Sungská kultura

Čínskáříše Sung(960–1279) byla kulturně bohatý a kultivovaný stát.Sungská kulturabyla charakteristická rozkvětem a pokrokem ve výtvarném umění, hudbě, literatuře i filozofii. Úředníci spravující zemi, vybíraní v přísných arozsáhlých zkouškách, zaměřených především na znalost klasickýchkonfuciánskýchfilozofických textů, dosáhli nových výšek vzdělanosti, zatímco čínská literární kultura byla masově šířena mezi obyvatelstvo pomocí knihtisku a růstu gramotnosti.
V říši Sung mezidžentryvzkvétal respekt a pochopení pro umění, zejména malířství, které bylo mnohými vzdělanci provozováno. Styl malby mezi džentry se významně posunul zejména s přechodem mezi obdobím Severní (960–1127) a Jižní (1127–1279) Sung, částečně ho ovlivnilo postupné oficiální přijetíneokonfucianismu.
Obyvatelé měst se těšili z divadelních her, stravovali se v restauracích, které nabízely různé regionální kuchyně, předváděli se v okázalých oděvech, přičemž měšťané i venkované slavili sezónní slavnosti a náboženské svátky.
Čínská malba vříši Sungdosáhla nové úrovně kultivovanosti s dalším rozvojem krajinomalby. Mezi krajináři získal širokou oblíbenost stylšan-suej(doslova „hory a řeky“). Důraz na krajinomalbu v sungském období kořenil v čínské filozofii;taoismuszdůrazňoval, že lidé jsou drobné tečky v obrovském vesmíru; současněneokonfuciánštíspisovatelé se snažili následovat vzory a principy, kterými se podle nich řídily všechny sociální a přírodní jevy.
V sungské éře se rovněž dále rozvíjela výroba glazovaného a průsvitnéhoporcelánuaceladonovýchpředmětů s rozsáhlým využitím emailu. V sungském období byly zvláště populárnílungčchüanské celadonovévýrobky. Černé a červené lakové předměty představovaly krásně vyřezávaná umělecká díla s miniaturními přírodními scénami, krajinkami, nebo jednoduchými dekorativními motivy. Nicméně, přes obdivuhodné bronzy, keramiku a lakové výrobky, řezby z nefritu, sochařská a architektonická díla, portrétní malířství a realistická zpodobnění zvířat (oblíbení byli ptáci na větvích), které byly všechny vysoce ceněné, nejprestižnější postavení měla krajinomalba.Začátkemdynastie Sungvznikl charakteristický krajinářský styl.Malíři se soustředili na složité a realistické scény v popředí, zatímco v pozadí se snažili zachovat dojem obrovského a nekonečného prostoru. Vzdálené vrcholky hor vyrůstaly z vysokých mraků a mlhy, zatímco říční proud se spouštěl z dálek do popředí.
Existoval významný rozdíl ve stylu malby mezi obdobím Severní Sung (960–1127) a Jižní Sung (1127–1279). Obrazy severosungských úředníků byly ovlivněny jejich politickými ideály – vnesení pořádku do světa a řešení největších problémů ovlivňujících celou jejich společnost – a proto jejich díla často zobrazovala obrovské, rozsáhlé krajiny.Na druhé straně, jihosungští úředníci byli více zaujatí reformou společnosti zdola nahoru a v mnohem menším měřítku, metodou, která, jak věřili, měla větší šanci na úspěch.Proto se ve svých obrazech často zaměřovali na menší, bližší a intimnější scény, zatímco pozadí nechávali obvykle jen hrubě načrtnuté jako prázdnou oblast bez významu pro umělce i diváka.Tato změna postoje pramenila především z rostoucího vlivu neokonfuciánské filozofie. Přívrženci neokonfuciánství se zaměřili na reformu společnosti zdola nahoru, ne shora dolů, jak to může být viděno například v jejich úsilí o podporu malých soukromých akademií, které do značné míry nahradily velké státem kontrolované školy období Severní Sung.
Od dobyJižních a severních dynastií(420–589) se malířství stalo uměním vysoké propracovanosti, spojeným s třídoudžentryjako jednou z jejích hlavních uměleckých zábav, když dalšími byly kaligrafie a poezie.V sungském státě existovali i zanícení sběratelé umění, kteří se scházeli v uměleckých společnostech a s kolegy a přáteli diskutovali o svých výtvorech. Básník a státníkSu Š’a jeho přítelMi Fuse v metropoli ve své době, koncem 11. století, často podíleli na těchto setkáních, půjčovali si umělecká díla ke studiu a kopírování, nebo v případě, že některý kus opravdu obdivovali, snažili se jej získat výměnou.Malé kulaté malby populární v jihosungském období byly často sbírány do alb, přičemž k nim básníci psali básně odpovídající tématu a náladě obrazu.
Ačkoli byli zanícenými sběrateli umění, sungští vzdělanci se mnohdy nedočkali ocenění za díla prodávaná v obchodech nebo na trzích, leckdy byli dokonce kritizováni umělci z renomovaných škol a akademií. Anthony J. Barbieri-Low, profesor čínské historie naKalifornské univerzitě v Santa Barbaře, poukázal na to, že když sungští učenci oceňovali umění vytvořené svými současníky, ignorovali ty, kteří si vydělávali na živobytí jako profesionální umělci:
Během sungského období tvořilo mnoho uznávaných dvorských malířů, kteří byli velmi ceněni císaři a císařskou rodinou. Jeden z největších krajinářů podporovaných sungským dvorem bylČang Ce-tuan(1085–1145), který namaloval svitkové panorámaSvátek čching-ming na řece, jedno z nejznámějších mistrovských děl čínského výtvarného umění. CísařKao-cung(vládl 1127–1162) inicioval vytvoření série osmnácti obrazů podle série písníOsmnáct písní flétny nomádůo životě chanské básnířkyCchaj Wen-ťi.
V sungské éře zažil buddhismus částečnou obnovu po pronásledování v závěrečném obdobíříše Tchang. Památkou sungského buddhismu jsouskalní kresby v Ta-cuv provinciiS’-čchuan. Stylu kreseb a reliéfů z Ta-cu jsou podobné památky v chrámu Ming-šan vAn-jüetaké v S’-čchuanu. Zachovalo se zde množství buddhistických soch sungského období, včetně Buddhy a božstev oděných do bohatých císařských a mnišských rouch.
Čínská literatura sungské doby obsahovala mnoho různých žánrů a byla obohacována sociální komplexností sungské společnosti. Přestože v počátcích říše Tchang dosáhla čínská poezie vrcholu (s básníky jako byliTu Fu,Li Po,Paj Ťü-ia dalšími), i v sungské éře žili významní a slavní básníci. Patřili mezi ně sociální kritik a průkopník „nového subjektivního stylu“Mej Jao-čchen(1002–1060), politicky kontroverzní ale proslulýSu Š’(1037–1101), excentrický nicméně brilantní Mi Fu (1051–1107), přední básnířkaLi Čching-čao(1084–1151) a mnoho dalších. Přestože byla formacch’používána od dobdynastie Liang(502–557), básně tohoto stylu byly v sungské době nejpopulárnější a v této formě skládala svá díla většina sungských poetů. Mezi jinými se svou poezií zvláště proslavili kancléřFan Čung-jen(989–1052), horlivý neokonfuciánecOu-jang Siou(1007–1072), velký kaligrafChuang Tching-ťien(1045–1105) a generálSin Čchi-ťi(1140–1207).
Historiografie zůstala prominentním literárním žánrem stejně jako v předešlých i nsledujících staletích.Sung Čchibyl společně s esejistou a historikem Ou-jang Siouem zodpovědný za sestaveníNových dějin Tchangůroku 1060, věnující se dějinám říše Tchang. kancléřS’-ma Kuang(1019–1086), politický nepřítelWang An-š’a(1021–1086), vedl tým učenců, který zkompiloval rozsáhlé historické díloC’-č’ tchung-ťiensestavené roku 1084 a obsahující přes 3 milióny znaků v 294 svazcích.Jejich práce popisovala dějiny Číny od roku 425 př. n. l. do počátku 10. století.Roku 1189Ču Sisestavil zhuštěnou verziC’-č’ tchung-ťienv 59 svazcích, tuto práci dokončili jeho žáci o desetiletí později, v době Ču Siho smrti.
Sungští autoři sestavovali také velké encyklopedie, k předním patřilyČtyři velké knihy Sungůsestavené zprvuLi Fangemv 10. století a upravené a dokončené v doběCche-fu jüan-kuejv 11. století. Největší z nich bylaCche-fu jüan-kuejpublikovaná roku 1013, obsáhlé dílo z 9,4 miliónu znaků v 1000 svazcích. Pro básníky vznikly slovníky rýmů, jako roku 1037Ťi-jün. I když v říši Sung neokonfucianismus dominoval nad buddhismem, byla nemalá část literatury buddhistická. Kupříkladu roku 1125 vznikla kolekce zen-buddhistickýchkóanůZápisky z Modrého útesu, rozšířenáJüan-wu Kche-čchinem(1063–1135). „Zápisky z cest“ (jou-ťi wen-süe), vyprávění o cestovních zážitcích, byla v sungské době také populární kategorie literatury, například zápiskyFan Čcheng-taa(1126–1193).Předním příkladem sungských cestopisů jsouZápisky z hory kamenných zvonůSu Š’a (1037–1101).
V sungské době se zrodilo i mnoho technických a vědeckých prací. Dva nejvýznamnější autoři na poli vědy a techniky byliŠen Kua(1031–1095) a jeho současníkSu Sung(1020–1101). Šen Kua zveřejnil svéEseje víru snů(Meng-si pi-tchan) roku 1088, byla to rozsáhlá encyklopedická sbírka pojednávající o řadě oborů vědy a techniky, včetně literatury, umění, vojenské strategie, matematice, astronomii, meteorologii, geologii, geografii, metalurgii, konstrukci strojů, hydraulice, architektuře, zoologii, botanice , agronomii, medicíně, antropologii, archeologii a dalších.Neméně brilantní učenec Su Sung sestavil nebeský atlas z pěti hvězdných map, napsal roku 1070 farmaceutické pojednáníPen-cchao tchu-ťing(Ilustrovaný lékopis), které obsahovalo související informace z botaniky, zoologie, metalurgie a mineralogie a roku 1092 napsal slavný hodinářský spisSin-i siang-fa-jao, ve kterém detailně popsal hodinovou věž, kterou postavil vKchaj-fengu.
Tyto dva největší technicky zaměřené autory následovalo mnoho dalších. O textilním průmyslu psalČchin KuanvCchan Šu(Kniha hedvábnictví) vydané roku 1090, kde popisuje navíjecímechanický stroj, nejstarší známý stroj používající pohon řemenem.Zemědělským postupům se věnovaloŤiou chuang chuo min šu(Záchrana lidí, pojednání o předcházení a pomoci při hladomoru) sestavenéTung Wejemve 12. století,Čcha-lu(Zápisky o čaji)Cchaj Siangaz roku 1060,Ču-c’ cchang-fa(Mistr Ču o spravování obecních sýpek) Ču Siho z roku 1182 a řada dalších.
Sungští autoři se věnovali i geografii a kartografii, napříkladJüe Š’ve své publikaci z roku 983,Wang Ču(v práci z roku 1051),Li Te-čchu(roku 1080),Čchen Kchun-čchen(roku 1111),Ou-jang Wen(roku 1117),Ču Mu(roku 1240).Ačkoli raná forma místních zeměpisných průvodců existovala v Číně od 1. století, v sungské říši se objevila „pojednání o místech“ (fang-č’) nahrazující starší „mapové průvodce“ (tchu-ťing).Hlavní rozdíl mezi nimi spočíval v tom, žefang-č’byly výsledky místních iniciativ a rozhodnutí, přičemž typicky sestávaly z deseti až padesáti kapitol a byly téměř vždy tištěny pro široké publikum. Zatímcotchu-ťingbyly sestavovány po zřídkavých rozhodnutích ústředních úřadů a byly obvykle jen čtyři kapitoly dlouhé.Všeobecná dostupnost tisku v sungské říši umožnila mnoha lidem přístup k informacím, které byly předtím dostupné pouze expertům, týkalo se to zejména příruček o zemědělství, porodnictví, farmacii a medicíně, domácímu hospodářství, geografii, věštění a taoistických rituálech.
Divadlo a drama měly v Číně dlouhou tradici a tchangský císařSüan-cungpřed polovinou 8. století založil pro hudebníky, tanečníky a herce samostatný ústav,Hruškovou zahradu. Nicméně, podle historika Stephen H. Westa, až v období Severní Sung se Kchaj-feng stal prvním uměleckým centrem, ve kterém se scénická umění stala součástí „průmyslu, konglomerátu zahrnujícího divadlo, hazard, prostituci a občerstvení“.Nárůst spotřeby obchodníků a učených úředníků „zrychlil růst jak zábavního, tak potravinářského průmyslu“ podle Westa, který zdůrazňuje přímou souvislost mezi těmito dvěma odvětvími vzhledem k jejich těsné blízkosti ve městech.Ze zhruba padesáti divadel nacházejících se v zábavních čtvrtích Kchaj-fengu čtyři disponovali hledištěm schopným pojmout několikatisícové publikum, přičemž z množství zákazníků přitahovaným divadly těžily okolní restaurační podniky.Návštěvníci divadelních představení pocházeli vesměs z obchodnických vrstev, zatímco vládní úředníci se v restauracích nebo na divadelních představeních ukazovali jen během svátků.
V Kchaj-fengu, dramata ve styluca-ťüvyužívala lyrické básně stylupej-čchü.Po přesunu hlavního města na jih doChang-čouzískalo na významu „jižní drama“ (si-wen, takénan-sičinan-čchü).Obě varianty divadelních her využívaly různé regionální dialekty, různé způsoby přednesu a recitace, své vlastní sady rolí a různé typy hudebních nástrojů pro různé melodie.V kchajfengských dramatech dominoval hře jeden zpěvák doprovázen souborem smyčcových a bicích nástrojů.V changčouských hrách účinkovalo na jevišti povícero zpěváků v každém aktu, přičemž autoři preferovali smyčcové a dechové nástroje.
Barva i střih oděvu herců byla pevně určena.Podobně jako pouliční prodejci, kteří nosili oblečení určené pro jejich cech, i herecké kostýmy odrážely role, ať už to byl student, mladý muž, mladá žena, úředník, voják, atd.Herci zdokonalovali své umění v divadelních školách.U divadla nacházeli práci i hudebníci, protože hry uváděné na trzích byly často doprovázené hudbou.Herci na jevišti vždy mluvili klasickou čínštinou; lidová řeč, která napodobovala běžný mluvený jazyk, byla v divadelních představeních používána až vříši Jüan,následující po sungském státu. Ačkoli se naučili mluvit erudovaným klasickým jazykem, herecké společnosti běžně získávaly své členy z nejnižších společenských tříd.Témata komediálních představení se pohybovala od satir o zkorumpovaných úřednících k legráckám typu „chytání opice v hospodě“.Například jediná hra stylunan-si, která se dochovala z období Jižní Sung jeČang-sie čuang-jüan(张协状元), obsahuje mezihry, ve kterých klaun krade jídlo a víno při svatební hostině v 16. aktu a rychlý komediální skeč o pronájmu pokoje v 24. aktu.
Překvapivě, herci v divadlech neměli monopol na divadelní zábavu, když dokonce i pouliční prodejci a podomní obchodníci na ulici zpívali oplzlé písně a tloukli na všechno, co mohli najít, když neměli hudební nástroje, jen aby upoutali zákazníky.Tato praxe byla tak rozšířené, že o staletí později západní návštěvníci říkali, že se „samotné město se změnilo v hlediště a jeviště a jeho obyvatelé v publikum“.Mnoho z písní hraných v divadlech byly skladby, které byly inspirovány zpěvy drobných pouličních prodejců.Na nový rok se konaly soutěže, v nichž pouliční prodavači předváděli své nejlepší zpěvy a písně, kterými doprovázeli prodej svého zboží; vítězové byli pozváni předvést své umění císařskému dvoru.Čou Miuvádí ve své knizeWu-lin ťiou-š’, že tito prodejci, když předvedli své umění císařově choti a konkubínám, byli jimi za své zboží zahrnuti zlatem a perlami, takže „zbohatli za jeden večer“.Populární byla i loutková představení, pouliční i ve stálých scénách.
Ve staré Číně bylo mnoho příležitostí pro domácí nebo veřejné radovánky v bohatém městském prostředí výrazně se rozšířivším v sungské říši. Pro těžce pracující rolnictvo byl čas festivalů a svátků časem radosti a odpočinku; pro ty nejchudší znamenal možnost poveselit se u jídla a alkoholu; každý se mohl zapojit do oslav.Lidé se shromažďovali kolem místních svatyní, aby na slavnostech pozorovali hry, divadelní zábavy, žonglování, šaškování a další představení.Za nejdůležitější svátek roku byly považoványoslavy Nového roku, které připadaly na leden–únor evropského kalendáře.Přípravy na novoroční svátky probíhaly více než měsíc, lidé pilně malovali na dveřeochranné bůžky, vyráběli papírové stuhy se šťastnými znaky pro „vítání jara“, kupovali tištěné obrazyČung Kchueje, a připravovali speciální jídla, jako například kaši z červených fazolí.Široce populární svátek lampiónů se konal 15. den 1. měsíce. Podle literáta a úředníkaČou Miho(1232–1298) se za vládySiao-cunga(v letech 1163–1189) nejlepší oslavy svátku lampiónů konaly vSu-čouaFu-čou, i Chang-čou bylo známo pro velkou rozmanitost barevných papírových lampiónů všech tvarů a velikostí.Ve svých pamětechMeng Jüan-lao(psal v letech 1126–1147) vzpomínal, jak dříve severosungské hlavní město Kchaj-feng hostilo festivaly, kdy v průvodech na hlavní ulici zářily desetitisíce barevných a jasně osvětlených papírových lampiónů zvedaných na dlouhých tyčích vzhůru a zase dolů, přičemž tyče byly také zabalené do barevného hedvábí s mnoha papírovými figurami létajícími ve větru jako duchové.Během roku sungští Číňané slavili i další svátky, příkladmosvátek čching-ming, vyobrazený na stejnojmenném panoramatu Čang Ce-tuana.
S objevem střelného prachu v Číně slavnosti obohatily bohaté ohňostroje. Například roku 1110 při vojenských hrách, kterými se bavil dvůr císařeChuej-cunga, byl uspořádán velký ohňostroj souběžně s vystoupením tanečníků v podivných kostýmech tančících v mracích barevného kouře.Obyčejní lidé si od městských obchodníků a dodavatelů kupovali petardy z jednoduchých tyčí bambusu naplněných malým množstvím střelného prachu.
I když byly zrušeny po zkáze vyvolanépovstáním An Lu-šana(755–763) za dynastie Tang, okázalé čínské karnevaly brzy ožily a v sungské době byly pevnou součástí života.Celostátní oslavy byly pořádány, když vláda chtěla ukázat svou laskavost a velkorysost u příležitosti významných událostí, vojenských vítězství, bohatých sklizní po období sucha nebo hladomoru, vyhlášení amnestie, oběti božstvům, jmenování korunního prince, manželství v císařské rodině atd.
V sungské éře si Číňané oblékali mnoho druhů oděvů, které podléhaly módám, ale přitom stále platilo, že oblečení bylo vnějším symbolem statusu a sociální třídy dotyčného.Bohatí dávali přednost oděvu z hedvábí, při zvláštních příležitostech hedvábným šatům ze zlatého brokátu.Uhlí používaného pro vytápění domů bylo málo a bylo nákladné, takže v zimě často nosili teplé, kožešinou lemované, oblečení.Běžní obyvatelé se odívali do šatů z konopné tkaniny, ale na jihu byly široce rozšířeny i bavlněné šaty.Typy oděvů nošených rolníky a prostými poddanými byly do značné míry jednotného vzhledu (barevným standardem byla černá a bílá),a tak tomu bylo i u vyšších tříd a elity. V horní třídě byl každý stupeň společenské hierarchie odlišen barvou a specifickou výzdobou šatů, tvarem a druhem pokrývky hlavy, a dokonce i stylem opasku.Přísný řád platil obzvláště v počátcích říše Sung. Nicméně, hranice mezi vrstvami úřednické hierarchie se v průběhu let pomalu začaly rozmazávat, když se např. fialová barva, původně vyhrazená pouze pro oblečení úředníků třetí hodnosti nebo vyšší, začala šířit mezi úředníky všech úrovní.Kromě chování úředníků na nižších stupních hierarchie přispěly k rozpadu pravidel pro oficiální oblečení pro každou společenskou skupinu i protesty proti rigidním oděvním předpisům ze strany bohatých členů obchodnické třídy.Přesto zůstaly viditelné rozdíly mezi civilními úředníky a třídou bohatých obchodníků a podnikatelů; úředníci se odlišovali dlouhými šaty dosahujícími až k zemi, zatímco obchodníci často nosili halenu, sahající pod pás, a kalhoty.Kalhoty byly zavedeny do Číny ve 4. století před naším letopočtem, běhemobdobí válčících států,byly součástí vojenské uniformy a běžné u obyčejných lidí.Ačkoli většina mužů byla oholená, vojáci, důstojníci a profesionální mistři bojových umění dávali přednost přednost vousům a bradce, chápaným jako znamením mužnosti.
Oblečení sungských žen se od pánského lišilo tím, že bylo upevněno na levé straně, ne napravo.Ženy nosily dlouhé šaty nebo halenky, které dole dosahovaly téměř až ke kolenům.Také nosily sukně a haleny s krátkými nebo dlouhými rukávy.Když vycházely ven, bohaté ženy nosily fialové šátky kolem ramen.Dámy používaly spony a hřebeny ve vlasech, zatímco princezny, císařské konkubíny, a manželky úředníků a bohatých obchodníků se ve svých účesech pyšnily ozdobami ze zlata a stříbra v podobě fénixů a květin.
Lidé v říši Sung nikdy neopouštěli své domovy naboso, a muži měli vždy nějakou pokrývku hlavyVe městech existovaly obchody specializované na určité typy klobouků a pokrývek hlavy.Pouze buddhističtí mniši si holili hlavy a nenosili ani klobouky ani čepice.K obutí sloužily kožené boty, zvané doslova „naolejované boty“, sandály dřevěné i konopné, nebo drahé saténové pantofle.
Ze sungské éry se zachovalo mnoho jmen jídel nabízených v restauracích a hostincích, jakož i na hostinách a banketech, slavnostech a karnevalech, i obyčejné pokrmy.Řada z názvů jídel ze sungských seznamů je dnes příliš nejasná a podivná, než aby bylo možno určit jak a z čeho se dotyčné pokrmy vlastně připravovaly.Nicméně, soudě podle koření, které se používalo pro tyto pokrmy, jako pepř, zázvor, nové koření, sojová omáčka, olej, sůl a ocet, se sungská kuchyně nejspíše příliš nelišila od současné čínské kuchyně.Další doplňkové pochutiny a přísady používané sungskými Číňany byly vlašské ořechy, tuřín, kardamon,sečuánský pepř, olivy, ořechy, semenajinanu, kůra citrusů a sezamový olej.
Regionální kulturní rozdíly zahrnovaly i rozdíly ve skladbě potravy, ovšem v některých oblastech se kuchařské tradice regionálních kultur prolínaly; to byl případ jihosungské metropole Chang-čou.Po masovém exodu ze severu předdžürčenskýmidobyvateli, přinesli rodáci zChe-nanusvou kuchyni a potraviny (populární v období Severní Sung v hlavním městě Kchaj-fengu) do Chang-čou, kde se smísila sčeťiangskougastronomickou tradicí.Nicméně záznamy ukazují, že již v severosungském období si v Kchaj-fengu některé restaurace zakládaly na jihočínské kuchyni.Orientovaly se klientelu z jižní Číny, na úředníky sloužící v hlavním městě, pro jejichž vkus byla severočínská jídla nedostatečně kořeněná.V sungských textech se poprvé objevují termínynan-š’,pej-š’ačchuan-fanodkazující specificky k severní, jižní a sečuánské kuchyni.Mnoho restaurací bylo známo svými specialitami, například v Chang-čou existovala restaurace, která servírovala pouze mražená jídla,, zatímco jiné restaurace se specializovaly na nabídku pokrmů horkých, teplých, v pokojové teplotě, nebo studených.Potomci příchozích z Kchaj-fengu vlastnili většinu restaurací v Chang-čou,ale přesto changčouské podniky nabízely mnoho dalších regionální variací přípravy jídel. To zahrnovalo sečuánskou kuchyni, která kladla důraz na užitípálivých paprik, jídel a nápojů z Che-peje a Šan-tungu a přímořské kuchyně nabízející krevety a mořské ryby.Paměť a trpělivost číšníků musely být na vysoké úrovni; ve větších restaurací pořádajících večeře, které sestávaly i z dvacet chodů, hosté vytýkali personálu i nepatrné chyby.Pokud host ohlásil chybu číšníka majiteli podniku, byl číšník slovně pokárán, případně postižen srážkou z platu, v extrémních případech i vyhozen.
V časných ranních hodinách v Chang-čou, podél široké hlavní ulice, byly prodávány speciální delikatesy k snídaním.A sice smažené dršťky, porce skopového nebo husy, různé druhy polévek, teplé palačinky a koláčky i dorty.Stánky s nudlemi byly také populární a zůstávaly otevřené po celý den i noc.Podle jednoho sungského autora z Kchaj-fengu, noční trhy zavíraly ve tři hodiny v noci, ale znovu otvíraly o páté, přičemž si získaly uznání, když zůstávaly otevřené i během zimních bouří a nejtemnějších a nejdeštivější dnů zimy.
Do Číny obchodníci dováželi exotické zahraniční potraviny, mimo jiné rozinky, datle, perské jujuby a hroznové víno; rýžové víno bylo v Číně široce rozšířené, což ve 13. století zaznamenal benátský cestovatel Marco Polo.Ačkoli víno z vinné révy bylo v Číně známé od doby, kdyříše Channavázala obchodní spojení s helénistickouStřední Asií, bylo obvykle rezervováno pro elitu.Kromě vína pili Číňané hruškový džus, šťávu z liči, nápoje z medu a zázvoru, čaj, nebo šťávu papáji.Chov dobytka na mléko i mléčné výrobky byly Číňanům cizí, což vysvětluje absenci sýra a mléka v jejich stravě.Také hovězí maso se jedlo jen zřídka, protože býci byli důležitá tažná zvířata.Základem stravy nižších tříd zůstala rýže, vepřové a solené ryby.Bohatí si mohli vybrat z mnoha druhů masa, kuřecího, měkkýšů, masa daňků, zajíců, koroptví, bažantů, křepelek, frankolínů, lišek, jezevců, škeblí, krabů, a mnoha dalších druhů.V restauračních menu se však neobjevovali psi.Místní sladkovodní ryby z nedalekých jezer a řek byly loveny a přinášeny na trh,zatímco odZápadního jezeratamní obyvatelé dodávali husy a kachny.K běžnému ovoci patřily melouny, granátová jablka, liči, longany, zlaté pomeranče, jujuby, čínské a japonské kdoule, meruňky a hrušky; existovala řada variant a odrůd ovoce, jenom v okolí Chang-čou tamní rolníci pěstovali jedenáct druhů meruněk a osm druhů hrušek.Mezi speciality sungského období patřily vonící měkkýši vaření v rýžovém víně, husy s meruňkami, polévka z lotosových semen, kořeněná polévka s mušlemi a rybami vařenými se švestkami, sladké sojové polévky, sezamové bulky plněné kyselými fazolemi nebo vepřovou panenkou, voňavé kandované ovoce, proužky zázvoru a zkvašené fazolové pasty, vařené noky plněné jujubou, smažené kaštany, slaná polévka ze zkvašených fazolí, ovoce vařené ve voňavém medu, medové lupínky.Sladkosti z medu a mouky kuchaři tvarovali do podoby sošek vojáků ve zbroji, nebo dívčích tváří, a říkali jim obrazy z jídla (kuo-š’).