Obilniny

Obilninyjsourostlinyz čeledilipnicovité, využívané, šlechtěné a pěstované především pro svásemena–zrnačiobilky.Obilí,obiloviny,takécereálieslouží především k lidské výživě.Opyleníje převážně větrosnubné. Obilovina ve forměobilkypředstavuje hlavní produktobilnin.Zrna se užívají buďto celá (rýže,žito,ječmen,oves), broušená, to jest částečně nebo úplně zbavena obalu zrna (kroupy, bílá rýže), anebo rozemletá (celozrnná mouka – rozemleté celé zrno, vločky (nejen ovesné), krupky,bílá moukanebokrupice). Zrno obsahuje zejménaškrob,minerály,vitamíny,olejeavlákniny. Zrna se také zkrmují přímo.
Celé rostliny se využívají jakozelená píce. Nadzemní část sesilážuje(kukuřice setá), zpracovává jakosláma(pšenice,ječmen) nebo se z ní vyrábějí rohože, košíky, kartáče (čirok). Celosvětový podíl obilovin na lidské výživě je odhadován na 60–70 %. Světová produkce obilnin (bez rýže) v sezóně 2009/2010 byla téměř 1 800 milionů tun, z toho bylo 34 % použito na výrobu jídla, 42 % na výrobu krmiva, 16 % na průmyslové využití (např. výroba biopaliv) a zbytek uskladněn.
Výzkumem obilnin se zabývá Zemědělský výzkumný ústav Kroměříž (dříveVýzkumný ústavobilnářský) vKroměříži.
Obilniny patří do čeledilipnicovité(Poaceae), označované také jakotrávy, řádulipnicokvěté (lipnicotvaré)(Poales). Jsou to jednoleté i víceletébylinyse svazčitýmkořenovýmsystémem.Stoneknazývaný stéblo je složen z dlouhých dutých článků (internody) a kolének (nody), kde dochází k prodlužování, tedy růstu celé rostliny. Většina druhů vytváří několikodnoží.Pochvalistů vyrůstající z kolének přechází v listovoučepels rovnoběžnoužilnatinou. Na rozhranípochvyačepelevyrůstá jazýček a čepel je zakončena oušky. Tvar jazýčku a oušek může být rozlišovacím znakem některých obilnin (pšenice,ječmen,žito,oves).
Obilniny rozdělujeme podlemorfologickýchafyziologickýchvlastností do dvou skupin:
Druhy trav, tedy lipnicovitých rostlin, které se postupně začaly pěstovat, byly lidmi sbírány a využívány již dlouho před počátkem zemědělství. Například zrnka divoké pšenice jsou doložena zarcheologickýchnalezišť vÚrodném půlměsícistarých přes 19 000 let, ačkoli skutečné zemědělství se zde začalo rozvíjet nejspíše během relativně chladného a suchéhomladšího dryasupřed cca 12 000 lety.Mezi nejnápadnější změny související s domestikací patří u obilnin jednak zvětšování zrn a jednak nerozpadavost klasů. U divokých předchůdců obilnin se zralé klasy rozpadají na jednotlivé klásky, což sice zlepšuje jejich schopnost šíření v přírodě, ale komplikuje to jejich sklizeň. Odrůdy, které tento znak ztratily a osa jejich klasu přestala být lámavá, byly archaickými zemědělci mnohem snáze sklízeny, více vysévány a díky tomuto (nevědomému)šlechtěnív kultuře rychle převládly.
Domestikace pšenic (Triticum) je relativně komplikovaná a podílejí se na ní i trávy blízkého rodumnohoštět(Aegilops). Pšenice i mnohoštěty jsou původně standardně diploidní lipnicové trávy se sedmi páry chromosomů v jádře. Jedním z těchto diploidních druhů pšenic jepšenice jednozrnka(T.monococcum), dnes už jen vzácně pěstovaná, ale (pre)historicky významná plodina. Centrum rozšíření divoké jednozrnky sahá odTureckapřesSýriiaIrákaž doÍránu. Podle genetických studií se během domestikace paralelně na více místech západní Asie uplatnily populace jednozrnky původem z oblasti jižního Turecka (oblastKaracadağ).Předzemědělské využití jednozrnky je ve formě obilek doloženo zepipaleolitickýchnalezišť v severní Sýrii (Tell Abu Hureyra,Mureybit) z období před 12 700 až asi 11 000 lety, její domestikované formy s bachratějšími obilkami jsou známé z období cca 10 500 let před současností (a pozdějších dob) nejen z nalezišť v Sýrii, ale také Turecku a Íránu.Další prastará obilovina jepšenice dvouzrnka(T.turgidumsubsp.dicoccum), tetraploidní potomek několik stovek tisíc až půl milionu let staré spontánníhybridizacedivoképšenice urartu(T.urartu) blízce příbuzné jednozrnce a některého (možná již vymřelého) mnohoštětu z okruhuAegilopsspeltoides.Ani dvouzrnka už se nepěstuje nijak hojně, je jí ale blízká (resp. je z ní vyšlechtěna)pšenice tvrdá(T.turgidumsubsp.durum), zdroj lepkem bohatésemoliny, suroviny pro výrobu kvalitních těstovin. Dvouzrnka byla patrně domestikována přibližně ve stejné době jako jednozrnka. Nejstarší doklady její domestikace pocházejí zJordánska(10 500 let před současností), kam ale možná byla introdukována jako již domestikovaná plodina (tato oblast je velmi suchá a pro domestikaci obilovin nepříznivá). Později byla hojně pěstována na území Úrodného půlměsíce, vŘeckunebostarém Egyptě.Nejvýznamnější z pšenic je ovšem hexaploidníp. setá(T.aestivumsubsp.aestivum), produkt další hybridizace. Jedním jejím rodičovským druhem je právě kulturní dvouzrnka, druhýmmnohoštět Tauschův(A.tauschii). Tato hybridizace patrně nastala opakovaně v oblasti dnešního Íránu brzy po domestikaci dvouzrnky a jejím rozšíření do této oblasti, snad přibližně před 8 000 lety.Místy (např. veStřední Asii) se pšenice setá rychle šířila, jinde (např. v Evropě) jen pomalu vytlačovala široce rozšířenou dvouzrnku a jinou hexaploidní odrůdu,špaldu(T.aestivumsubsp.spelta).
U ostatních významných obilnin byla domestikace přímočařejší, většinou šlo o přímou domestikaci divokého předka, i když k ní mohlo dojít paralelně na více místech a někdy byla domestikace spojena s výraznou morfologickou proměnou. To se týká zejména kukuřice, jejíž divoký předchůdce,teosinte, má nápadně odlišné samičí klasy. Velice tvrdé obilky v počtu asi deseti jsou v nich uspořádány dvouřadě. Teosinte a další divoké druhy kukuřic byly kvůli těmto odlišnostem dokonce řazeny do odlišného rodu (Euchlaena).Kukuřice byla domestikována v povodí řekyBalsasvMexikuasi před 9 000 lety.Ve stejné době byla ve východní Asii domestikována rýže, a to pravděpodobně jen jednou v oblasti jižníČíny. Odtud byla se zemědělstvím šířena i do vzdálených končin včetně Indie, kde se ale křížila s odlišnými populacemi divoké rýže, čímž vznikly nové skupiny odrůd. Mezi velice staré plodiny patří také ječmen, který byl (několikrát nezávisle) domestikován v oblasti Úrodného půlměsíce spolu s pšenicí jednozrnkou a dvouzrnkou. Kromě toho byl domestikován také v oblasti pohoříZagrosa patrně i vTibetu.Domestikace žita a ovsa (který se asi zpočátku uplatňoval spíš jako plevel v ostatním obilí) proběhla v oblastiBlízkého východupatrně několikrát na různých místech, ale důležitá byla jejich kultivace v Evropě, kde se kvůli vyšší odolnosti k chladu tyto obilniny lépe uplatnily. Kulturníoves setýje hexaploidní a na jeho genomu se podílí několik mateřských druhů.
Pseudoobilniny jsou rostliny z jiných čeledí nežlipnicovité(Poaceae), které ale mají stejné hospodářské využití a chemické složení jako obilniny. Jejich produktem jsoupseudoobiloviny.
Obilniny jsou rostliny poměrně nenáročné, rostou v různých podmínkách a poskytují vysoké výnosy. Jejich plody – obiloviny – lze kromě toho dlouho skladovat, vytvářet zásoby a obchodovat s nimi. Proto hrály obilniny v lidské historii velmi významnou úlohu jak při přechodu od sběračství a lovectví k usedlému zemědělství, tak také při vzniku obchodu a měst.
Ještě kolem roku 1900 popsali etnologové na americkém Středozápadě indiánské kmeny, které se živily sběrem zrna divoce rostoucích travin. Postupným šlechtěním se podařilo zvyšovat výnosy a dosáhnout současného zrání zrna, což umožnilo klasickou sklizeň. Skladováním obilovin v obilních jamách vznikaly zásoby a přebytky, které pak umožnily i vznik obchodu, řemesel a měst, kde se směňovaly.
I dnes se podíl obilovin na celosvětové lidské výživě odhaduje na 60 – 70 %, v chudých rozvojových zemích ale ještě mnohem víc. Tam proto také hrozí choroby, způsobené jednostrannou výživou:
České slovoobilímá společný původ s ruskýmobilje, které znamená zásobu, hojnost.
Lašskénářeční pojmenování pro obilí jezbožía souvisí seslovenskýmoznačenímzbožieapolskýmzboża.
Slovo "cereálie" jelatinskéhopůvodu a bylo odvozeno odřímskébohyněCerery.