Polsko-litevská unie (1569–1795)

Polsko-litevská unie, oficiálně nazývanáKrálovství polské a Velkoknížectví litevské(polskyKrólestwo Polskie i Wielkie Księstwo Litewskie,litevskyLenkijos Karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė,latinskyRegnum Poloniae Magnusque Ducatus Lithuaniae,běloruskyКаралеўства Польскае і Вялікае Княства Літоўскае) bylo v letech 1569–1791 soustátí vestředníavýchodní Evropě. Oficiálně vznikl uzavřením smlouvy meziKorunou království polskéhoaLitevským velkoknížectvímdne12. srpna1569vLublinu(tzv.Lublinská unie). Od roku 1791 do svého zániku v roce 1795 existovalo již jen ve značně zmenšeném územním rámci pod názvemNejjasnější Republika polská(polskyNajjaśniejsza Rzeczpospolita Polskači jen Republika polská, teprve po roce 1967 vešla ve známost jako„Republika obou národů“(polskyRzeczpospolita Obojga Narodów,litevskyAbiejų tautų respublika,latinskyRes Publica Utriusque Nationis).
V Polsku je tento stát nazýván také „První republikou“ (I. Rzeczpospolita) nebo „šlechtickou republikou“ (Rzeczpospolita szlachecka). První polsko-litevská republika bylade factostavovskoumonarchií, v níž měla politická práva – např. možnost volit a být volen do sněmíků (polsky sejmik, lokální sněm) aSejmu, právo na řádný soudní proces atd. – pouzešlechta(tvořící ovšem cca 10 % obyvatelstva soustátí), z ní však jenom muži. V Polsku samotném si všakaristokracievymohla rozhodující podíl na moci již roku 1505, kdy byl králAlexandr Jagellonskýdonucen vydat slavnostní prohlášeníNihil novi nisi commune consensu(„Nic nového bez obecného souhlasu“), kterým se panovník zavazoval k vydávánízákonůpouze pod kontrolou a se souhlasemmagnátstvaa nižší šlechty. To byl počátek šlechtickézlaté svobody, kterou se brzy inspirovali i tzv. lutca, litevštíbojaři. Ti si v druhém statutuVelkoknížectví litevskéhoz roku 1566 navelkoknížetivynutili postavení, podobné tomu, co měla šlechta v Polsku. Tatoprivilegiašlechty za daných okolností osudově oslabila oba státy, což je přes jejich dočasné posílení vytvořením unie nakonec vydalo všanc okolním velmocem. Postupně následovaly dějinné události zvanéprvníadruhé dělení Polska, přesněji dělení polsko-litevské unie, meziPrusko,RakouskoaRuské impérium.Třetí dělení Polskav roce 1795 přineslo definitivní konec existence polsko-litevského soustátí a na dlouhou dobu ztrátu samostatnosti v něm žijícíchnárodů.
Oficiální název státu bylKrálovství polské a Velkoknížectví litevské(polskyKrólestwo Polskie i Wielkie Księstwo Litewskie,litevskyLenkijos Karalystė ir Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė,ukrajinskyКоролівство Польське та Вели́ке князі́вство Лито́вськеKorolivstvo Polske ta Velyke Kňazivstvo Lytovske,běloruskyКаралеўства Польскае і Вялікае Княства ЛітоўскаеKaraleŭstva Polskaje i Vjalikaje Kňastva Litoŭskaje). Před17. stoletímbyl stát v mezinárodních smlouvách a diplomatických ujednáních označován hlavně svýmlatinskýmnázvem –Regnum Poloniae Magnusque Ducatus Lithuaniae. Od 17. století byl stát nejznámější pod názvemNejjasnější Republika polská(polskyNajjaśniejsza Rzeczpospolita Polska,latinskySerenissima Res Publica Poloniae). V běžné řeči byl nejčastěji nazýván „Rzeczpospolita“ (staroběloruskyРѣч ПосполитаReč Pospolita,litevskyŽečpospolita). V zahraničí byl nazýván jednoduše „Polsko“, jelikožPolské královstvítvořilo jeho nejdůležitější část. Vhistoriografiije používán také názevRzeczpospolita szlachecka(„šlechtická republika“) aI. Rzeczpospolita(viz článekRzeczpospolita).
Současný název„Republika obou národů“(polskyRzeczpospolita Obojga Narodów,staroběloruskyРѣчъ посполитая ѡбоига народовъ,litevskyAbiejų Tautų Respublika,latinskyRes Publica Utriusque Nationis) byl popularizován až v roce1967, kdy vyšla stejnojmenná historická trilogie spisovatelePawła Jasienicy.
Roku 1383 přijelo doVilnaza litevským velkoknížetemJogailoupolské poselstvo a nabídlo mu polskou královskou korunu. Podmínkou byl sňatek s dědičkou trůnuHedvikou z Anjou, dcerou Ludvíka I. Velikého, a přijetí křesťanství.
Jogailovi bylo v té době jasné, že Litva již dále nemůže odmítat christianizaci. Musel se však rozhodnout, zda se má svým křtem začlenit do východního ortodoxního nebo západního latinského církevního okruhu se všemi z toho plynoucími politickými důsledky. Nabízela se mu totiž také možnost přijmout křesťanství z pravoslavné Rusi a oženit se s dcerouDmitrije Donského. To by ovšem nic nezměnilo na vztahu Litvy křádu německých rytířů. Jako pravoslavná, to znamená heretická, země by nejspíše dále poskytovala vhodnou ideologickou záminku pro expanzi. Tu by naopak odstranilo přijetí katolické víry, které nabízela polská varianta. Její další výhodou bylo spojenectví proti řádu, odstranění neshod v otázce vlády v Haliči a na Volyni, případně dohoda o pokračování výbojů východním směrem. Zdálo se, že polsko-litevská unie přinese oběma stranám výhody.
Jednání, která se protáhla na celé dva roky, nebyla jednoduchá. Teprve 14. srpna 1385 byla v Krewě uzavřenasmlouva, která Jogailu zavazovala ke splnění řady podmínek. Všichni Litevci měli být pokřtěni a mnohem rozsáhlejší, ale méně konsolidovaný litevský stát připojen ("applicare") k Polské koruně. Smlouva nepředpokládala vytvoření personální unie, k tomu došlo teprve v praxi. Dále se měl Jogaila postarat, aby byla Polsku navrácena ztracená území. Předpokládá se, že tím byla míněna Halič, mohlo však jít také o Východní Pomořany a chełmiňskou zemi.
Roku 1386 přijal veliký kníže litevský Jogaila v Krakově křesťanskou víru, oženil se s Hedvikou z Anjou a poté byl korunován jako Vladislav II. (1386-1434) polským králem. Ještě předtím se mu podařilo uzavřít dohodu s bratry, kteří se nechali pokřtít společně s ním stejně jakoVytautas. Jogaila svěřil správu Litvy svému bratruSkirgailovi, Vytautasovi přiřklČernou RusaPodlesívčetněGrodnaaBrestu.
Uzavření krewské unie položilo základy mohutnému soustátí a posílilo postavení jak Polska tak Litvy. Nebylo však bez problémů. Jedním z nich se stalo postupné odcizování nyní katolických Litevců a většiny pravoslavného obyvatelstva země. Již roku 1387 získala litevská šlechta, jež přijala křesťanství západního ritu, významná privilegia. Unie neodstranila ani rozpory mezi členy dynastie, které koncem 80. let propukly nanovo.
Rozbroje ve velkém knížectví litevském se svými mezinárodně politickými souvislostmi představovaly pro Jogailu velké nebezpečí. Navzdory spojení s německým řádem byl Vytautas v Litvě velmi oblíben a stal se mluvčím těch, kteří si nepřáli inkorporaci země do polského státu. Proto se král rozhodl k radikálnímu řešení a roku1392uzavřel s Vytautasem smlouvu, jíž si zajistil jeho věrnost a pomoc v boji proti společným nepřátelům. Poté přesunul Skirgailu do Kyjeva a správu Litvy svěřil Vytautasovi (1392-1430), který se roku1401stal oficiálně litevským velkoknížetem.
Polsko-litevská unie měla rozličné podoby, ne vždy šlo o personální unii. Například po smrtiKazimíra IV. Jagellonskéhovládl v Polsku jeho třetí synJan I. Albrecht(1492-1501), zatímco litevským velkoknížetem se stal jeho mladší bratrAlexandr(1492-1506), který byl roku1501zvolen také polským králem a znovu vytvořil polsko-litevskou personální unii.
Roku1569schválila šlechta na zasedání sejmu v polskémLublinu1. července 1569 úplné sjednocení Litvy s Polskem do jednoho státu, který se dále nazýval Rzecz pospolita Polska. Svůj souhlas k tomu připojil takéZikmund II. August, poslední král a litevský velkokníže z roduJagellonců, který neměl dědice trůnu. Litevské velkoknížectví přestalo existovat, země si však zachovala určitou autonomii.
Vytvořením Polsko-litevské unie došlo k mezinárodnímu posílení státu a k potlačení autonomistických tendencí zejména u litevské šlechty. Ve státním zřízení měla velice silnou pozicišlechta, která prostřednictvím královské rady vykonávala vládu. Polskýkrálse již dle usneseníNihil noviz roku 1505 stal prakticky předsedou této rady a nemohl činit významná rozhodnutí bez souhlasu senátu a sněmovních poslanců.
Po vymření jagellonské dynastie o polský trůn soupeřilo několik evropských dynastií a panovníků. Roku 1573 byl polským králem zvolenJindřich z Valois, bratr francouzského panovníkaKarla IX.Jindřich musel splnit mnoho stanovených podmínek, mezi nimiž byla zásada zřeknutí se dědičnosti. V roce 1574 po smrti svého bratra z Polska uprchl a ujal se veFranciivlády jakoJindřich III. Francouzský. Roku 1576 byl zvolen polským králemŠtěpán Báthory, který v letech 1579–1582 vedl poměrně úspěšnou válku protiRusku. Jeho plány na úplné ovládnutí Ruska a vyhnáníTurkůz Uher překazila smrt. Na trůn nastoupil roku1587syn švédské královny KateřinyZikmund III. Vasa, který musel vést války s opozicí ve vlastní dynastii. Od roku 1609 válčil s Ruskem, při kterém získal proPolskodalší území, potvrzené mírovou smlouvou z roku1619.
Po smrti Zikmunda Vasy roku 1632] se na trůn usadil starší synVladislav IV. Vasa, kterému se dařilo vyhýbat se konfliktůmtřicetileté války. V tomto období však docházelo v Polsku k událostem, které vyvrcholily do období velkých krizí. V roce 1648 nastoupil na polský trůnJan Kazimír II. Vasa, bratr zemřelého krále Vladislava. Ten byl nucen čelit povstáníBohdana Chmelnického, které vyvrcholilo odtržením levobřežní Ukrajiny od Polsko-litevského státu, i agresiŠvédska. Země za jeho vlády prošla politickou, hospodářskou i kulturní krizí.
Roku 1669 byl novým polským králem zvolenMichał Korybut Wiśniowiecki, který se orientoval na Habsburky. V roce 1672 vpadli do PolskaTurcia to bylo nuceno přistoupit na tvrdé podmínky vítěze. V letech 1674–1696 vládl Polsku profrancouzsky orientovanýJan III. Sobieski. Ten musel čelit jak vnitřním rozbrojům, tak dalšímu hrozícímu nebezpečí ze strany Turecka. Jeho vojska pomohla roku 1683 porazit Turky při obléháníVídně.
Válečné konflikty v polovině17. stoletízpůsobily Polsku obrovské hospodářské škody. Podstatně klesl počet obyvatelstva, nebyla obdělávána polovina zemědělské půdy, dramaticky se zmenšily stavy hospodářských zvířat, došlo k poklesu kupní síly obyvatelstva, města vzhledem ke stále se snižujícímu odbytu hospodářsky upadala.
V letech 1697–1703 vládl Polsku (s pětiletou přestávkou)August II. Silný. Dobu jeho panování i vlády nástupců ze saského rodu provázel národní a politický úpadek, ovšem z hlediska ekonomického znamenal nástup nové epochy. August II. se snažil získat zpět ztracená území v Livonsku, a tak uzavřel spojenectví sRuskemaDánskem. Po porážce dánské a ruské armády od švédského krále Karla XII. v tzv „severní válce“ vpadla švédská vojska i doPolskaa Augusta II. sesadila. Místo něho vládl v Polsku v letech 1704–1709Stanislav I. Leszczyński. Po porážce Švédů v bitvě u Poltavy roku 1709 se August II. vrátil zpět na polský trůn, ale nedokázal využít příznivé situace a účastnit se zahraničně-politických jednání ve prospěch Polska. Stejně slabý byl i jeho nástupceAugust III. Polský. Po jeho smrti nastoupil na trůn v roce 1764Stanislav Poniatowski, za jehož vlády došlo ke konečnému úpadku Polska, které bylo rozděleno mezi tři sousední velmoci a zaniklo.