Srbština

Srbština(српски / srpski) je standardizovaná variantasrbochorvatštiny, kterou mluví předevšímSrbové.Je to úřední a státní jazyk vSrbsku, jeden ze tří úředních jazykůBosny a Hercegovinya spoluúřední jazyk vČerné Hořea vKosovu. Je uznaným menšinovým jazykem vChorvatsku,Severní Makedonii,Rumunsku,Maďarsku, naSlovenskua vČeské republice.
Standardní srbština vychází z nejrozšířenějšího dialektu srbochorvatštiny,štokavštiny(konkrétně z dialektů Šumadije-Vojvodiny a východní Hercegoviny), který je také základem standardníchorvatské,bosenskéačernohorskévarianty,a proto byla v roce 2017 vydána Deklarace o společném jazyce Chorvatů, Bosňáků, Srbů a Černohorců.Dalším dialektem, kterým Srbové mluví, je na jihovýchodě Srbskatorlačtina, která tvoří přechod kmakedonštiněabulharštině.
Srbština je prakticky jediným evropským běžným jazykem, jehož mluvčí jsou plně funkčnědigrafičtía používají jakcyrilici, taklatinku. Srbskou cyrilici vymyslel v roce 1814 srbský lingvistaVuk Karadžić, který ji vytvořil na základě fonetických principů. Latinskou abecedu používanou pro srbštinu (latinica) navrhl chorvatský lingvistaLjudevit Gajve 30. letech 19. století na základěčeskéhosystému s korelací grafémů a fonémů jedna ku jedné mezi cyrilicí a latinkou, čímž vznikl paralelní systém.
Spisovný srbský jazyk je založen naštokavském nářečísrbochorvatštiny, a rozlišují se východní (ekavská) a západní (ijekavská) varianta.
Počty mluvčích podle zemí:
Podle Statutu Rady vlády pro národnostní menšiny je srbština jeden z 12 menšinových jazyků v ČR.
Nejstaršísrbská literaturapochází zestředověkua patří do ní taková díla jakoMiroslavovo evangelium(Мирослављево јеванђеље,1192) aDušanův zákoník(Душанов законик). Zachovalo se jen málo zesekulárnístředověké literatury, ale to, co zbylo, ukazuje, že tehdejší srbské písemnictví šlo s dobou. NapříkladAlexandreida(Роман о Александру–eposoAlexandru Velikém) nebo srbský překladTristana a Isoldy.
Koncem15. stoletíbylo Srbsko dobytoOsmanskou říšía po příštích 345 let nebylo moc příležitostí pro sekulární psanou tvorbu. Konzervoval se tak do jisté míry středověký stav. Přesto z té doby pocházejí některá nejlepší srbská díla. Nejdůležitější je srbská epická poezie. Je známo, žeGoethese učil srbsky, aby si mohl číst srbské eposy v originále.Hlavním útočištěm psaného jazyka v té době byly kláštery, ty se však držely církevnístaroslověnštiny. Šířila se také lidová slovesnost a vznikaly různé ústně předávané příběhy a mýty.
Ve středověku došlo k několika změnám, na základě kterých se srbský jazyk odchýlil od ostatních slovanských. Podobně jako i v jiných jazycích se napříkladlna konci některých slov (čital, sokol, oral, sol) změnilo postupně v současnéo(čitao, soko, orao, so). První tištěná srbská kniha byla vyrobena vCetinjev roce1494, pouhých 40 let poGutenbergověvynálezuknihtisku.
Během středověku se ustálil systém čtyř přízvuků v srbštině (krátký a dlouhý kombinovaný se stoupavým a klesavým), které se poprvé objevily vHercegoviněa postupně se rozšířily do celého Srbska ale i dalších oblastí.
Koncem18. stoletíse psaný jazyk již značně vzdaloval od hovorového. V oblastech, které byly obývané Srby, navíc dominovalaněmčinaa tendence pro podporu srbského jazyka byly velmi malé. Politicky se začalo angažovatRusko, odkud se pašovaly náboženské knihy. V atmosféře, kdy bylo Rusko považované za patrona všech Slovanů a rozvíjejícího sepanslavismuzačalaruštinanabývat na významu. Jednalo se ale jen o krátkodobý jev, neboť i ruský jazyk byl obyvatelům Srbska velmi vzdálen, stejně jako němčina ale istaroslověnština. Vznikl proto jazykslavenosrbský, který se pokoušel integrovat všechny tři části. Nebyl však důsledně zkonstruován a mnohé při psaní textu v něm záviselo na autorovi. Ve slavenosrbském jazyce tak začaly postupem času převažovat hlavně lidové prvky.
Počátkem19. stoletíVuk Karadžićreformoval srbskoucyrilicina fonetickém principupiš, jak mluvíš, a čti, jak je napsáno(podle zásady známé v srbštině jakopiši kao što govoriš i čitaj kako je napisano) a propagoval hovorový lidový jazyk jako novou literární normu. Svoji práci dokončil v roce 1814; o čtyři roky později do něj přeložil iSrpski rječnik.Taková radikální změna sice byla zpočátku vnímána s nelibostí. Proti novému jazyku se postavila nejen církev s metropolitou Stevanem Stratimirovićem(protože mnohé z řečtiny přijaté výrazy byly nyní odstraňovány), ale i řada literátů – z nichž byl nejznámější tehdejší jihouherský spisovatelMilovan Vidaković. V druhé polovině19. století– roku1864– si však reformovaná verze jazyka podle Karadžiće našla cestu a rozšířila se. Nebylo by tomu ovšem bez nastupující nové generace srbských literátů v čele sBrankem Radičevićema dalšími.
Během20. stoletíbyla srbština považována za východní větevsrbochorvatského jazyka, který se snažil efektivním způsobem využít blízkosti Srbů a Chorvatů a jejich jazyků, které jsou oba v moderní podobě založené naštokavském nářečí. Po roce1990se však v souvislosti s politickými událostmi kodifikovaly oba jazyky odděleně jako srbský a chorvatský. Odpadla tak potřeba řešit mnohé věci unikátním způsobem; připouštěním značného množství synonym (pro chorvatskou i srbskou verzi). V Srbsku začala přirozeně dominovatekavština, která však vBosně a Hercegoviněpoužívána nikdy nebyla, avšak v souvislosti s událostmi poloviny 90. let začala mírně pronikat i tam.
Na rozdíl například odčeštiny, ale i dalších jazyků, základ psané srbštiny vychází z mluveného slova. Odstraňují se tak nadbytečné hlásky a psaná podoba doslova kopíruje výslovnost slova (francuskimístofrancuzski). Cizí slova se přejímají takto také, a to z důvodu, aby jejich podoba v cyrilici byla dobře zapisovatelná.
Od chorvatštiny a dalších jazyků, které tvořily spolu jednu srbochorvatštinu, se srbština liší jednak slovy, která byla převzata z východní řecké vzdělanosti a přejímáním cizích slov ve fonetickém tvaru. Mezi další velké odlišnosti pak patří také odlišné časování některých sloves. Srbská slovesa si uchovávají původní tvar, kdežto časování chorvatských je ovlivněno německým jazykem.
Srbský pravopis je z historických důvodů založen na výrazně fonetickém principu, byť se místy objevují i prvky opačného přístupu, tedy pravopisu etymologického. Oproti češtině je proto větší tendence odstraňovat nadbytečné skupiny hlásek.Dochází k časté asimilaci (pod + pisati → potpisati), nebo odstraňování jednotlivých hlásek pro zjednodušení výslovnosti (bez + šuma → bešumni). Vypadává skupina -stn- a některé jí podobné (rastao → rasla, mesto → mesni). Kromě toho se také často využívá vkladného a, které odděluje složitější shluky hlásek a umožňuje tak opět zjednodušit výslovnost. Toto vkladné a se objevuje ve skloňování v různých případech, v jiných zase mizí (nom.pas→ gen.psa).
Pro tvaryinfinitivuse používá tzv.dakanje, tedy tvar s určitou osobou spojený se slovem „da“, například „da gledaš“ pro sloveso „gledati“ (vidět).
Standardní srbština používá jakcyrilici(ћирилица,ćirilica), taklatinku(latinica,латиница). Srbština je vzácným příkladem synchronnídigrafie, tedy situace, kdy všichni gramotní členové společnosti mají k dispozici dva zaměnitelné systémy písma. Média a vydavatelé obvykle volí jednu nebo druhou abecedu. Obecně se obě abecedy používají střídavě; s výjimkou právní sféry, kde je vyžadována cyrilice, neexistuje kontext, v němž by jedna nebo druhá abeceda převažovala.
Ačkoli srbské jazykové orgány již více než půl století uznávají oficiální status obou písem v současné standardní srbštině, z historických důvodů byla cyrilice v Ústavě z roku 2006 ustanovena oficiálním písmem srbské administrativy.
Latinka se v úředním kontextu používá i nadále, ačkoli vláda dala najevo, že chce tuto praxi postupně ukončit kvůli nacionalistickým náladám. Ačkoli se latinka v Srbsku používá již po staletí, ministerstvo kultury považuje cyrilici za „identické písmo“ srbského národa.
Zákon však nijak neupravuje písmo ve standardním jazyce ani standardní jazyk samotný a ponechává volbu písma na osobních preferencích a svobodné vůli ve všech oblastech života (vydavatelství, média, obchod a podnikání atd.), s výjimkou výroby vládních dokumentů a oficiálního písemného styku se státními úředníky, které musí být v cyrilici.
Obecně se považuje za špatnou praxi míchat latinku a cyrilici v jednom textu, s výjimkou citátů a některých zkratek (např. měření). Někdy se to dělá v marketingových materiálech, jako jsou loga, aby se naznačila politická pluralita nebo „staré se potkává s novým“, i když je to vzácné.
Pro většinu Srbů má latinka tendenci naznačovat kosmopolitní nebo neutrální postoj, zatímco cyrilice apeluje na tradičnější nebo starobylé cítění.Latinka je spojována s podnikáním, obchodem a moderností, zatímco cyrilici lze považovat za implikaci autority/úřednosti, konzervatismu, nacionalismu a tradice.
V médiích používá veřejnoprávní rozhlasová a televizní společnostRadiotelevizija Srbijepřevážně cyrilici, zatímco soukromé stanice, jako je Pink, používají převážně latinku. Noviny lze nalézt v obou písmech.
Ve veřejné sféře, u log, venkovních nápisů a maloobchodních obalů, převažuje latinka, i když se běžně setkáváme s oběma písmy. Srbská vláda v těchto souvislostech podporuje stále častější používání cyrilice.Na větších nápisech, zejména těch, které vyvěšuje vláda, se často objevují obě abecedy; pokud je na nápisu angličtina, pak se pro srbský text obvykle používá pouze cyrilice.
Průzkum z roku 2014 ukázal, že 47 % srbské populace dává přednost latince, zatímco 36 % dává přednost cyrilici.
Latinka je v Srbsku stále oblíbenější, protože se snáze zadává do telefonů a počítačů.
Všechny hlásky odpovídají zhruba těm českým. Výjimkou je ć a đ, které jsou pro české mluvčí (ale i pro jiné národy) obtížně vyslovitelné. Dvouhlásky v srbštině prakticky neexistují, pouze vijekavskévariantě se zachovalo -ie-, to se však vyslovuje běžně jako -je-.Dalším místem, kde se lze v srbštině s dvojhláskami setkat, jsoucitoslovce, nebo slova přejatá z cizích jazyků, a to hlavně angličtiny a francouzštiny.
Srbská slovní zásoba je původem z různých zdrojů. Původní staroslovanská slova, která má srbština společná třeba s dnešníčeštinouaruštinou, doplnila v pozdějších dobách i výraziva jiná. Srbský jazyk byl dlouho ovlivněn nadvládouOsmanské říše, během které se do jazyka rozšířily tzv.turcismy, tedy přejímky hlavně v oblasti gastronomie, armády, vlastnictví majetku či státní správy. Jakmile byl turecký prvek odstraněn, začaly pronikat vlivy jiné, napříkladněmeckéčiruské. V moderní době přicházejí do srbského jazyka slova mezinárodního charakteru, hlavně zangličtiny. Tato slova však nezdomácňují tak rychle, jako je tomu v jiných jazycích,byť na první pohled je možné vidět jisté zdání, které vytváří hlavně fonetický přepis. Ve skloňování slova zůstávají celá (metro, genitivmetroa), někdy se neskloňují vůbec.
Dvě srbská slova se rozšířila do mnoha dalších jazyků:vampýr(вампир) aslivovice(шљивовица).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSerbian languagena anglické Wikipedii.