Svatý rok 1950

JubilejníSvatý rok 1950(22. řádné univerzální jubileum), který navázal na předchozí řaduSvatých roků,byl vyhlášen 26. května 1949 bylbulouJubilaeum Maximum.Během jubilejních oslavpapež Pius XII.vyhlásildogma o Nanebevzetí Panny Mariea přeměnilkardinálské kolegiumna jakousi univerzální reprezentacikatolickéhosvěta, přičemž drasticky snížil italskou účast a zvýšil počet kardinálů z jiných národů. V průběhu roku se poprvé skutečně projevila moderní masová náboženská turistika.De Gasperihoitalská vláda usilovně pracovala na tom, aby zajistila odpovídající zázemí pro miliony poutníků, kteří dostali „poutnickou kartu“, jež byla v rámciItálieuznávána jako stejně platná jakocestovní pas.
Na svátekbl. Anežky České2. března 1939 a v den svých 63. narozenin kardinálEugenio Pacelli, státní sekretář papežePia XI.,byl zvolen jeho nástupcem. Bylo tokonklávenejkratší v dějinách, neboť trvalo pouhých 24 hodin. Mezi voliči byl ipražský arcibiskupkardinálKarel Kašpar.Svůj program do tří slov: „Následovat pravdu s láskou.“ Slavnostní korunovace se konala v densv. Řehoře Velikého, 12. března 1939. Nad budoucností světa se však už stahovaly válečné mraky. Bylo to poslední pokojné shromáždění světa před II. světovou válkou. Zvláštní přídech dostala tehdy slova starobylého rituálu, pronášená v okamžiku, kdy byla před papežem na zlaté tyči pálenakoudel: „Svatý Otče, tak pomíjí sláva světa.“ Takřka prorocky vyzněla i výzva, s níž mu vkládalkardinál protodiakonna hlavu těžkou papežskou korunu:„Přijmitiaruzdobenou třemi korunami a věz, že jsi otcem knížat a králů, usměrňovatelem světa, zástupcem našeho Spasitele na zemi, jemuž je čest a sláva na věky věků.“ Celý svět ji mohl slyšet, neboť poprvé v dějinách byl korunovační obřad vysílán do všech zemíVatikánským rozhlasem.
Když tři dny po korunovacipřepadla vojska hitlerovského Německa Čechy a Moravu, učinila tak konec tomu, co ještě zbylo zČeskoslovenské republiky. Pius XII. projevil kardináluKašparovisvou osobní účast stejně jako to udělal předtím Pius XI. vyslovil svůj nesouhlas smnichovskou dohodoua své sympatie k postižené zemi. Od počátku pontifikátu se Pius XII. neustával zasazovat o záchranu míru ve světě, válce však zabránit nemohl.V roce 1939 opatření na ochranuItáliea udělilodpustkytěm, kteří vyslechli jeho požehnání. Psal okružní dopisy, v nichž zdůrazňoval jednotu lidstva v církvi a poskytoval pokyny probiblisty.Během II. světové války hrozil papeži Piovi XII. únos režimemAdolfa Hitlera, ale on se rozhodl zůstat v Římě, aby chránil obyvatele města.
Během chaosu, který nastal pokapitulaci ItálieSpojencůmza II. světové války, ovládla německá vojska neosvobozená území a bránila postupu spojeneckých sil. Zničenéopatství Montecassinosloužilo jako jasná připomínka potenciální zkázy, k níž mohlo dojít v Římě. Protože žádná vládnoucí autorita nebyla schopna zasáhnout, obrátily se zraky všech k papeži Piovi XII., poslední zbývající morální autoritě v Římě. Pius XII. sice nedokázal vyjednat mír pro celou Itálii, ale podařilo se mu na jaře 1944 dosáhnout uznání Říma jako otevřeného města oběma stranami konfliktu. Stejně jako jeho předchůdcesv. Lev Veliký, který zabránil zničení městaAttilou, zachránil Pius XII. Řím před další devastací a zajistil městu světlejší budoucnost.
Pius XII., papežřímskokatolické církve, byl Římany nejen uctíván jako „andělský pastýř“, ale také oslavován jako „ochránce města“. Tento titul, pocházející ze starověkých římských městských komunit, byl udělován někomu, kdo chránil slabší členy společnosti před těmi mocnějšími. Svými činy Pius XII. překročil pouhé zajištění bezpečnosti fyzických struktur a rozšířil svou ochranu na celé křesťanské dědictví.Giovanni Leone,předsedaitalského parlamentu, popsal, jak Pius XII. hájil důstojnost každého jednotlivce proti všem formámtotalitarismu, chránil svobodu a mírový pokrok národů před nebezpečím nacionalismu a zasazoval se o autonomii lidského ducha a posvátnou povahu duše uprostřed pronikajícího vlivu technického pokroku. Obhajoba Pia XII. daleko přesahovala hmatatelné aspekty a zahrnovala základní hodnoty a principy, které jsou základem lidské existence.
Ve stejném městě Řím, který sám uchránil před zkázou, slavil Pius XII. v roce 1950Svatý rok. Poprvé se o svém úmyslu slavitSvatý rokzmínil v den svého svátku 2. června 1948 kardinálům, kteří mu přišli blahopřát. Ač druhá II. válka porazilanacismusafašismus, jež ji vyvolaly, přece nevyřešila jiná nebezpečí narušující pokojné lidské soužití. Velká část světa však žila v míru, a tím byly vytvořeny i příznivé podmínky k pečlivě plánovaným přípravám. Z tohoto hlediskaSvatý rok1950 předčil všechny předcházejícíSvaté roky. 12. července 1948 vyhlásil Pius XII. úmyslySvatého roku, totiž posvěcení modlitbou, pokáním a neochvějnou vírou v Krista a jeho církev, věc všeobecného míru ve světě a ochranu posvátných míst veSvaté zemi, obranu církve proti obnoveným útokům jejích nepřátel a dosažení pravé víry bloudícím, nevěřícím aateistům, i uskutečněnísociální spravedlnostia pomoci prostým a potřebným.
Ústřední výborpro slavení Svatého rokubyl jmenován 28. června 1948. Předsedou se stalarcibiskup, pozdější kardinálValerio Valeri,členem mj. monsignor Giovanni Battista Montini, pozdější papežPavel VI.,a bylo v něm i pět členů římské šlechty – vesměs úředníkůvatikánského státu. Výkonným orgánem Ústředního výboru bylo pět komisí: pro duchovní pomoc poutníkům, pro sjezdy, pro výstavy, pro posvátnou hudbu a pro záležitosti technické a finanční. Mimo to ve většině zemí světa se ustavily místní výbory národní, jež měly ve spojení sÚstředním výboremna místě organizovat národní pouti. Takové výbory existovaly nejen v některých východoevropských zemích, např. vPolskuaMaďarsku, ale též vHongkongu, veVietnamua jinde.
ÚředníBulletin Svatého roku, který kromě informací o programu a průběhu oslav přinášel také organizační pokyny, začalÚstřední výborzačal vydávat v lednu 1949. Hlavním motivem barevného oficiálního plakátu byl bílý obelisk stojící před bazilikou svatého Petra s nápisem: „Nechť tento Svatý rok je pro lidskou rodinu předzvěstí nového údobí v míru, blahobytu a pokroku.“ Nápis s obeliskem tvořil veliký kříž a byl vytištěn v mnoha jazycích. Pro poutníky byla připravena i takzvaná složka poutníka obsahující poutnickou legitimaci, blok s kupóny na různé slevy, malá příručka se zpěvy a modlitbami pro pouť Svatého roku, malý průvodce Římem s plánem města a kovový poutnický odznak, 415 tun obálek – asi třicet vagonů – bylo rozesláno do celého světa místním výborům. Jejich režijní cena daleko vyvážila všechny výhody, jež poutníkům poskytovaly.
Poutnická legitimace nejen opravňovala na železniční slevu na italských  drahách ve výši 40 procent pro jednotlivce a až 70 procent pro skupiny, ale získávala podobné slevy i jinde, ba dokonce řada zemí uznala legitimaci jako platný cestovní dokument místo cestovního pasu na cestu do Říma, neboť v poválečných letech nebylo ještě možno získat všude pasy rychle a bez zdlouhavých formalit. Bylo připraveno celkem na dva miliony obálek pro poutníky. Také letecké společnosti poskytly skupinám poutníků až padesátiprocentní slevu, jednotlivcům desetiprocentní. Tak jako kdysi bratrstva se starala o pomoc poutníkům, v roce 1950 převzala na sebe tento úkol organizacePeregrinatio Romana ad Petri sedem– technický orgánÚstředního výboru Svatého roku– která udržovala na římských nádražích a jiných bodech, kam přijížděli poutníci, čtyřiadvacetihodinovou bezplatnou službu, podávala informace, zajišťovala noclehy atd. BěhemSvatého rokutakto pomohla 1 229 367 poutníkům.
Podle starobylé tradice předal Pius XII.prelátům, kterým tradičně příslušelo veřejně přečíst bulu vyhlašujícíSvatý rokv předsíníchčtyř hlavních bazilik, a zástupcůmÚstředního výboru Svatého rokuv densvátku Nanebevstoupení Páně, 26. května 1949, originál buly. V krátkém projevu mj. prohlásil: „I když hříchy lidí jsou překážkou k tomu, aby bylo možno vstoupit do nastávajícího jubilejního roku za stavu konečného a všeobecného míru, zbaveného jakékoliv hrozivé nejistoty, nechť aspoň modlitby a kající skutky, jimiž věřící mohou zadostiučinit Boží spravedlnosti, aby tak doplnili utrpení Kristovo, přispějí k tomu, aby lidské pokolení dosáhlo skutečné svornosti srdcí a onoho skutečného míru, který jen Bůh může udělit.“
Krátký proslov Pia XII. byl jen ohlasem myšlenek buly, již hned nato přečetl v předsíni svatopetrské bazilikymonsignorCarinci,děkan papežskýchprotonotářů, který o řadu let později oslavil své sté narozeniny během Druhého vatikánského sněmu jako nejstarší ze sněmovních Otců. Ne bezdůvodně zdůraznil Pius XII. v bule mezi úmyslySvatého roku, že věřící mají „prosit Krista, aby věrnost jemu a církvi byla zachována všemi a aby byla uchována i práva církve proti léčkám a nástrahám a pronásledování“.
Pius XII. se v projevech dotýkal stále vzrůstajících těžkostí ve vztazích mezi církví a některýmivýchodoevropskými státy. Neboť zatímco se svobodný svět připravoval nadšeně oslavitSvatý rok, polští biskupové byli nuceni své věřící varovat pastýřskými listy před vzrůstajícím tlakem ateistické propagandy, v únoru 1949 byl odsou- zen do vězenímaďarský primaskardinálMindszentya vRumunskubyli uvězněni ti biskupové, kteří ještě byli na svobodě.
V Československu byla situace neméně vážná. 29. dubna 1948 žádali všichni biskupové prezidentaGottwaldapo ujištění, že i nadále chtějí plnit své povinnosti vůči Bohu a státu, aby byla zastavena pomlouvačná kampaň proti církvi aSvatému Otciv rozhlase a tisku, aby byl svobodně vydáván katolický tisk, aby bylo možno se svobodně shromažďovat k náboženským úkonům a aby stát učinil majetkové urovnání s církví, neboť toto vše porušuje náboženskou svobodu. Biskupové se bránili znovu a znovu proti dalším administrativním zásahům ze strany státu jak memorandy příslušným vládním činitelům, tak pastýřskými listy, aby informovali a varovali katolické věřící. Tak už 28. května museli prohlásit, že některé kdysi katolicky orientované listy nejsou už noviny katolické, a když měla být založena státními orgány takzvanáKatolická akcebez biskupů, varovali v červnu i před ní. 20. června 1949 vydalo iSvaté oficiumv Římě dekret, který opakoval jen to, co arcibiskupBerankonstatoval ve svém oběžníku čteném 19. června, že příslušníci této Katolické akce jsou podle platných církevních zákonů vyloučeni z církve. Dekret Svatého oficia zdůvodnil své upozornění těmito slovy: „V těchto dnech založili odpůrci katolické církve v Československu podvodně falešnou Katolickou akci, jejímž prostřednictvím se snaží přimět katolíky oné republiky ke vzpouře protikatolické církvia k odepření poslušnosti oprávněným pastýřům církve. Tato akce je tím ničemnější, nakolik se její organizátoři neostýchají donutit mnohé násilím nebo podvodem se do ní zapsat. Dosáhli dokonce takové troufalosti, že vložili na seznam členů a zveřejnili jména mnoha kněží a laiků, kteří se k ní nikdy nepřidali, ale naopak s ní vyjádřili svůj nesouhlas.“
1. července 1949 vydalo Svaté oficium, ve snaze zabránit uměle vyvolaným zmatkům, další dekret ve formě otázek a odpovědí, v němž prohlašuje, že není katolíkům dovoleno stát se členykomunistické strany, neboťkomunismusjematerialistický, bezbožecký a protikřestanský, že ze stejného důvodu není jim dovoleno tisknout, šířit nebo číst komunistický tisk, že takoví nemohou být připuštěni kesvátostema že ti z nich, kteří vyznávají a především propagují takovou nauku, propadají trestůmcírkevního právajakoodpadlíci, tj. vyloučení z církve. 11. srpna Svaté oficium znovu odpovědělo na dotaz týkající sesvátosti manželství, kde vzhledem k zvláštní povaze této svátosti za určitých okolností může asistovat katolický kněz – jako v případě smíšených manželství, kde jedna strana není katolík.
Navzdory těmto bolestným událostem pokračovaly přípravy naSvatý roknerušeně. Už 10. července vydal Pius XII. stejně jako jeho předchůdci tři buly upravující podmínky získání odpustků mimo Řím a poskytující mimořádné pravomocizpovědníkůmv Římě. V říjnu bylo též oznámeno, žehymnussloženýCharlesem Gounodemk zlatému kněžskému jubileu Pia IX. v roce 1869 (byl tehdy předveden papeži sedmi kapelami různých vojenských útvarů papežského státu na náměstí Svatého Petra 11. dubna), se stává úředníhymnou Vatikánského státu.
Den zahájeníSvatého rokuse přiblížil. 15. prosince vydal Pius XII. dovolení sloužit po celém světě 1. ledna 1950 půlnočnímše svaté, 18. prosince byla podruhé čtena v předsíni Svatopetrské baziliky bulaSvatého roku, 21. prosince vyšly zvláštní vatikánské známky a téhož dne konal Pius XII. tajnoukonzistoř, v níž jmenoval tři kardinály legáty k otevřeníSvatých branve třechpatriarchálních bazilikách. Byl mezi nimi i kardinálKlement Micara,někdejšíprvní nuncius v Československé republice. V promluvě řekl papež kardinálům: „ Ano, spatříme velikou podívanou, a to nejen My, nejen Římané, ale též všichni ti, kteří jsou kdekoliv na světě vedeni správným myšlením a úsudkem. Neboť všichni spatří, že jen Ježíš Kristus a církev jím založená mohou lidem vrátit mír, mír trvalý a upřímný.Tento mír, tato trvalá svornost ducha nemůže totiž vyrůst než z křesťanského svědomí, které je ve shodě s Božím učením a je živeno Jeho milostí ... “
Pius XII. v předvečerSvatého roku, 23. prosince 1949, v předvečer otevřeníSvaté brány, konal tradiční audienci, při které kardinálové blahopřáli papeži Piu XII. k blížícím se svátkům vánočním a k Novému roku. V odpovědi na slova kardinála děkana Pius XII. mimo jiné řekl: „Víme, jak velké naděje skládáte do tohotoSvatého roku. I my pevně doufáme, že Boží Prozřetelnost chce v něm a skrze něj vykonat divy pro lidskou rodinu ... My sami, jimž Boží Prozřetelnost vyhradila výsadu jej vyhlásit a odevzdat celému světu, cítíme předtuchu jeho důležitosti pro další půlstoletí. Zdá se nám, žeSvatý rok 1950bude rozhodnou chvílí pro kýženou duchovní obnovu moderního světa a rozřeší onu duchovní krizi, která svírá duše našeho času. Kýžený soulad nebeských i pozemských hodnot, božských i lidských, úkol to a povinnost naší generace, se splní, nebo alespoň urychlí, setrvají-li Kristovi věřící pevně ve svých předsevzetích, budou-li důsledně pokračovat v započatém díle a nedají-li se svést prázdnými utopiemi, strhnout stranickými zájmy a egoismy.“
Papež dále znovu přímo oslovil i ty, kteří se vzdálili od Krista a církve, ty, „kteří jsou vzdáleni svým odmítavým aagnostickým postojemk největšímu životnímu problému“, i ty, „kteří tvrdí, že jsou spokojeni s klamným názorem na svět, který upírá prvnímu duchovnímu principu jakékoliv místo ... nebo kteří nesnášejí jeho nezničitelnou přítomnost a nesmyslně žárlí na jeho svrchovanou vládu, když mu vypovídají boj ve snaze udusit svědectví, jež mu vydává všechno tvorstvo i jejich vlastní srdce.“ Tak „trpí vyhnanstvím a osamoceností ve vesmíru, prázdnotou pouště, do níž se sami odsoudili přijetím ateismu“. Vyzval i celý svět, aby se aspoň veSvatém rocenavrátil k původním Božím plánům, neboť se „pokusil setřást lehké jho Boží a současně odvrhl i řád jím určený a s pýchoupadlého andělana počátku stvoření se pokouší o vytvoření světa jiného podle své libovůle“. Závěrem Pius XII. zval všechny křesťany na pouť do Říma, kde u hrobusvatého Petra, nad nímž se tyčí katedra živého vikáře Kristova, smí každý křesťan říci: „Řím je mou vlastí.“„V lesku bazilik, v kráse slavných obřadů, v šeru starobylých křesťanských hřbitovů, před významnými ostatky světců,“ končí Pius XII., „budete vdechovat ovzduší svatosti, míru a všeobecnosti, jež dodá vašemu životu hlubokou a křesťanskou obnovu.“ Ve večerním tichu se pak nesl na pozdrav nastávajícímu Svatému roku i hlas všech římských zvonů.
24. prosince 1949 ráno, hodinu před otevřenímSvaté brány, byla Svatopetrská bazilika zcela zaplněna prvními poutníky. K otevřeníSvaté brányvyslala řada států zvláštní delegace. Jiné byly zastoupeny svými vyslanci uSvatého stolce. Československo zastupoval úředník pověřený řízením jeho vyslanectví. Mezi přítomnými nebyla žádná hlava státu, ale zaBelgiise zúčastnilakrálovna matkaAlžběta. Obřad byl přenášen do celého světa deseti jazyky, mimo jiné i česky. Pius XII. nejprve podle zvyku poklepal na zazděnouSvatou bránukladívkem, a když bylo zdivo odstraněno, zapěl na prahu slavnostníTe Deuma se svící v ruce a s křížem jí prošel. V onom okamžiku se rozhoupal největší zvon baziliky, užívaný pro slavnostní příležitosti, a po něm všechny zvony Říma. Za jásotu přítomných poutníků posvětil papež nové bronzové dveře, jež byly pak umístěny do veřejíSvaté brány. Darovali ješvýcarštíkatolíci a jsou na nich znaky papežů, kteří v dějinách otevíraliSvatou bránu. V 11 hodin svěřil papež péči oSvatou bránupodle starobylého zvyku zástupcům římských zbožných bratrstev. Na otevření přijelo 10 563 poutníků z ciziny. Většina z nich byla přítomna půlnoční mši svaté v bazilice svatého Petra, kterou pro ně sloužil Pius XII. Při ní zazpívali svorněněmečtíarakouštípoutníciStille Nacht. 26. prosince si vykonal Pius XII. s římským duchovenstvem ve Svatopetrské bazilice svou první jubilejní pouť.
U příležitostiSvatého rokuoVánocíchnebo po nich vyhlásila řada státůamnestiivězňů. V dekretu podepsanémbrazilským prezidentembylo toto rozhodnutí odůvodněno starobylýmstarozákonnímzvykem propouštění otroků a vězňů v rocežidovského jubilea. VeŠpanělskubylo amnestováno 13 000 vězňů, vChilebylo propuštěno na svobodu 124 vězňů, 697 vězňům byl zmírněn trest. VDominikánské republicevyhlásil amnestii i diktátorRafael Leonidas Trujilloa vJaponskuudělil amnestii anglikán vojenský velitel generálDouglas McArthur46 japonským válečným zločincům, odsouzeným pro menší zločiny.Už od prvních dnů přijížděly tisíce poutníků z celého světa do Říma. Nadšení, jež jeho vyhlášení všude vzbudilo, bylo projevem miliónů křesťanů, kteří se sotva vzpamatovali z útrap nedávné války. Byl to výraz jejich nadějí a víry v novou, lepší budoucnost, vnější projev věrné oddanosti víře, kterou znovu nalezli uprostřed tolika strádání a utrpení, stejně tak jako přesvědčení vyjádřeného Piem XII., že nový, lepší svět nelze budovat bez nového člověka, člověka, který žije z hodnot duchovních, z víry v Krista. Zatímco ve vrcholné organizaci národů světa, ve Spojených národech, nebylo možno odstranit zásadové rozdíly rozdělující národy,Svatý rokbyl prvním, skutečně největším, svorným a radostným shromážděním lidstva po druhé světové válce.
Všeobecné radostné nadšení dalo miliony poutníků do pohybu, ale mnohým byly oběti cesty usnadněny, ne-li umožněny všestrannou podporou. Poprvé od zánikupapežského státubylo možno církvi vykonat něco především pro poutníky chudé a potřebné, jak se o ně kdysi starala zvláštní bratrstva. Tentokrát ovšem nešlo o bratrstva, nýbrž o různá dobrovolná sdružení a nakonec i o pomoc jejich domácích zemí. Takbrazilský prezidentposkytl všem státním zaměstnancům, kteří si přáli vykonat pouťSvatého roku, 60 dnů placené dovolené. Je to ovšem případ ojedinělý, ale mnohem více bylo možno vykonat přímo na místě pro ty, kteří se už dostali do Říma. Tam byla už na podzim 1949 učiněna opatření proti zvyšování cen, zajištěno zásobování potravinami, a pro chudé poutníkySvatý stoleczřídil zvláštní lidové kantýny, kde se bylo možno nasytit za velice nízkou cenu, neboť zbytek nákladu byl hrazen z církevních peněz. Také ubytování poskytovaly stovky římských církevních ústavů za nominální ceny, a aby i mladí mohli vykonat pouťSvatého roku, bylo pro ně zřízeno péčí italské skautské organizace stanové město s 1600 lůžky, sprchami, kantýnou, kde bylo možno podávat za nízkou cenu současně 500 jídel, s poštou, barem, obchody a poštovním úřadem. Stanové město bylo spojeno se středem Říma autobusovou linkou. Bylo slavnostně vysvěceno a otevřeno naKvětnou neděli2. dubna a pojmenováno po patronu skautůsvatém Jiří. Jiné středisko, „svatého Františka“, vysvětil v nově postavené budově 3. dubnamonsignoreMontini.Mohlo v něm bydlet levně 400 osob najednou a poSvatém rocebylo předáno chudým římským rodinám.
Je fakterm, žeSvatý rok 1950se však netýkal pouze živých. Nedávná válka a její oběti byly až dosud příliš živé. Tak živé, že vzpomínky na ně dosud jitřily rány, jež nepřítel zasazoval nepříteli. Z výzvy Pia XII. k všeobecnému smíření a odpuštění, jehož vyjádřením měl býtSvatý rok, vznikla krásná myšlenka projevit křesťanskou lásku i těm, kteří se stali oběťmi vzájemného nelidského vraždění. Mnoho bylo hrobů neznámých padlých v Itálii, neméně jinde, hrobů, o něž se nikdo nestaral, poněvadž rodiny padlých ani o nich nevěděly, nebo žily daleko. V rámciSvatého rokuhledali v Itálii a ve Francii skauti tyto zapomenuté hroby a podávali prostřednictvím charitních organizací zprávy příbuzným v Německu a jinde, zatímcoNěmecká katolickácharitazjišťovala hroby cizinců, kteří zahynuli za války v Německu. Tak běhemSvatého rokua po něm řada německých a rakouských poutníků mohla alespoň položit květy na hroby svých padlých. V Německu se zase zavazovaly katolické ženy, že budou zdobit hroby cizinců a že se budou modlit za spásu jejich duše. Mezi tisíci dopisů se octla i poznámka „poněvadž hrob Vašeho bratra je v pásmu okupovanémRusy, není možno nic podniknout pro udržování hrobu, neboť Rusové se nepřipojili k naší iniciativě“, ale byly to poznámky velmi vzácné, jež budily spíše tichý smutek uprostřed radostného nadšeníSvatého roku.
I pro toho, kdo žil během oslavSvatého rokuv Římě, je těžko popsat jeho průběh, neboť všechny dojmy splývají v jediný obraz plný jasu a nadšení. Milostivé léto proměnilo Řím v jediný svátek, v jedinéTe Deumvšech národů za skončení války. Celý svět se sešel u hrobů apoštolů a není možno ani vypočítat všechny skupiny, jež se tam vystřídaly. A mezi poutníky nebyli jen staří. Katolická mládež připutovala do Říma ve statisícových zástupech a vyplnilaSvatý roksvým nadšením, neboť právě na mladé lidi dříve nejbolestněji doléhala tíha války a mír jim otevřel nové a jasné obzory. Jejich pestrobarevné kroje a prapory dodalySvatému rokuživost a barvu. Zvláště početné byly skupinyskautů a skautek.Jejich počet nečekaně vzrostl hlavně v zemích, kde byl skauting během války zakázán. Stejně nemožné je vypočítat všechny sjezdy, jež se konaly v Římě běhemMilostivého léta, neboť nejen katolické akademie a organizace, ale i mnoho společností světského rázu si zvolilo Řím za své sjezdové město. Pius XII. ve svém vánočním poselstvím před zahájením Milostivého léta zdůraznil, žeSvatý rok„nemá být hlučným svátkem, záminkou ke zbožným roztržitostem, ani marnivým vynášením katolických sil, jak tomu rozumí svět, který považuje za veliký úspěch chvilkový souhlas davů.Svatý rokmá především způsobit niternou obrodu ctností v lidských duších, má být rokem velikého návratu k Bohu a odpuštění v době odpadu a vin nedávných dnů.
Svatý roksi skutečně zachoval usebraný ráz, takže když se ptali starého milánského arcibiskupa, kardinálaSchustera,co nového v Římě viděl, odpověděl: „Řím se stal především městem modlitby. V bazilikách, na náměstích, podél ulic jsou vidět jen skupiny poutníků z celého světa. A jsou to všichni lidé, kteří se tam přišli modlit a modlí se rozhodně daleko víc než během tří předešlých jubilejních roků, na něž se ještě pamatujeme.“
Proto, aby někdo získal odpustky, bylo třeba jednou navštívitčtyři hlavní bazilikya pomodlit se tam určené modlitby. Celé dny bylo možno sledovat usebraná procesí poutníků, jak se zpěvem přicházela za křížem keSvatým branám, kde se pomodlila, a pak vstoupila do bazilik. Tam se neustále ozývaly hlasité modlitby a zpěvy ve všech jazycích světa. 43 poutníků zIndonésiese např. modlilo předepsané modlitby, každý ve svém domácímdialektu.
Překvapivě mnoho poutníků se sjíždělo do Říma nablahořečeníasvatořečení. K blahořečením došlo mezi lednem a březnem, zatímco mezi dubnem a červencem bylo 10 blahoslavených prohlášení za svaté. Byly mezi nimi zastoupeny zejména zakladatelky ženských řádů. Jako první byl 22. ledna prohlášení za blahoslaveného římský knězVincenzo Pallotti, nazývaný též apoštol Říma. Velmi slavné bylo 5. března blahořečení mladého studentaDominika Savia, duchovního synasv. Dona Bosca. Zúčastnili se jej i vzdálení příbuzní blahoslaveného a tisícesalesiánůspolu s 30 000 věřících, hlavně mladých.Stejně slavná byla kanonizace blahoslavenéMarie Goretti, mladičké mučednice za čistotu z počátku našeho století. Účastnil se jí i italský prezident, zástupy věřících z celé Itálie a její stařičká matka Assunta, která přihlížela obřadu z okna apoštolského paláce s dvěma dcerami-řeholnicemi, i její kající vrah. Bratři nové světice Angelo a Mariano nesli v procesí po svatořečení kanonizačníkorouhev. Obřad se konal poprvé v dějinách večer nanáměstí Sv. Petra. Statisícový dav zpívalTe DeumaVatikánský rozhlasvysílal obřad do celého světa.
Neméně slavné byly obřadySvatého týdnea velikonoční spojené se slavnostním požehnánímOrbi et Urbi, jež onen rok uděloval Pius XII. několikrát. Zvláště usebraný ráz měla islavnost Božího Těla. Podruhé v moderní době se konaloeucharistické procesína Svatopetrském náměstí. Z městaOrvietabyl přinesen i uctívanýkorporálpotřísněnýKristovou krví. Kzázrakuzavdal podnětkanovníkVyšehradské kapitulyPetr z Prahypři mši svaté v Bolseněna jaře roku 1264 a za dva měsíce nato zavedl nový svátek papežUrban IV.pro celou církev. Korporál byl slavnostně nesen v průvodu. Uzavírala jej nosítka, na nichž bylamonstrancesNejsvětější svátostí, před níž klečel naklekátkuv adoraci Pius XII. Ten pak udělil před bazilikoueucharistické požehnání. Nakonec všichni na náměstí zazpívaliCredo, ale Pius XII. se musel později ještě několikrát ukázat v okně své pracovny zástupům.
V červnu 1950 byly otevřeny v novém paláci, postaveném Piem XII., různé výstavy o životě církve. Výstava lásky ukazovala práci církve pro zmírnění bolesti ve světě. Dále byla uspořádána výstava katolických činností ve světě,chrámového umění,církví východního obřadua výstava umění zmisijníchoblastí.
Počet poutníků neustále vzrůstal. Často se ani nevešli do baziliky a po generální audienci musel Pius XII. vycházet až na náměstí, aby ho mohli spatřit i ti, kdo se nedostali dovnitř. Některéaudiencese konaly přímo na náměstí a neúnavný papež každý den přijímal jednotlivce i celé skupiny.
Byli i poutníci, kteří přišli do Říma pěšky. 72letý dělník Pacifico Sergenti ušel pěšky 200 km, aby získal jubilejníodpustkyapapežsképožehnání.ZeCharleroivBelgiipřišel horník Herman Sayette s dvanáctiletým synkem Hermanem. Na koni přijel zPařížeza 21 dní instruktor Hovine. Jiní poutníci přinášeli na ramenou dřevěné kříže a nechávali je v předsíni Svatopetrské baziliky, kde se jich postupně nahromadil značný počet. Z ostrovaMallorkypřijelo nakanoích12 studentů. Mnoho poutníků přiváželo i dary.Francouzští katolícivěnovali v lednu 1950Sv. Otcinovoutelevizní vysílací stanicia v dubnu natoholandští věřícínovou vysílací stanici, jež měla nahradit dávno překonanou staniciMarconihoz roku 1933. BěhemSvatého rokuPius XII. vydal i dva důležité okružní listy: jeden o svatosti života kněžíMenti Nostraea pak 12. srpnaHumani Generis,ve kterém zaujal stanovisko proti nedokázané vývojové teorii, zneužívanédialektickým materialismem, proti falešnému historicismu a irenismu a proti dogmatickémurelativismu.
Událostí, která předčila ostatní, bylo vyhlášení článku víry oNanebevzetí Panny Marie. Mezi lety 1849–1940 došlo 2 505 žádostí biskupů, 39teologických fakult, 83 000 kněží a osmi milionů věřících. Po předběžných poradách s biskupy Pius XII. 15. srpna oznámil, že 1. listopadu vyhlásí zadogma, žeRodička Božíbyla po skončení pozemského životavzata s duší a tělem na nebe. Stalo se to 1. listopadu 1950apoštolskou konstitucíMunificentissimus Deus.K vyhlášení došlo za účasti půlmiliónového zástupu, kterému zdaleka nestačila prostora Svatopetrského náměstí.
V tajnékonzistoři11. prosince 1950 Pius XII. jmenoval kardinálylegátyk uzavření tříSvatých brana ve vánočním poselství pak vzpomněl i „velkých nepřítomných“. Řekl: „Těmto Kristovým vyznavačům, kteří nosí nespravedlivě viditelná i neviditelná pouta, kteří trpí potupu pro Kristovo jméno, posíláme na závěr tohotoSvatého rokuNáš pohnutý, otcovský a vděčný pozdrav.“
Byla to slova, která se týkala i Československa. VMilostivém létěbylo zastoupeno jen hrstkou věřících, kteří se sjeli do Říma z ciziny, zatímco doma se nesměla konatprocesíanipobožnosti. V noci z 13. na 14. duben bylyAkcí Krozpuštěny všechny mužskékláštery,řeholníciinternováni, někteří z nich odsouzeni pro víru do vězení a na sklonkuSvatého rokubyliodsouzeni pro údajnou velezradu a špionážjakoagentiVatikánu:litoměřický biskupŠtěpán Trochta, 2 opati a 3 pražští kanovníci, tajemník arcibiskupaBeranaasalesiánskýkněz. ModlitbaSvatého roku, složená Piem XII., byla zakázána, neboť v ní byla slova: „Vrať domov uprchlíkům a vězněným.“Milostivé léto 1950skončilo stejně slavně, jako začalo, když za zpěvu hymnuCoelestis Urbs HierusalemPius XII. uzavřel 24. prosince na čtvrt stoletíSvatou bránuSvatopetrské baziliky.
Je zde použita šablona{{Refend}}označená jako k „pouze dočasnému použití“.