Judo

Judonebodžudo(japonsky柔道,džúdó; doslovajemná cesta) je styljaponskéhobojového uměnía z něj odvozeného úpolového sportu.
Judo, celý názevKodokan Judo(Kódókan džúdó), vzniklo z několika školjūjutsu, které vyučovalysebeobranuneozbrojeného člověka v tehdejším pojetí. Sebeobrana řešila skutečné bojové situace, které vznikaly při boji muže proti muži. Jestliže jeden z bojovníků přišel v boji o svou zbraň, nastala situace, kdy musel bojovat o svůj život. Úspěšné provedení technik pak končilo smrtí útočníka jeho uškrcením nebo jeho destruktivním poškozením, tj. otřesem, zlomeninou, atd. Cílem juda je mít možnost volby, zda při úspěšně provedené obraně útočníka poraním, nebo nad ním pouze získám kontrolu a vysvětlím mu marnost jeho počínání. Tomuto cíli odpovídá i skladba technik (japonskywaza). Kolébkou juda jeTokiovJaponsku.
Kodokan Judo založil profesorDžigoró Kanó(angl. trans.Jigoro Kano) v roce 1882. Motivem ke studiu džiu-džitsu a jiných bojových technik byl úsek jeho života na střední škole, kde musel snášet mnohé fyzické násilí od silnějších spolužáků. Jeho poznání při studiu různých forem bojových umění u uznávaných mistrů pak přepracoval ve vlastní styl bojového umění (tehdy také nazývanéhoKano-rjú-džiu-džitsu), který nazval Kodokan Judo, aby se odlišil od již existující školy džiu-džitsu, která se také jmenovala džúdó.
Uznání nového stylu ostatními školami došlo po tzv. utkání pravdy (dóžó džaburi, angl. trans.dojo yaburi) mezi školami Kodokan a Tocuka, ve kterém Kanovi bojovníci vyhráli všech jedenáct utkání. Toto rozhodné a přesvědčivé vítězství zajistilo Kodokanu prvenství před všemi starými školami džiu-džitsu, a to nejen pokud jde o vnitřní náplň a morální působení nového systému, nýbrž i pokud jde o jeho praktickou cenu v boji.
V pozdějších letech prosadil Džigoró Kanó jako ministr školství výuku juda na školách v Japonsku a rozšířil ji na tělovýchovný systém. V současné době mají studenti možnost výběru mezikendóa judo. Judo se také začali učit japonští policisté v rámci profesního výcviku.
V roce 1964 se stalo judoolympijským sportem. Na území dnešního Česka se vznik juda datuje k roku1919, kdy vysokoškolský sport zahájil první kurzy, a na ně navázala armáda s kurzy sebeobrany.
Kodokan Judo je tzv. měkká škola, kde proti síle útoku nejde síla obránce, ale obránce se snaží využít síly (setrvačnosti) útoku k jeho eliminaci (doba nástupu chvatu obránce je kratší než reakční doba útočníka), na rozdíl od např.karate, kde jde síla obrany proti síle útoku. Dvě základní hesla juda jsou: Minimální úsilí – maximální účinnostSeirjoku zenjó(angl. trans.Seiryoku-zenyo) a vzájemný prospěchDžita kjoei(angl. trans.Jita-kyoei). První princip znamená využívat co nejúčinněji svou sílu a umožňuje porazit i fyzicky silnějšího soupeře. Druhý princip učí vzájemnému respektu mezi lidmi.
Kodokan judo obsahuje řadu průpravných cvičení předevšímpádyukemi. Dále obsahuje čtyři hlavní skupiny technik waza:
Techniky hodů jsou vyučovány podle schématuGokyo wazaod nejlehčích po složitější. Aplikace technik je učena dvěma způsoby. První je způsobcvičného bojerandori. Rozlišujte od závodu shiai.Randorizpůsob nácviku, kde nezáleží na vítězi, neboť se z něho učí oba dva.Shiaije závod, kde jde o bodované vítězství. Druhý způsob nácviku technik jsousestavykaty.Kataje sestava s přesně danou formou mimo jiné také proto, aby bylo možné nacvičovat i úderové techniky a obranu proti zbraním. Oficiální systém obsahuje osm základních kat:
Spolu s novým stylem zavedl Kanó i systém technických stupňů, který později využily i další školy. Technické stupně se dělí na žákovskékjú(級, někdy pomocí angl. přepisukyu) a mistrovskédany(段,dan). Stupně se odlišují podle barvy pásku (obi).Kodokanrozlišujepět žákovských stupňů(5.–1.kjú), které nosí bíléobi, adeset mistrovských stupňů(1.–10.dan), které pro 1. až 5.dannosí černéobi, 6. až 8.danmohou nosit červenéobis bílým pruhem a 9. a 10.danmohou nosit čistě červenéobi. Danové stupně nosí běžně černéobia červeno-bílé a červené nosí pouze na slavnostní příležitosti.
V Evropě se vesportovním judupoužívá více žákovských stupňů (1.–6.kjú), které jsou navíc více barevně rozlišeny (viz tabulka níže). Značení i počet stupňů se liší podle jednotlivých zemí. U dětí se navíc používá i různé barvení konců a proužků.
Judo, které divák sleduje například na olympijských hrách, se v mnoha případech liší od juda, se kterým se může setkat při návštěvě oddílu (doja) ve svém okolí. Sportovní judo (šiai) též označované jako japonský zápas vzniklo v 60. letech vstupem juda na olympijské hry. Dříve mezi sebou bojovali judisté podle technických stupňů, které zaručovalo, že dotyčný judista zvládá širokou škálu technik, které se učí po příchodu do dojo. Zavedením soubojů ve váhových kategoriích, které si dal mezinárodní olympijský výbor jako podmínku vstupu juda na olympijské hry, vznikl odlišný způsob chápaní tohoto bojového umění. Současnémottojudistů „Judo more than sport“ (českyJudo, více než sport) na tuto věc nepřímo poukazuje.
Sportovní judo od amatérského zápasu odlišuje především judistické kimono zvané judogi. Judokovo judogi je hlavní slabinou, kterou používá jeho soupeř k aplikování svých technik. Judogi má přísně definované rozměry a jeho komerční využití je tak především pro ženy problematické. Použití soupeřova judogi a jeho energie ve svůj prospěch je jednou z nejtěžších věcí k naučení. Řada judistů k tomuto nikdy nedospěje a je nucena používat jiných způsobů.
Nedílnou výbavou každého judisty (judoky) by měla být znalost souborů technik, které poprvé definoval zakladatel judaDžigoró Kanóv 19. století. Kanó jako student jiu-jitsu shromáždil všechny známé, často používané technikyjiu-jitsua udělal v tomto chaotickém systému řád. Nebyl jediný, kdo se o toto pokusil, ale on svůj systém (Judo) dokázal prodat. V dnešní době je judo pro svoji finanční nenáročnost (judogi, žíněnka, tělocvična a sensei) celosvětově rozšířeným sportem a prakticky každý profesionální bojovník MMA má základy boje na zemi z jiu-jitsu (judo,brazilské jiu-jitsu,sambo).
Boj probíhá v místnosti (dojo) na žíněnkách (tatami) v oblecích (judogi) převázaných páskem (obi) barvy označující stupeň technické vyspělosti bojovníka. Primární dělení zápasu v judu je na boj v postoji (nage-waza) a boj na zemi (ne-waza). Termín nage-waza se na rozdíl od ne-waza prakticky nepoužívá. Jedním z důvodů je fakt, že judisté začínají bojovat v postoji. Souboj nikdy nezačíná na zemi. Použití slova ne-waza je v judu problematické, učitelé (senseiové) ho v dojo neradi slyší. Při zápase sportovním (šiai) či cvičném (randori) však v řadě případů dochází pouze k ne-waza, často bez úspěšného vyžití bodované techniky.
Boj v postoji (nage-waza) je na rozdíl od boje na zemi techničtější a pro řadu bojovníku limitujícím prvkem v souboji. K úspěšnému zvládnutí technik v postoji je potřeba kvalitního úchopu soupeřova judogi. Boj o úchop a jeho následný způsob (kumikata) je první fází k nástupu do techniky. Ten rozlišuje technicky výborného judistu od průměrného nebo judisty vyznávající zápasnické (silové) judo. Techniky v postoji se dělí na techniky tači-waza. Do tači-waza patří techniky jejichž provedení se dále popisuje třemi místy na těle, kde je vedena hlavní energie hodu. Těmito třemi části těla jsou ruce (te-waza), boky (goši-waza) a nohy (aši-waza). Specifickým balíčkem technik jsou techniky strhů (sutemi-waza), které se řadí do nage-waza, ale v převážné většině slouží k přechodu z nage-waza (boj v postoji) do ne-waza (boj na zemi). V tomto směru je nutno podotknout, že některé techniky spadající do technik boje na zemi (katame-waza) se dají provádět z postoje (například páčení).
Ve sportovním judu jsou zakázányatemi-waza(techniky úderů) aaiki-waza(techniky hodů pákou), zvláště jsou zakázány techniky (kinši-waza), které přímo vedou k vážnému zranění soupeře.
Boj začínají oba aktéři úklonemrei. Rozhodčí boj zahájí slovemhadžimea přerušuje slovemmate. Rozhodčí boj může znehybnět slovemsonomamapro detailní prověření okamžité situace (týká se boje na zemi) a opět nechat pokračovat slovemjoši. Základní ideou juda je boj s cílem soupeře dostat na lopatky některou z povolených technik boje v postoji.
Provedení techniky v postoji rozhodčí boduje dvěma stupni:
Pokud v případném následném boji na zemi dojde k držení soupeře zahlásí rozhodčíosaekomi, při přerušení držení zahlásí rozhodčítoketa. Při dosažení dostatečně dlouhého držení rozhodčí boduje dvěma stupni:
Pokud v případném následném boji na zemi dojde ke škrcení či páčení, a je-li dostatečně účinné, je soupeř nucen boj vzdát poklepáním na soupeře čí žíněnku, rozhodčí boj ukončí hodnocením:
Rozhodčí zápas ukončuje  slovemsoremade, při bodování stupněmipponokamžitě, jinak výsledek po vypršení časového limitu zápasu závisí na průběžném bodování. Nerozhodný výsledek zápasu hlásí rozhodčí slovemhikiwake.
Od roku 2018 opět platí pravidlo, že dvě wazari znamenají ippon. Toto pravidlo bylo původně zrušeno v roce 2017.
Do roku 2017 byl v platnosti stupeň yuko (soupeř spadne na bok) ale s nástupem nových pravidel pro rok 2017 jsou všechny techniky, které byly dříve hodnoceny jako yuka hodnocena jako wazari, zároveň ale už neplatí.
Do roku 2009 byl v platnosti čtvrtý stupeň koka (soupeř spadl na zadek nebo jen upadl), ale v rámci usnadnění úlohy rozhodčím byl zrušen.
Realita ovšem se základními myšlenkami má jen málo společného. Každý zápas je časově omezen a většina judistů (Evropané především) po skórování nižším stupněm hodnocení jeví maximální zájem skóre udržet až do konce časové doby. Jako nástroje používají bezdůvodné padání na zem, falešné útoky, hluboký předklon, aby se k nim soupeř nemohl dostat nebo brání v úchopu. Proti tomuto způsobu se zavedlo napomínání (šido). Pokud judista dostane tři (dle pravidel platných od šida následuje hansoku-make (dq) (oficiálně každý stupeň napomínání má svůj japonský výraz). Našli se i tací judisté (těžké váhy především), kteří se naučili skórovat pouze na základě napomínání soupeře. Jde o takticky vyzrálý výkon, ale divácky neatraktivní.Mezinárodní judistická federacejako každá organizace bojuje o sponzory a tak se změnou pravidel snaží podobnému způsobu boje bránit. Od roku 2013 se již za napomínání soupeře neudělují body.
Každý judista by si měl vést poznámky o svých soupeřích. O jejich silných a slabých stránkách. V případě jeho silných stránek mít proti jeho dominantní technice natrénovaný kontrachvat (kaeši-waza) a v případě jeho slabých stránek umět té situace využít ve svůj prospěch.
Velice důležité je umět zkombinovat více technik dohromady (ranreku-waza) k poslání soupeře na lopatky (ippon). Toto však obnáší již hluboké studium juda.
od zavedení váhových kategorií od roku 1964:
od zavedení váhových kategorií