá dodnes.Obě etapy se od sebe liší především složením vyvrhovaných produktů. Během prvnívulkánvyvrhovaldacitovéaandezitovélávy, zatímco v moderní etapě je složení lávy různorodější (odolivínovéhočedičeaž po andezit a dacit).
Poslední eruptivní fáze, Spirit Lake, započala před 3900 lety a trvá dodnes. Dělí se na kratší období, kterými jsouSmith Creek,Pine Creek,Castle Creek,Sugar Bowl,Kalama,Goat Rocka Moderní období.
Vyvrcholení nastalo roku1535, kdy na všech svazích teklo mnoho velkých lávových proudů andezitového složení. Rok1570se považuje za konec střední Kalamy. Nejvýznamnější událostí pozdní Kalamy byl růst velkého dacitového dómu na vrcholu hory mezi roky1620a1720. Jeho formování doprovázely pyroklastické proudy a lahary, postupující po všech svazích.
Po posledníerupciv roce1857přešla Mount St. Helens do stavu klidu a do roku1980u ní nedošlo k žádnému sopečnému výbuchu.15. březnase však pod horou odehrálo několik malýchzemětřesení, naznačujících možný pohybmagmatu. Prvním signálem, že by mohlo dojít ukončení 123 let dlouhého období klidu,byl mělký otřes s magnitudem 4,2Mw, k němuž došlo20. březnav 15:45místního času. Do konce měsíce seismická aktivita zesílila. Mezi26.a27. březnembylo detekováno 174 otřesů o síle vyšší než 2,6Mw.Do18. květnasi držely slabě rostoucí trend. Zatímco na začátku dubna bylo denně registrováno pět zemětřesení s magnitudem 4,0Mwa víc, týden před 18. květnem to bylo již osm otřesů. Opakovaně na svazích hory spouštěly sněhovélaviny.
Prvníerupcenastala27. březnave 12:36. Bylafreatického typu(výbuch páry, způsobené zahřátímpodzemní vodymagmatem, aniž by došlo k jejich přímému kontaktu). Vytvořilakrátero šířce 75 m asopečný popelvyvrhla do výšky 2,1 km.Následovaly další zemětřesné roje a série freatických výbuchů, při nichž sopečný popel vystoupal až do výšky 3,4 km. Druhý kráter se zformoval29. března. Mračna popela doprovázely dokonce ivulkanické blesky. O den později bylo registrováno již 93 samostatných výbuchů. Na začátku dubna vulkanology a geology znepokojil výskyt harmonických otřesů.Guvernérkastátu Washington, Dixy Lee Ray, vyhlásila3. dubnavýjimečný stav.Později se od30. dubnamusel uvést v platnost zákaz vstupu do tzv.červené zóny. To mnoha majitelům chat znemožnilo přístup k jejich nemovitostem.Červená zóna je oblast kolem sopky, vytyčená odborníky na základě znalostí o jejích minulých erupcích, kam by mohl sahat výskyt nebezpečných sopečných jevů. Navzdory nevoli naléhajících geologů bylo území zóny zmenšeno kvůli tlaku ze strany majitelů chat, táborníků, turistů a těžařských společností.7. dubnase sopečný kráter rozrostl na šířku 500 m a hloubku 150 m.
Na konci dubna experti zAmerické geologické služby(USGS) s překvapením zjistili, že se severní svah vyboulil směrem ven o nejméně 82 m. Od té doby se tento „hrb“ rozrůstal každý den o dalších 1,5–1,8 m.V první polovině května činilo vydutí již 120 m. Zároveň se samotný vrchol sopky začal propadat a klesat. Tyto změny vmorfologiihory souvisely s celkovou deformací, která do poloviny května navýšila objem St. Helens o 0,13 km³.Tento nárůst pravděpodobně odpovídal množstvímagmatu, které se při výstupu odklonilo a začalo se hromadit pod severním svahem. Tento morfologický útvar, kdy se magma hromadí těsně pod povrchem, který tím vyboulí, se odborně nazývákryptodóm.30. dubnavydali geologové prohlášení, kdesesuvtéto struktury označují za primární nebezpečí a že by taková událost mohla vést kerupci.7. květnase obnovily sopečné výbuchy, podobné výbuchům z konce března. Do18. květnabylo zaznamenáno asi 10 tisíczemětřesení.Hypocentravětšiny z nich se soustředila na malé ploše přímo pod severním úbočím. Viditelné erupce ustaly16. května, což snížilo do té doby velký zájem veřejnosti a následně i počet pozorovatelů.Rostoucí tlak obyvatel přinutil úřady, aby17. květnaumožnily majitelům nemovitostí, nacházejících se v červené zóně, zachránit alespoň část svého majetku. Další taková akce, prováděna přibližně padesáti nákladními vozidly, byla naplánovaná na neděli 18. května v 10:00,jelikož více než 300 lesních dělníků, kteří by normálně v zóně pracovali, tam zrovna nemělo být. Těsně před finální erupcí dosahovalo vydutí kryptodómu už 150 m. Magma zahřívalo systém podzemních vod, což způsobovalo mnohofreatických výbuchů.
VulkanologUSGSDavid Johnstonvykonával v noci ze17.na18. květnahlídku na provizorním pozorovacím stanovištiColdwater II, ležícím na vrcholu horského hřebenu jen 8 km severně odsopky. Ještě v 07:00 ráno posílá rádiem zprávu do střediska veVancouveru, že aktivita hory nevykazuje žádnou změnu oproti předchozím dnům.
V 08:32místního časudochází přímo pod severním svahem Mount St. Helens kzemětřesenío síle 5,1Mw. Zhruba po 7 až 20 sekundách kolabuje celé severní úbočí sopky v podobě gigantickéhosesuvu. Jde o největší sesuv v zaznamenané historii. Dosáhl rychlosti 177 až 249 km/h a když se dostal k protějšímu 350 m vysokému hřebenu Coldwater, částečně ho překonal. Avšak většina masy jím byla odkloněna západním směrem do údolí severní zdrojnice řekyToutle. Dno jejího údolí bylo v délce 27 km pohřbeno pod 46 m (místy až 180 m) mocnou vrstvou sutě. Sesuv o objemu 2,9 km³ nakonec pokryl oblast o ploše 62 km². Když masahornindorazila k jezeruSpirit Lake, rozkládající se 8 km severně od sopky, vytvořilo se na němmegatsunamivysoké 180–260 m. Vlna při nárazu na protější severní břehy vystoupala po horských svazích a smetla tamější vrostlý les. Vracející se voda poté stáhla kmeny stromů zpět do jezera. Ty dodnes plavou na jeho hladině a zabírají zhruba 40 % jeho rozlohy.
Sesuvúbočísopkyzapříčinil výrazné snížení litostatického tlaku, který do té doby působil na nahromaděné aplynemnasycenédacitovémagma, uložené pod severním svahem. Několik sekund po zkolabování hory prorazilo při své expanzi na povrch v podobě silné laterální (bočně směřované)erupce.Vznikl masivní a žhavýpyroklastický proudo teplotě 360 °C, který se vějířovitě rozpínal a šířil severním úpatím. Zpočátku se pohyboval rychlostí 350 km/h, ale brzy zrychlil až na 1080 km/h, přičemž nakrátko mohl překonat dokonce irychlost zvuku. VulkanologDavid Johnstonještě stačil radiem poslat zprávu: „Vancouvere! Vancouvere! Už je to tady!“. Po několika desítkách vteřin se žhavé mračno přižene ke stanovištiColdwater IIa Johnston umírá. Pyroklastický proud během několika minut zničil území o rozloze 600 km² a přibližně 30 kilometrů od sopky se jeho postup zastavil. Do vzdálenosti 13 km bylo zničeno úplně vše. Žhavé mračno zde nebylo nikterak vychýleno terénními nerovnostmi. Přelomení a spálení všech stromů nastalo 13–30 km odkráteru. Zde semorfologieterénu na směřování proudu již projevila, což ilustruje orientace popadaných kmenů. Po obvodě této oblasti sice zůstaly stát, ovšem horké plyny je zbavily listí a větví. 18. května se vyskytlo ještě nejméně 17 menších pyroklastických proudů o teplotě 700 °C, jejichž celkový objem činil asi 0,21 km³. Jejich depozita, tvořící dnes tzv.Pemzovou pláň, rozkládající se bezprostředně pod bývalým severním svahem, měla ještě dva týdny po erupci teplotu 300–420 °C. Druhotné výbuchy páry, generované tímto teplem, vytvořily mnoho kráterů rozesetých jak na pláni, tak na jižním břehu jezeraSpirita v horní části povodí severní zdrojnice řekyToutle. Tyto výbuchy probíhaly i měsíce po katastrofě, poslední zřejmě nastal16. května1981.
Méně než 10 minut posesuvua laterálníerupcidošlo k 10 hodin trvajícípliniovské erupci, která už byla směrována klasicky vertikálně. Její vrcholná aktivita nastala mezi 15. a 17. hodinou odpolední a za celý den se doatmosférydostalo 520 milionů tunpopelaapemzy.Erupční sloupecdosáhl výšky více než 20 km. Kvůlistatické elektřině, vzniklé třením vířících částic sopečného popela, ho doprovázelyvulkanické blesky, které zažehly mnoholesních požárů. Následně erupční sloupec zkolaboval a po svazích sopky postupovaly novépyroklastické proudy. Silné vzdušné proudění vysoko vatmosféřeunášelosopečný popelsměrem na východ-severovýchod rychlostí 100 km/h. V 9:45 zasáhlsopečný spadměstoYakima, vzdálené 140 km, kde napadlo celkem 10–13 cm. Oblasti pod postupujícím sopečným mrakem se uprostřed dne ponořily do tmy a  viditelnost klesla na 3 m. V 11:45 se popel dostal do 400 km vzdálenéhoSpokane, kde se naakumulovala vrstva silná 13 mm (Video). Hlášen byl také zYellowstonského národního parku,Denveru,MinnesotyaOklahomy.Celouplanetuobletěl během 2 týdnů. Na konci odpoledne 18. května se erupce zeslabila, ačkoliv pokračovala po celou noc a též v následujících dnech.
Uvolněný žár rozpustil 70 % sněhu aledovcůna vrcholu, kde bylo dohromady uloženo celkem 180 mil. m³ vody. Vznikly tak mohutnélahary– sopečné bahnotoky s konzistencí betonu, skládající se z vody,popela, kusů hornin a toho, co po své cestě proudy strhly. První se objevily v 08:50 a největší postihl řekuToutle. V místě soutoku její severní a jižní zdrojnice dosáhl hloubky 7,2 m. V 13:00 se dostal do řekyCowlitz, kam se Toutle vlévá. Nakonec svůj postup ukončil v řeceColumbii, do níž bylo transportováno celkem 3 miliony m³ sopečného sedimentu, což na jejím úseku dlouhém 6 km snížilo hloubku o 8 m. Vlivem toho se dočasně uzavřela lodní trasa doportlandskéhopřístavu, využívaného i zaoceánskými plavidly. Lahary se nevyhnuly ani řeceLewis. Když vodní nádrž Swift, horní z trojice přehrad, pojala 14 milionů m³ bahenní vody, její hladina do poledne stoupla o 79 cm.
Při erupci celkem zemřelo 57 lidí, z nichž 54 zahynuli mimo vyznačenou červenou zónu. Počet mrtvých však mohl být mnohem větší, protože v pondělí 19. května měly v postižené oblasti pracovat stovky dřevorubců.Mezi významné oběti patřili:
Událost z18. května1980je nejtragičtější a ekonomicky nejničivějšísopečnou erupcívhistoriiUSA. Bylo zničeno 200 budov, 47 mostů, 24 km železnic a 298 km silnic. Erupce vyvrhla více než 1 km³popela,pemzyalávy, což naindexu vulkanické aktivityodpovídá stupni VEI 5. Uvolnilo se 24 megatun tepelné energie, což se rovná 1600atomovým pumám, svržených naHirošimu.Masivnísesuvseverního svahusopky, který laterální výbuch bezprostředně předcházel, měl objem 2,9 km³. Sopečný kužel přišel o 13 % ze svého objemu a výška hory se tak snížila o 400 m (z 2950 m na 2549 m). Vznikl v ní atriovýkráter, otevřený ve své severní části. Jeho půdorysné rozměry činí 1,6 × 3,2 km. Hloubka dosahuje 640 m.
Pyroklastický proudzničil na severním úpatí lesní oblast s výměrou 600 km² (pro představu: rozlohaPrahyzaujímá jen 496 km²). Poškozeno nebo zničeno bylo 9,4 milionů kubíkůdřeva, z čehož se nejméně 25 % podařilo vytěžit. Uhynulo až 5 tisícjelenů, 1,5 tisícelosůa přes 12 milionůlososů. Kromě lesnictví utrpělo škody taktéž zemědělství.Sopečným spademnejvíce utrpěly plodiny jako jepšenice,jablka,bramboryavojtěška. Naproti tomu v následujících letech zaznamenala místní sklizeň pšenice a jablek mnohem vyšší výnosy, patrně díky úrodnosti popela a jeho schopnosti lépe zadržovat vlhkost.
Sopečný popelzpůsobil dočasné problémy i v dopravě. Spad výrazně snížil viditelnost (někde jen na 3 m), což si vyžádalo uzavření okolních dálnic a silnic. Mezistátní dálniceInterstate 90zeSeattludoSpokanebyla uzavřena na 1,5 týdne. Letecká doprava, zejména ve východní částiWashingtonu, byla na několik dní až dva týdny přerušena. Zrušeno bylo více než tisíc komerčních letů. Sopečný popel zkratovaltransformátory, což zapříčinilo výpadky v dodávce elektřiny, a taktéž působil problémyspalovacím motorům, když kontaminoval olejové systémy či ucpal vzduchové filtry. Negativní vliv popela pocítily i zařízení nalikvidaci odpadních vodneboúpravy pitné vody. Obyvatelé z postižených regionů museli nosit respirátory, aby si chránili dýchací ústrojí před sopečným popelem, jehož vdechování je zdravotně škodlivé a při vyšších koncentracích i životu nebezpečné. Pro některé komunity ve východního Washingtonu bylo odstranění a likvidace popela velkou výzvou. Odhaduje se, že z dálnic a letištních ploch bylo odstraněno přes 900 tisíc tun sopečného materiálu a např. ve městěYakimatrval úklid až 10 týdnů. Jakodeponieposloužily starélomyči stávajícískládky. K ochraně před větrem posloužilo překrytíornicía zatravnění.
Škody napáchanéerupcíSt. Helens dosáhly 1,1 miliardydolarů, což po započítáníinflaceby v roce2018činilo 3,4 miliardy dolarů (73,9 miliardKč). Z toho 100 milionů dolarů připadlo nasopečným spademzapříčiněné škody v zemědělství.Nezaměstnanostv nejbližším okolí sopky stoupla desetinásobně. Výrazně, leč dočasně utrpěl také turismus (hlavně vNárodním lesu Gifforda Pinchota), který je veWashingtonuvýznamným zdrojem financí. Došlo na zrušení řady akcí, společenských setkání, a to i v sousedním státěOregon.
Několik let po erupci se úřady musely začít zabývat jezeremSpirit. Masivní sesuv totiž pohřbil jeho přirozený odtok, hladina tudíž nekontrolovatelně stoupala a možné protržení mohlo způsobit ničivé záplavy na řeceToutle. V roce1985tak byl na západním břehu, Harryho hřebenem, vyhlouben 2,58 km dlouhý odvodňovací tunel, který vodu z jezera gravitačně odvádí do potoka South Coldwater Creek (přítok severní zdrojnice Toutle). Hladina Spiritu se tak stabilně udržuje na kótě 1038 m n. m.
Negativní důsledky erupce se v některých ohledech projevují dodnes. I po 40 letech stále unáší severní zdrojnice řekyToutlevelké množstvísedimentůtím, jak v blízkosti St. Helens eroduje sopečný materiál a suť ze sesuvu. Ty pak dále po proudu zanášejí koryto, snižují plavební hloubku a zmenšují průtočný profil řeky, což zhoršuje průběhpovodní. Aby byl dolní tok ochráněn, nechali armádní inženýři na zdrojnici vybudovat sedimentační sypanouhráz. Situovaná je zhruba 33 km od sopky, dokončena byla v roce1989, na výšku měří 56 m a na délku 575 m. Nádrž o objemu 197 mil. m³ se sedimentem zcela naplnila již v roce2012(původně se počítalo až s rokem2035) a přestala tak plnit svůj účel. O rok později proto byla výška přehrady stavebně nadvýšena o 2,1 m.
Bezprostředně po hlavní erupci, mezi19.a24. květnem, byla aktivitasopkyomezena na výrony páry zkráterua sekundární exploze v depozitechpyroklastických proudů, kterésopečný popelvynášely do výšky jen 2 km. První většíerupcenastala25. května1980ve 02:30 a vytvořilasloupecpopela vysoký 14 km, přičemž ji předcházelo zvýšeníseismické aktivity. Jelikož k sopečnému výbuchu došlo ve chvíli, kdy se nad horou zrovna vyskytovalabouřka, byl popel silnými větry distribuován na západ a jih, čímž se dostal až do sousedního státuOregon. Událost také doprovázely pyroklastické proudy, které byly kráterem ve tvaru podkovy směrovány severním směrem, kde z něho pronikaly ven a pohřbily sopečné uloženiny, pocházející od erupce z18. května.
Slabší výbuch se odehrál v 19:05 dne12. června, ovšem brzy ho (ve 21:09) následoval druhý, mnohem silnější. Vulkanický materiál vynesl do výšky 16 km a vzdušné proudy ho odnesly na jihozápad, kde poté pokrylPortland. Město tak bylo poprvé od začátku erupce zasaženosopečným spadem. Ve stejný den se v něm konal každoroční Festival růží.Během týdne se na dněkráteruzačal budovatdacitovýlávový dóm, vysoký 60 m a široký 365 m. Poté nastalo měsíc dlouhé období klidu, ukončené22. červencesérií erupcí, ohlášené deformacemi vrcholu, zintenzivněnímseismické aktivitya nárůstem emisíoxidu siřičitého, včetněoxidu uhličitého. K první došlo v 17:15, kdysloupecpopela atakoval výšku 16 km. V 18:25 proběhla druhá a sopečný materiál vynesla do stejné výšky za 7,5 minut. Poslední výbuch započal v sedm večer a skončil o dvě hodiny později. Během něj došlo k zániku prvního dómu.7. srpnav 16:26 se popel při dalším výbuchu dostal do výšky 13 km. Doprovázely ho malépyroklastické proudy, které se z kráteru opět dostávaly v místě jeho severního průlomu. Ten během několika dní zaplnil druhý dacitový dóm a St. Helens se na dva měsíce zklidnila.Vulkanismusse mezi16.až18. říjnem1980obnovil erupcemi explozivního charakteru, jejichž důsledkem bylo zničení lávového dómu. Sopečný popel vyvrhly do výšky 16 km a rovněž generovaly pyroklastické proudy. Ihned na to se v kráteru tvořil již třetí dóm. V průběhu pár dní narostl jeho průměr na 275 m a výška na 40 m. V roce1987to už bylo 900 × 240 m. Navzdory jeho růstu se mezi ním a stěnami kráteru formoval novýledovec, později nazvaný jakoKráterový ledovec.
Další seismická činnost a erupce se odehrály ještě v letech1989–1991a při těch největších vystoupala sopečná mračna do výšky 7,5 km.
23. září2004nastalo zvýšeníseismické aktivity, kdy přímo pod starýmlávovým dómemproběhlo zhruba 200 malých otřesů s magnitudem menším než 1,0. Po třech dnechAmerická geologická služba(USGS) vydala varování, jež Lesní službu USA přimělo k uzavření hory pro turisty a horolezce. V posledních zářijových dnech se intenzita a frekvence zemětřesení zvýšila.1. října2004 došlo k prvníerupci, jejíž ohnisko leželo podKráterovým ledovcem, jihozápadně od dómu.Sopečný popelpokryl jihozápadní oblast až ve vzdálenosti 60 km, včetněVancouveručioregonskéWood Village. Po zaznamenání nízkofrekvenčních harmonických otřesů seismologové zvýšili úroveň pohotovosti, což vedlo k evakuaci a uzavření Observatoře na Johnstonově hřebenu. Po třech dnech se odehrála další erupce, přičemž zemětřesení stále pokračovala a některá z nich přesáhla magnitudo 3,0. Dne11. říjnase jižně od starého lávového dómu začal tvořit nový. V únoru2005z něho byla rychlostí 2 m/den vytlačována ztuhlálávav podobě tzv.lávové jehlya během tohoto procesu se na druhém konci postupně drolila na menší bloky.Tento útvar s půdorysnými rozměry 470 × 150 m se2. červencezhroutil.Celkový objem dómu činil 40 milionů m³, přičemž za jeho růstu přišel Kráterový ledovec jen o 5–10 % ze své hmoty. Vodní toky vytékající zkráteru, tím nebyly ovlivněny, neboť jeho dno bylo porézní a vodu absorbovalo.8. března2005 se odehrál nejsilnější sopečný výbuch celé čtyři toky trvající eruptivní epizody. Vulkanické mračno atakovalo výšku 11 km a vidět bylo až zeSeattlu.Popel se snášel až ve 100 km vzdálenéYakiměna východě. V následujících letech se aktivitasopkyopět snížila, docházelo k mělkým zemětřesením nízké intenzity a občasnýmfreatickým erupcím. USGS v létě2008snížila úroveň pohotovosti na nejnižší stupeň.
BudoucíerupceMount St. Helens mohou mít vyšší sílu než erupce z roku1980. Současná konfiguracelávových dómůvkráteruznamená, že pro dosažení povrchu skrz ně bude musetmagmabýt pod větším tlakem. Podstatnýspadpopelaby tak zasáhl oblast s rozlohou 100 tisíc km², což by mimo jiné znamenalo i vážná rizika pro letecký provoz. Mohutnélaharyby se pravděpodobně prohnaly řekouToutlea způsobily by rozsáhlé škody v obydlených oblastech podél mezistátní dálniceInterstate 5.
Americký prezidentRonald ReaganaKongres Spojených států americkýchnechali v roce1982oblast kolem sopky vyhlásit za národní památku.Národní vulkanická památka Mount St. Helenso rozloze 450 km² je nadále součástíNárodní les Gifforda Pinchota. Důvodem byl výzkum rekolonizace zvířat a rostlin, proto byla ponechána pouze přírodním procesům bez zásahu člověka. Výjimkou jsou vytyčené turistické stezky. Pro horolezce byla St. Helens otevřena Americkou lesní službou roku1987.
Sesuvemapyroklastický proudemzničené úpatí, zapříčiněnéerupcíSt. Helens18. května1980, nabídlo jedinečnou příležitost zkoumat postupný návratfaunyaflórydo zdánlivě sterilizované krajiny. Tento dlouhodobý přírodní proces zkoumáAmerická geologická služba(USGS) společně s Lesní službou USA. I v oblastech přímo zasažených proudem byly rostliny a zvířata schopny přežít pod sněhovými poli. Mezi ně patřili mladéjehličnany,hlodavciz čeledipytlonošovitých,mravencia vodníobojživelníci. Poté deště ze zemského povrchu částečně smylysopečný popel, takžesemenarostlin mohla vyklíčit a prorazit zbývající vrstvu. K tzv.průkopnickým druhůmpatřilalupinačivrbovka úzkolistá, které se první léto po erupci rychle rozšířily. Dalším úspěšným druhem bylyvrby, které kolempramenůtvořily první keře.Pavouciabrouciz čeledistřevlíkovitíse stali prvními zástupci fauny, kteří migrovali do zpustošené krajiny. Do ní se rovněž vydávalijeleni wapiti, kde okusovali rostoucí vrby aolše.
Po erupci se následkemsopečného spaduvody všechjezerv zasažené oblasti okyselily. Kromě toho do nich zanesla i miliony kusůstromůa dalšíbiomasy. To se týkalo zejména jezerSpirit,Coldwatera dalších. Degradace organické hmoty v nich způsobila masivníeutrofizaci. To mělo za následek silnou expanziřas, což vyčerpalo všechen rozpuštěnýkyslík. Na konci léta 1980 se všechna tato jezera stala zónami bez života. Odborníci se domnívali, že jejich obnova bude trvat desetiletí, než se koloběh živin znovu ustálí.Srážkya teplotní výkyvy mezi léty a zimami během dvou let však stačily k tomu, aby se do vody vrátil kyslík a vyplavily se z ní přebytečné živiny. I nyní, více než 40 let po erupci, stále plavou na zdejších dvou velkých jezerech statisíce kmenů stromů. Jejich rozklad je však značně zpožděn, takže vodní plochy si s uvolňujícími se živinami dokážou poradit.
Několik jezer bylo v době hlavního výbuchu St. Helens 18. května stále pokryto ledem a sněhovou pokrývkou, poskytující ochranu tamějšímrostlinámaživočichům. Přeživšíryby,obojživelníci, vodníhmyza další druhy začali nově vznikající vodní toky osidlovat hned první léto. Jedním takovým jezerem bylo iMeta, nacházející se asi 13,5 km odsopky. Brzy se hoptácinaučili využívat k získávání potravy a v roce1985se v něm objevili takébobři, jejichž hráze daly vzniknout mělkým vodním plochám, čímž se mnoha jiným druhů výrazně zlepšily životní podmínky.
Vědci pozitivní rolieroze, díky níž se semena dostala blíže k povrchu země, kde mohla úspěšně vyklíčit, zpočátku zcela dobře nerozpoznali. Obávali se, že masivní eroze vrstevpopelamůže mít za následek rozsáhlé sesuvy půdy a dlouhodobé zanášení vodních tokůsedimenty. Pro odborníky byla regenerace zničené oblasti skvělou šancí na studiumdisturbanceasukcese. Pro vývoj rostlin byl velice překvapivý kladný významhlodavců, žijících pod zemí.Pytlonoš severnípři stavbě svých tunelů kupí vykopanou zeminu na povrchu, čímž ji promíchává s vrstvou popela. Rovněž se tak hlouběji umístěná semena dostávají blíže k povrchu.Výkalytěchto hlodavců sehrály důležitou roli v rychlém vznikumykorhizy, podporující růst vegetace. Po třiceti letech sepionýrské rostliny, zejménaolšea několika druhůvrb, soustředily zejména v níže položených místech bohatých na vodu. Dosahovaly výšky několika metrů a napomáhaly k vzniku hustého podrostu. Naproti tomu sušší oblasti pokrývá druhově bohatá travní a keřová vegetace. V některých případech dominují i ​​jednoleté kvetoucí rostliny. Partie umístěné ve vyšší nadmořské výšce se kvůli kratší vegetační době obnovují pomaleji.
Okolí sopky navštíví každý rok průměrně 0,5–1 milion turistů.
Vulkánpředstavuje oblíbenoulezeckoulokalitu pro začínající i zkušenéhorolezce. Lze ho zdolat celoročně, ačkoliv většina návštěvníků se na něj vydává od pozdního jara do začátku podzimu. Na vrchol vedou po jižním svahu jen dvě paralelní stezky. Zahrnují úseky strmého a členitého terénu. Od roku1987si každý, kdo se chce vydat nad úroveň 1500 m n. m., musí zažádat o povolení. Hlavními trasami jsou:
Návštěvnické centrum, provozované Washington State Parks, se nachází v městečkuSilver Lake, přibližně 50 km západně od sopky. Mezi vystavené předměty patří velký model vulkánu,seismografnebo sezónní historické rekonstrukce.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůMount St. Helensna anglické Wikipedii,1980 eruption of Mount St. Helensna anglické Wikipedii,Ausbruch des Mount St. Helens 1980na německé Wikipedii,Mount St. Helensna německé Wikipedii,Monte Saint Helensna italské Wikipedii aMont Saint Helensna francouzské Wikipedii.