Antisemitismus

Antisemitismusje nepřátelství nebopředpojatostvůčižidůmjako představitelům židovského náboženstvíjudaismu,etnické skupiněneborase. Přestože samotné slovo antisemitismus odkazuje ke všemsemitským národům, je tento termín používán většinově pro označení nepřátelství vůčižidům. Jde o formuxenofobie, která může mít různé formy, od osobní nenávisti až k institucionalizované násilnéperzekuci. Krajním příkladem antisemitismu je otevřeně nepřátelskánacistickáideologieAdolfa Hitlera, která vedla kegenocidě evropských židů.
V rámcijudaismuexistuje názor, že antisemitismus je prostředek, skrze něhož samotný Bůh dáváŽidůmnajevo, že se jako národ svým životem natolik vzdálili ideálůmTóry, že ztrácejí svůjraison d'être.Jinými slovy podle tohoto názoru chce Bůh židovský národ skrze projevy antisemitismu obrátit směrem k cíli, pro nějž byl stvořen. Toto stanovisko v podstatě zastávala i tak význačnáhalachickáautorita, jakou byl izraelský vrchnírabínOvadja Josef.
Slovoantisemitský(německyantisemitisch) pravděpodobně poprvé použil v roce1860židovský učenecmoravskéhopůvoduMoritz Steinschneiderve slovním spojení „antisemitské předsudky“ (německy„antisemitische Vorurteile“). Steinschneider tak charakterizoval myšlenkyErnesta Renanao nadřazenostiárijskérasy nad semitskou. V 19. století byly domněle vědecké teorie týkající se ras, civilizací apokrokuv Evropě velmi rozšířené. Velkým zastáncem této formy rasismu bylpruskýnacionalistickýhistorikHeinrich von Treitschke. Na rozdíl od Renana a dalších autorů bylo v jeho spisech slovosemitskýv podstatěsynonymemslovažidovský.
Německýpolitický agitátorWilhelm Marrpoužil slovoAntisemitismusv roce1879ve své knizeCesta k vítězství germánství nad židovstvím(Der Weg zum Siege des Germanentums über das Judentum) ve významu „nenávist vůči židům“. Tato nenávist popsaná novým slovem se tak jevila jako vědecky podložená, racionální. Marrova kniha se stala velmi populární a Marr ve stejném roce založilAntisemitskou ligu(Antisemiten-Liga), první německou organizaci, která se otevřeně angažovala v boji proti údajné hrozbě Německu ze strany židů a prosazovala jejich násilný odsun ze země.
V tisku se slovo antisemitismus ve větším nákladu poprvé objevilo v roce1881, kdy Marr uveřejnil brožuruZwanglose Antisemitische HefteaWilhelm Schererpoužil slovoAntisemitenv lednovém vydáníNeue Freie Presse. Další podobné slovo –semitismusse objevilo kolem roku1885. V této souvislosti se také Němci pokoušeli pro označení židů nebo židovské národnosti prosadit označeníPalestinci, aby došlo k oddělení odjudaistického náboženství.
V angličtině se antisemitismus píše většinou s pomlčkou:Anti-Semitism. Ačkoliv to naznačuje předponaanti, nejsou slovasemitskýaanti-semitskýopačná (antonyma). Aby se předešlo nedorozuměním, mnoho vědců z oboru (např.Emil FackenheimzHebrejské univerzity) doporučuje užívat tvar bez pomlčky, tedyantisemitism. Jiní, mezi něž patří např.Yehuda Bauer, zastávají názor, že slovo, a to zvláště psané s pomlčkou, je nesmysl, protože neexistuje žádnýsemitismus, vůči kterému by bylo opačné.
Slovoantisemitismusse používá k popisu historické předpojatosti vůči samotným židům. I kdyžetymologickyznamená „odpor k Semitům“, tradičně neoznačuje odpor ke všem lidem mluvícím semitskými jazyky.V posledních desetiletích se však také objevují názory, že by význam termínu měl být rozšířen, aby zahrnoval i odpor vůči Arabům (antiarabismus), vzhledem k tzv. „arabskému antisemitismu“, tedy odporu Arabů, kteří jsou také semité, vůči židům. Argumenty pro takovéto rozšíření vycházejí z tvrzení, že pokudsemitská jazyková skupinazahrnujearabštinu, hebrejštinu aaramejštinua historické označeníSemitase vztahuje na všechny předpokládané potomkybiblickéhoŠéma, antisemitismus by měl být obsahově podobný. Odpůrci včetněPalestinské islámské organizacenaopak uvádějí, že Arabové už z definice nemohou být antisemitští a rozšířený význam slova není obecně přijímán.
Ačkoliv obecně se antisemitismus popisuje prostě jako nepřátelství nebo předpojatost vůči židům, existují i jiné definice, jejichž autory jsou uznávané autority. Jednou z nich je definice badatelky zabývající se holocaustemHelen Feinové, profesorky naCity University of New York, která definuje antisemitismus takto:„Trvalá skrytá struktura nepřátelských názorů vůči židům jako skupině, projevující se u jedinců jako osobní postoj, v kultuře jakomýty,ideologie,folklóra výtvarné projevy a v chování jako sociální nebo právní diskriminace, politická mobilizace proti židům a kolektivní či státní násilí, jehož výsledkem nebo záměrem je zachování odstupu, vyhnání, nebo zničení židů jako takových“. Profesor Dietz Bering z univerzity v německémKolíně nad Rýnemdále rozšířil definici o popis antisemitských názorových struktur:„Pro antisemity jsou židé zcela a úplně špatní od přírody, což znamená, že jejich špatné povahové rysy se nedají napravit. Vzhledem k této jejich špatné povaze platí: (1) Na židy je nutno pohlížet nikoliv jako na jednotlivce, ale jako na skupinu. (2) Židé pro okolní společnost nezbytně zůstávají cizinci. (3) Židé svým 'hostitelským společnostem', případně celému světu přinášejí neštěstí, což dělají tajně, takže se antisemité cítí být povinováni k odhalování spikleneckého špatného židovského charakteru.“
Různé mezinárodní a vládní instituce se už mnohokrát pokoušely antisemitismus formálně definovat. Ministerstvo zahraničí USA ve svéZprávě o globálním antisemitismuz roku 2005 uvádí:„nenávist vůči židům – jednotlivě nebo jako ke skupině – která se může vztahovat k židovskému náboženství a/nebo příslušnosti k etnické skupině“.
Evropské středisko pro sledování rasismu a xenofobie(EUMC; dnešníAgentura Evropské unie pro základní práva), které je orgánemEvropské unie, v roce2005vytvořilo podrobnější pracovní definici:„Antisemitismus je určitý způsob vnímání židů, který lze vyjádřit jako nenávist vůči židům. Slovní a fyzické projevy antisemitismu jsou zaměřeny proti židovským nebo nežidovským osobám a/nebo jejich majetku, proti institucím židovské komunity a náboženským zařízením. Podobné projevy mohou být namířeny také proti státuIzrael, jako představiteli židovského národa. Antisemitismus často obviňuje židy ze spiknutí s cílem poškodit lidstvo a nezřídka na židy svádí vinu za to, že 'se právě něco nedaří'“.
EUMC dále uvádí „příklady současného antisemitismu ve veřejném životě, médiích, školách, pracovištích a v náboženské sféře“. Zahrnuty jsou: Obviňování z prolhanosti a nelidskosti, démonizace a prohlášení o židech založená nastereotypech, obviňování židů z odpovědnosti za skutečné nebo smyšlené křivdy spáchané židovskými jednotlivci nebo skupinou,popírání holocaustu, obviňování občanů židovského původu z toho, že jsou loajálnější k Izraeli nebo údajným záměrům světového židovstva, než k zájmům jejich vlastní národnosti. EUMC také hovoří o způsobech, kterými se v závislosti na kontextu mohou stát antisemitskými útoky na Izrael (vizteAntisionismus).
V roce 2016 vytvořilaMezinárodní aliance pro připomínání holocaustu(IHRA) pracovní definici antisemitismu, kterou se následně snažila prolobbovat do právních řádů různých států. V Česku se lobby ujalaFederace židovských obcí. V lednu 2019 například český parlament přijal následující právně nezávaznou definici antisemitismu: „Antisemitismus je určitý způsob vnímání Židů, který lze popsat jako nenávist vůči Židům. Slovní a fyzické projevy antisemitismu směřují proti židovským i nežidovským osobám anebo jejich majetku, proti institucím a bohoslužebným místům židovských obcí.“ V přijatém usnesení se nacházely pomocné body k rozpoznání antisemitismu, které pocházely od IHRA.V jisté podobě (zejména právně nezávazné) přijalo definici antisemitismu vycházející z pracovní definice IHRA většina států Evropské unie a Spojených států amerických.Definice IHRA byla ovšem na mezinárodní úrovni kritizována, jelikož její část, zabývající se projevy nového antisemitismu, implikovala, že antisemitismem může být i kritika jednání Státu Izrael. Ke kritice se připojilo více než sto lidskoprávních organizací, včetněBe-celem,Human Rights Watch,Amnesty International,American Civil Liberties Uniona další.V květnu 2024 americkáSněmovna reprezentantůschválila zákon, který zakotvuje definici antisemitismu IHRA do zákona o občanských právech.
Kdy se objevily první projevy antisemitismu není jasné a zůstává to předmětem vědeckých debat. Např. profesor Peter Schafer ze Svobodné univerzity vBerlíněuvádí, že antisemitismus poprvé rozšířili „Řekové přebírajícístaroegyptsképředsudky“. Na základě protižidovských spisů egyptského knězeManéthóa, Schafer naznačuje, že antisemitismus se mohl objevit už v „samotném Egyptě“.Nepřátelství, kterému museli židé běžně čelit v dobědiasporyrozsáhle popisuje John M. G. Barclay z univerzity vDurhamu.Starověkýžidovský filosofFilónpopisuje v textuFlaccusútok, ke kterému došlo v Alexandrii v roce38n. l. a při němž zahynuly tisíce židů. Pieter W. Van Der Horst ve své analýze došel k názoru, že příčinou násilí v Alexandrii byla údajná židovskámisantropie, tzn. nenávist k lidem.Gideon Bohak je zase názoru, že prvotní odpor vůči židům nebyl antijudaismus (odpor k náboženství), ale osobní negativní postoj k židům jako takovým. Na podporu této striktnější definice uvádí, že mnozí Řekové pociťovali odpor k jakékoliv skupině lidí považovaných za tzv.barbary.Naproti tomu potlačování židovského náboženství, ke kterému docházelo za použití hrubého násilí proti civilnímu obyvatelstvu 150 let př. n. l., jak je vylíčeno v1. Makabejské knizeStarého zákonase jeví jako antijudaismus v širším smyslu, než který užívá Bohak. Existují i jiné příklady starověkého odporu k židům, avšak ne všechny jsou obecně považovány za projevy antisemitismu.
BiblickýNový zákonje sbírka knih mnoha různých autorů. Většina byla napsána na konciprvního stoletía mimo dvou knih (Lukáš,Skutky) jsou tradičně připisovány židovským následovníkům Ježíše Krista. Přestože autoři byli židé, je v Novém zákoně mnoho pasáží, které lze považovat za antisemitské, nebo byly pro antisemitské účely využity. Nejvýznamnější z nich:
Někteříbiblistépoukazují na to, že Ježíš a Štěpán jsou zobrazeni jako židé hovořící k jiným židům, že jejich obviňování Izraele je vypůjčené zeStarého zákonaod Mojžíše a pozdějších židovských proroků (např.Deut9,13-14; 31,27-29; 32,5, 20-21;2kr17,13-14;Iz1,4;Oz1,9; 10,9) a Ježíš jednou nazval vlastního učedníka Petrasatanem(Mk8,33). V tomto kontextu by bylo vhodnější, kdyby byly všechny novozákonní pasáže, které mnozí považují svou povahou za antisemitské, vnímány spíše jako pouhé „vnitrožidovské rozepře“. Jiní vědci ale trvají na tom, že podobné verše odrážejí napětí mezi židy a křesťany, které se objevilo na přelomu prvního století a nesouviselo s Ježíšem. V současné době téměř všechny křesťanskédenominacetakovýmto částem bible nepřikládají důležitost a odmítají jejich využívání antisemity.
S poukazem k starozákonnímu židovskému proroku Jeremiášovi (Jer31,31-34) uvádí Nový zákon, že Ježíšovou smrtí byla uzavřena nová smlouva, která činí první Mojžíšovu smlouvu zastaralou a v mnoha ohledech ji nahrazuje, jedno náboženství je tedy nahrazováno druhým (Zd8,7-13;Lk22,20). Dodržování starší smlouvy je tradičním znakem judaismu a prvotní židovští následovníci Ježíše například praktikovaliobřízkua zachovávalistravovací návyky. Porušování pravidel prvními nežidovskými křesťany se tak stalo základem rozporů, které se objevily několik let po Ježíšově smrti. (Sk11,3; 15,1; 16,3).
Nový zákon uvádí, že Ježíšův židovský učedníkJidáš Iškariotský(Mk14,43-46), římský místodržitelPilát Pontskýa jeho vojáci (Jan19,11;Sk4,27), židovští vůdci a Jeruzalémští lidé byli různou měrou zodpovědní za Ježíšovu smrt (Sk13,27). Příčinyžidovské diasporyjsou spatřovány v událostech, které mohli sami židé ovlivnit.
Chování Jeruzalémských židovských náboženských autorit k Ježíšovým následovníkům v období po jeho smrti je v Novém zákoně zobrazeno jako nepřátelské až násilné. Štěpán je popravenukamenováním(Sk7,58),Pavel z Tarsupřed svoukonverzíuvězňuje Ježíšovy následníky (Sk8,3;Gal1,13-14;1tm1,13) a potom, co přijal křesťanskou víru je z příkazu židovských vůdců několikrát zbičován (2k11,24) a postaven před římský soud (např.Sk25,6-7). Několikrát je zmiňován i odpor nežidovských křesťanů (2k11,26;Sk16,19; 19,23). V Novém zákoně je však i mnoho dalších zmínek o utrpení Ježíšových následovníků. (rim8,35;1k4,11;Gal3,4;2te1,5;Zd10,32;1pt4,16;Zj20,4).
Mnoho uznávaných raných církevních prací vyznívá silně antisemitsky. Příkladem mohou být dialogy sv.Justina Martyra(100–165n. l.),kázánísv.Jana Zlatoústého(347–407) neboSvědectví proti Židůmcírkevního otceCypriána(poč.3. století).
V roce325naPrvním nikajském konciluřekl římský císařConstantinus I.během rozpravy o oslaváchVelikonoc:
VeVýchodořímské říšibyl odpor k židům formálně ustaven v roce438, kdy císařTheodosius II.ve svém zákoníku určilkatolictvíjako jediné právoplatné náboženství. ZákoníkCorpus iuris civiliscísařeJustiniána I.o století později připravil židy o mnohá další práva a církevní koncily během šestého a sedmého století dále upevňovaly antižidovská opatření.
Tato opatření však začala už kolem roku 305, kdy ve španělskéAndalusiive městěElvira, nynějšíGranadě, objevily první církevním koncilem dané zákony proti židům. Křesťanským ženám bylo zakázáno vdávat se za židy, ledaže by žid nejprve konvertoval ke katolictví. Židům bylo zakázáno poskytovat pohostinství křesťanům. Židé nesměli mít křesťanské konkubíny a bylo jim zakázánožehnatpole katolíků.Třetí toledský koncilv roce589v katolickém Španělsku nařídil násilnékřtěnídětí narozených z manželství mezi židy a katolíky. Násilné nucení židů k přestupování na křesťanskou víru bylo započato na základěDvanáctého toledského konciluv roce681,kdy tisíce židů uprchly ze země a tisíce byly násilně konvertovány.
Pronásledování židů vestředověkéEvropě mělo hlavně náboženské důvody. Mnozí křesťané včetněduchovníchpovažovali židy kolektivně vinné smrtí Ježíše Krista, ačkoliv to nepatří ke katolickémudogmatu. Formálně židy z bohovraždy poprvé obvinil biskupMelito ze Sardv druhé polovinědruhého století.Průvodce modernímipašijovými hramivydaný Bostonskou univerzitou k tomu uvádí:
Katolická církev včele s papežemPavlem VI.odmítla všeobecné obviňování židů až v roce1965, kdy jako jeden z výsledkůDruhého vatikánského konciluuveřejnila deklaraciNostra aetate.
Židé se staliobětními beránkyv době, kdy Evropu ničilyepidemieplicníhomoruzvaného „černá smrt“, které vyhladily polovinu populace. Kolovaly pověsti, že nemoc zavinili úmyslně tím, že otrávili studny. Stovky židovských obcí zvláště naPyrenejském poloostrověa v německých zemích byly násilně zničeny. Například v dubnu1348ve městěToulonve francouzskémProvencebylo upáleno 40 židů.Nevadilo, že židé také podléhají morové nákaze. Byli mučeni, dokud se nepřiznali ke zločinům, které nemohli spáchat. V jednom takovém případě byl muž jménemAgimetpřinucen říct, že rabínPeyretzChambery(poblížŽenevy) mu rozkázal otrávit studny vBenátkách, Toulouse a dalších místech. Ačkoliv se PapežKlement VI.pokoušel židy chránit tím, že v roce1348vydal hned dvě papežskébuly, o několik měsíců později14. února1349bylo jako následek Agimetova vynuceného přiznání veŠtrasburkuupáleno 900 židů ještě před tím, než mor zasáhl město.Papež násilí odsoudil a prohlásil, že ti kdo obviňují ze šíření moru židy, byli svedeni ďáblem.
Přibližně od 12. do 19. století křesťané věřili, že někteří, případně všichni, židé vládnoumagickýmischopnostmi. Někdy se předpokládalo, že jejich nadpřirozená síla pochází z toho, že se upsaliďáblu.
Židé byli často obviňováni z prováděnírituálních vražda používání lidské krve k obřadům i údajného pití krve křesťanských dětí na posměch křesťanskéeucharistii. Taková lidská oběť měla údajně probíhat takto: dítě, které ještě nedosáhlopubertybylo uneseno na tajné místo (v některých podáních přímo dosynagogy), kde je židé mučili a vyslýchali před shromážděným davem a falešnýmsoudním tribunálem. Dítě bylo nahé a svázané předvedeno před tribunál, který je případně odsoudil k smrti. Poté bylo korunovánotrnovou korunoua přivázáno, či přibito na dřevěný kříž. Kříž byl vztyčen a krev stékající z ran byla zachytávána do misek nebo pohárů. Nakonec bylo dítě zabitokopím,mečemnebodýkouvraženou do srdce. Mrtvola byla sňata z kříže a ukryta nebo jinak odstraněna, nebo na ní v některých případech byly prováděny rituályčerné magie. Tuto metodu s různými obměnami lze najít ve všech křesťanských popisech údajných židovských rituálníchvražd.
Prvním známým případem obvinění z rituální vraždy je příběh chlapceViléma z Norwiche(†1144) popsaný křesťanským mnichemTomášem z Monmouthuv díleŽivot a zázraky sv. Viléma z Norwiche(Vita et passio santi Willelmi martyris Norwicensis) z roku1173, které vzniklo zřejmě na objednávkuNorwichskéhobiskupaWilliama de Turbeville. Jiný příběh tzv. malého svatéhoHuga z Lincolnu(†1255) říká, že po smrti bylo chlapcovo tělo sňato z kříže, položeno na stůl a z břišní dutiny mu byly vyjmutyvnitřnostipro okultní účely, jako je např.věštění. Významná je pověst oŠimonovi z Tridentu(†1475), kde se uvádí, že chlapec byl zavěšen nad velkou mísou, takže mohla být zachycena všechna krev. Šimon byl uznáván za svatého, v roce1588svatořečenpapežemSixtem V.a jehokultrozpustil až v roce1965papežPavel VI.Kaplevystavěná na jeho počest byla rozbořena, jméno bylo odstraněno z kalendáře a další uctívání bylo zakázáno. Přesto malá část extrémistů celý příběh stále považuje za skutečný.
Příklady pronásledování židů kvůli obviňování z údajných rituálních vražd v moderní Evropě jsouHilsneriádav Českých zemích (1899), ve 20. století potom soud sMendelem Bejlisemv Rusku (1913) nebopogromv polském městěKielce(1946). Stále se objevují další případy ve státem vlastněných médiícharabského světa.
Židé jsou falešně obviňováni také z ničení (řezání, probodávání) posvěcených (konsekrovaných)hostií, čímž mělo docházet k opakováníukřižování, protože katolická doktrína uvádí, že přimšise hostie mění v tělo Ježíše Krista.
Ve středověku byli židé cílem množství zákonných omezení, z nichž některá přetrvala až do konce19. století.
Byli vyloučeni z mnoha druhů obchodu a povolání. Úřady, místní vládci a církevní představitelé se je snažili zatlačit do nižšího sociálního postavení, takže jim byly povoleny jen činnosti spojené s vybíráním místních daní a poplatků a půjčováním peněz, což bylo v té době vnímáno jako „nutné zlo“ spojené s nárůstem populace aurbanizacívrcholného středověku. Podle tehdejší katolickédoktrínybylo půjčování peněz zaúrokvnímáno jakohřích, takže se jevilo jako přirozené, že židé mají sklon právě k ovládání tohoto druhu obchodu. Tím se zavdala příčina k označování židů za arogantní, lačnící po penězích, lichváře a přispívalo to k celkovému negativnímu obrazu. Přirozené napětí mezi věřiteli (většinou židy) a dlužníky (většinou křesťany) ještě prohloubilo sociální, politické, náboženské a ekonomické rozpory. Prostí lidé, kteří byli nuceni odvádět daně do rukou židů, na ně pohlíželi jako na ty, kdo jim berou jejich výdělky, přičemž ale zůstávaliloajálnívůčilenním pánům, pro které židé ve skutečnosti pracovali. Dále býval povolen ještě drobný podomní obchod. Seznam zakázaných povolání se v různých obcích lišil a byl určen převážně politickými zájmy různých nežidovských konkurenčních skupin, tzn. ti, kdo se zabývali určitou činností se snažili využít společenského antisemitismu a vyloučit ze své konkurence židy.
Jednotlivým židům i celým židovským rodinám bylo často dovoleno bydlet jen na určitých místech. Byli soustřeďováni vghettecha nesměli vlastnit pozemky. Pokud chtěli vstoupit do jiného než vlastního města, či oblasti, museli platit diskriminační poplatky. Byli nuceni skládat zvláštní židovské přísahy (More Judaico) a podstupovat různé jiné zkoušky.
První požadavek na to, aby židé byli snadno odlišitelní podle oblečení vzešel zeČtvrtého lateránského koncilukatolické církve, který se konal v roce1215. Mělo se jednat o barevnou, většinou žlutou, část oděvu ve tvaru hvězdy, kruhu nebo čtverce, zvláštní žlutý klobouk (Judenhut) nebohábit. Ve středověku bylo nošení různých označení k vyjádření sociálního postavení celkem obvyklé. Některá označení (např.cechovní) bylaprestižní, jiná nosili vyvrženci společnosti, jako např.malomocní, napraveníkacířiaprostitutky. Židé se nucenému potupnému označování pokoušeli vyhnout tím, že vládci (králi) platili za udělení zvláštních „výjimek“. Tyto výjimky potom byly různě rušeny a bylo požadováno nové zaplacení podle toho, kdy král potřeboval zvýšit svoje příjmy.
Křížové výpravybyla papežem podporovaná vojenská tažení, která se objevila během 11. až 13. století. Zpočátku šlo o znovuzískáníJeruzaléma, ale později se jednalo spíše o územní války.
První tři výpravy byly doprovázeny houfy městské i venkovské chudiny, které cestou napadaly židovské komunity v Německu, Francii a Anglii a mnoho židů pobily. Chudinská armáda vyvraždila celé obce např. vTréves,Speyeru,Worms,Mohuči,Kolíně nad Rýnem, k násilnostem došlo i vPraze.Uvádí se, že mezi květnem a červencem1096zahynulo ve městech vPorýnípřibližně 12 000 židů.
Před křížovými výpravami měli židé v obchodě s východním zbožím praktickymonopolnípostavení, ale těsnější spojení mezi Evropou a Východem zapříčiněné křížovými výpravami znamenalo vznik silné skupiny křesťanskýchkupcůa objevila se mnohá opatření, která židovský obchod omezovala.
Náboženský zápal vyvolaný křížovými výpravami byl v té době namířen jak protimuslimům, tak proti židům. Biskupové během první kruciáty a papež během druhé se pokoušeli násilí proti židům zastavit, ale nepříliš úspěšně. Pro evropské židy znamenaly křížové výpravy ekonomickou i sociální katastrofu. Připravily cestu pro protižidovské zákony papežeInocence III.a znamenaly přelom ve středověké židovské historii.
Tato část obsahuje jen několik příkladů vyhánění židů zevropskýchzemí.
Vyhánění židů bylo doprovázeno zabavováním jejich majetku, a stále novým a novým vyžadovánímvýkupného, což bylo ve 12. až 14. století používáno k obohacenífrancouzskékoruny. Nejvýznamnější byla tato vyhnání: v roce1182zPařížeprovedenéFilipem II. Augustem, dále z celé Francie vypověděl židy v roce1254Ludvík IX., v roce1322Karel IV. Sličný, v roce1359Karel V.a v roce1394Karel VI.
AnglickýkrálEduard I.předepsal zvláštnídaňžidům, kteří půjčovali peníze, aby mohl financovat svou válku s cílem dobýtWales. Když už židé nedokázali platit, byli obviněni z neloajality. Ačkoliv už pro ně platila jiná omezení, bylo navíc zrušeno jejich „právo“ půjčovat peníze, zamezen volný pohyb a další činnosti a byli donuceni nosit židovská žlutá označení. Starší židovských domů byli uvězněni, 300 osob odvlečeno doLondýnského Towerua popraveno, další byli zabiti ve svých domech. Celkové vykázání všech židů ze země v roce1290vedlo ke stovkám zabitých a utopených na útěku a úplné nepřítomnosti židů v Anglii po tři a půl století až do roku1655, kdyOliver Cromwellžidy naopak vyzýval k návratu, aby pomohli při zlepšení ekonomické situace země.
VeŠpanělskuv roce1492katolická VeličenstvaFerdinand II. AragonskýaIsabela KastilskávydalaVšeobecný edikt o vyhnání židůa mnohosefardských židůuprchlo doNizozemí,Francie,Itálie, severníAfrikyneboOsmanské říše.
PruskýkrálFridrich II.v roce1744omezil počet tzv. „chráněných“ židovských rodin veVratislavina deset a vyzýval další pruská města k zavedení podobného opatření. V roce1750vydal dokumentRevidované všeobecné židovské privilegium a reglement(Revidiertes General Privilegium und Reglement vor die Judenschaft), který pro tzv. „chráněné židy“ znamenal, že se buď neožení, nebo musí opustit Berlín.Ve stejném rocerakouskáarcivévodkyněMarie Terezienařídila židům opustitČechy. Brzy však změnila názor pod podmínkou, že židé budou platit každých deset let zvláštní poplatek známý jakomalke-geld(královniny peníze). V roce1752pak vydala zákon, který umožňoval židovským rodinám mít pouze jediného syna. V roce1782Josef II.ve svémTolerančním patentu(Toleranzpatent) většinupersekučníchopatření zrušil, ale s tím, že jazykjidišihebrejštinazmizí z veřejných listin a bude zrušena soudní samospráva.
AugustiniánskýmnichaekleziologickýreformátorMartin Luther, jehož učení se stalo základemprotestantskéreformaceproti židům vystoupil v knizeO židech a jejich lžích(Von den Juden und ihren Lügen). Židy popisuje pomocí neobyčejně nevybíravých výrazů, podrobuje je zničující kritice a dává podrobná doporučení k provádění pogromů a nepřetržitému útlaku, či jejich vyhánění. Kniha je považována za první dílo moderního antisemitismu a velký posun na cestě kholocaustu.I když Luther ve svém posledním kázání nedlouho před smrtí řekl:„Chceme s nimi jednat s křesťanskou láskou a modlit se za ně, aby změnili víru a mohli se vrátit k Bohu“,je za svoje předchozí hrubé výroky na adresu židů většinou pokládán za dalšího pokračovatele středověkého křesťanského antisemitismu.
V katolické církvi v průběhu celého19.a začátku20. stoletístále přetrvávaly silně antisemitské prvky, přestože přibývaly pokusy oddělit antijudaismus jako odpor k židovskému náboženství od rasového antisemitismu. PapežPius VII.(1800–1823) dal znovu postavit zdi židovského ghetta v Římě předtím zrušenéNapoleonema židům byl zakázán pobyt mimo něj až do konce papežstvíPia IX.(1846–1878), který byl posledním papežem vládnoucím Římu. Kromě toho oficiální organizace jako např.Jezuitéaž do roku1946nepřijímaly kandidáty „kteří pocházeli z židovské rasy, ledaže jejich otec, děd a praděd prokazatelně patřili ke katolické církvi“.
David Kertzer, historik americké Brownovy univerzity ve své knizePapežové proti židům(2001), při jejímž psaní vycházel z vatikánských archivů, uvádí, že v 19. a 20. století římskokatolická církev přísně rozlišovala mezi „dobrým antisemitismem“ a „špatným antisemitismem“. „Špatný“ znamenal nenávist k židům pro jejich původ, což se považovalo za nekřesťanské, protože křesťanská myšlenka je určena celému lidstvu bez výjimky a kdokoliv se může stát křesťanem. „Dobrý antisemitismus“ poukazoval na údajná židovskáspiknutísměřující k ovládnutí tisku, bank a jiných institucí za účelem hromadění majetku, atd. Mnozí katoličtí biskupové na základě těchto zásad napsali práce kritizující židy a v případě, že byli obviněni z šíření nenávisti, poukazovali na ty, kteří se dopouštěli „špatného antisemitismu“. Kertzerova práce však není všeobecně přijata. Např.David G. Dalin, rabín a historik zabývající se vztahy mezi křesťany a židy, v americkém konzervativním časopisuThe Weekly Standardkritizuje Kertzera za to, že používá jen vybrané důkazy.
Kroky k usmíření židů a křesťanů podnikl ažDruhý vatikánský koncilsvým prohlášenímNostra aetatea oceňovaná je i snaha papežeJana Pavla II.
Pašijové hry(pasiojelatinsky„umučení“) jsoudivadelní hryo odsouzení a umučení Ježíše Krista, které se hrály v průběhupůstu(oVelikonocích) k připomenutí Ježíšovy smrti. V souladu sNovým zákonem(Mt27) obviňují z Ježíšovy smrti židy, když popisují židovský zástup požadující Ježíšovo ukřižování a beroucí na sebe vinu za Ježíšovu vraždu.Ačkoliv současní vědci interpretují známé prohlášení„krev na naše děti“jako „určité skupinové přijetí odpovědnosti“, v historii se často vysvětlovalo jako „přijetí věčné viny vztahující se na celou rasu“. Pašiové hry pravidelně každoročně přinášely obraz židů jako viníků Ježíšovy smrti, což se stávalo další příčinou násilí.
Islámskásvatá knihaKoránobviňuje židy z pokřiveníhebrejské bible. Muslimové hovoří o židech a křesťanech jako olidu knihya islámské právo vyžaduje, aby se s nimi na území pod muslimskou vládou zacházeno jako sdhimmí, tj. s chráněnci, trpěnými a neplnoprávnými. Dhimmí byla poskytována ochrana života (včetně ochrany před jinými muslimskými státy), právo na bydlení ve vyhrazených oblastech, na konání pobožností, práci nebo obchodování, byli zproštěni povinné vojenské služby a muslimských náboženských povinností a osobních práv. Platili zvláštní daně, např. poplatekJizyaa pozemkové daně podle toho, jak jim bylo určeno muslimskými úřady. Současně pro ně platila mnohá omezení týkající se vztahu k muslimům a islámu (např. muslimští muži se mohli ženit s židovskými ženami a vlastnit židovské otroky, ale ne naopak), ke koránu aMohamedovi(znesvěcení písma nebo hanobení proroka), a obracení na jinou víru. V některých obdobích byli židé dále omezováni také v oblékání, jízdě na koni nebo velbloudu, nošení zbraní, zastávání veřejných úřadů, stavbě nebo opravách náboženských staveb, vyjadřování smutku, nošení bot mimo židovské ghetto, atd. K označení islámského postoje k ne-muslimům se používá moderní slovoDhimmitude, které pochází z perahistoričkya spisovatelkyBat Ye'or.
V roce 1066 byla zmasakrována židovská komunita ve španělské Granadě, která byla tehdy součástí arabskéAl-Andalus. Ve 12. století se vlády ve Španělsku zmocňuje fanatická berberská sekta Almohadů zMaroka, španělští židé mají na výběr konvertovat, odejít do exilu nebo zemřít.
Tradiční islámskájudeofobiev muslimském světě nakonec splynula s moderním evropským antisemitismem. K vzestupu nepřátelství a násilí došlo ve dvacátém století, kdy se z Evropy rozšířily antisemitské motivy a obviňování z rituálních vražd a přispěl i odpor vůčisionistickýmsnahám o samostatný stát vBritském mandátu Palestina. Kromě toho, že antisemitismus byl vystupňován vleklýmarabsko-izraelským konflikterm, se před založením Izraele objevoval stále větší početpogromů, včetně těch nacistických vAlžírskuve třicátých letech dvacátého století a dále masové útoky na židy vIrákuaLibyive čtyřicátých letech (vizteFarhud).
Nenávist vůči židům v arabském světě je připisována souhrnu faktorů, mezi které patří: pádOsmanské říšea tradiční islámské společnosti, vláda západníchkolonialistů, kdy židé dosáhli neporovnatelně většího významu v obchodě, řemeslech i správě země, vzestup arabskéhonacionalismu, jehož zastánci poukazovali na blahobyt a postavení místních židů v systému vlády, odpor k židovskému nacionalismu a sionistickému hnutí a ochota nepopulárníchrežimůučinit z místních židů obětní beránky politiky.
AntisionistickápropagandanaStředním východěza účelem démonizace Izraele a jeho vedoucích představitelů často přejímáterminologiiasymbolyholocaustu. Zároveň se v mnoha středovýchodních zemích stále více objevuje veřejně přijímané popírání holocaustu nebo podceňování jeho dopadů. V oblasti s omezenou intelektuální a mediální kontrolou se dostává pozornosti arabským a tureckým verzímHitlerovyknihyMein KampfaProtokolům sionských mudrců. Na motivy Protokolů se vLibanonuaÍránunatáčejí itelevizní seriály, ve kterých např. židovštírabínipodřezávají křesťanské děti.
Rasový antisemitismus nahradilnáboženskypodloženou nenávist vůčijudaismu, nenávistí kžidům, jako takovým. Pod vlivemprůmyslové revolucedošlo k zrovnoprávnění židů, kteří se rychle usídlovali ve městech a zaznamenali obdobísociální mobility. Se zmenšující se rolí náboženství ve společenském životě se zmírňoval náboženský antisemitismus, avšak vzrůstalnacionalismus,eugenikaa svou roli sehrál i odpor k socio-ekonomickému úspěchu židů. Objevila se nová zhoubnější forma antisemitismu.
Rasový antisemitismus existoval vedle náboženského už od středověku.Novokřesťané, potomciSefardských židů(ve Španělsku a Portugalsku hanlivě nazývaníMarranos, „prasata“), kteří byli přinuceni konvertovat ke katolictví, byli v neustálém podezření z odpadlictví. Španělskáinkvizicese na jejich pronásledování zaměřila od roku1478, portugalská se přidala v roce1536.
Věřilo se, že mnozí novokřesťané skrytě praktikují svoje původní náboženství a ve skutečnosti mnozí z nich opravdu byli tajnými židy. Systém a ideologiečistoty krvevylučovala novokřesťany se společnosti bez ohledu na skutečnou míru jejich pokřesťanštění. V Portugalsku byl zákonem daný rozdíl mezi „novými“ a „starými“ křesťany zrušen až v roce1772dekretemmarkýze de Pombal.
Předchůdcem rasového antisemitismu byl zvláště v Německuromantický nacionalismus. Od poloviny19. stoletíse postupně vyvíjely různé rasové teorie, v nichž byly obsaženy i národnostní myšlenky, které však ještě nevycházely z rasismu. Na jedné straně čerpaly z výlučné interpretace myšlenek o „lidu“Johanna Gottfrieda Herderaa od druhé čtvrtiny 19. století se objevovala antisemitská díla a novinové články. Nejznámějším příkladem jeesejRicharda WagneraŽidovství v hudbě(Das Judentum in der Musik), která vyšla v roce1850a v rozšířeném vydání v roce1869. Na druhé straně radikálnísocialisték nimž patřilKarel Marxidentifikovali židy jako oběti a zároveň původcekapitalistického systému– např. v článkuK židovské otázce(Zur Judenfrage). Důsledkem tohoto dění a také obecného přijetí zmiňovaných rasových teorií vstoupil antisemitismus během 19. století dopravicovéilevicovépolitiky i slovníků.
Moderní evropský antisemitismus má původ vpseudovědeckýchteoriích 19. století, které označovaly židy za semitskou podskupinu.Semitése podle myšlení mnoha tehdejších Evropanů zcela lišili odÁrijcůneboIndoevropanůa nikdy se s nimi nesmísili. Z tohoto pohledu židé nebyli odmítáni pro své náboženství, ale kvůli svým údajným špatným dědičným rasovým vlastnostem, jako např. nenasytnost, zvláštní vlohy pro vydělávání peněz, odpor k tvrdé práci, rodovou soudržnost a vtíravost, či vlezlost, nedostatek sociálního cítění, nešikovnost a hlavně nedostatekpatriotismu.
Osvíceneckáevropskáintelektuálskáspolečnost v té době pokládala náboženské předsudky vůči židům za ponižující příznak nevědomosti. Na základě svých domnělých znalostígenetikyvšak upadala ze svého pohledu do zcela oprávněných předsudků založených na národnosti nebo „rase“. Význam pojmu „antisemitismus“ se tak posunul a používal se k označení „přijatelné“ předpojatosti vůči židům, nikoliv pro nežádoucí náboženskou nenávist. Souběžně s tím začali někteří němečtí autoři používat pro odlišení židů jako národa pojem „Palestinci“.
Ukázkou pseudovědecké povahy tehdejších názorů je i spor o to, zda židé obecně vypadají podstatně jinak než ostatní obyvatelstvo. K těm docházelo zvláště v zemích jakoNěmecko,FrancieaRakousko, kde židovská populace měla sklon k světštějšímu nebo méně ortodoxnímu životu a na rozdíl od východoevropských židů se neoblékala do oděvů, kterými by se od ostatních lišila (např.jarmulka). Mnoho antropologů té doby (např.Franz Boas) se pokoušelo o celkové fyzické srovnání (měření hlavy, vizuální zkoumání vlasů, barvy očí a pokožky) židovské a nežidovské evropské populace, aby dokázali, že teorie zvláštní „židovské rasy“ je mýtus.
Počátky rasového antisemitismu jsou v mnoha zemích spojeny také se vzrůstajícím národnostním cítěním. V této spojitosti byli židé v zemi, kde sídlili, vnímáni jako oddělená a často i cizí, či vetřelecká národnost, čehož využívali čelní představitelé mnoha vlád.
Mnozí z analytiků, kteří se zabývají moderním antisemitismem poukazují na to, že jeho podstatou je používání židů jakoobětních beránků. Jevy, které s sebou nese moderní doba (např.materialismus, síla peněz, kolísání ekonomiky,válka,sekularismus,socialismus,komunismus, hnutí za rasovou rovnoprávnost, politika veřejného blaha, atd.) jsou někdy vnímány jako nežádoucí a jejich příčiny jsou připisovány machinacím spiklenců, kteří sledují jiný než národní prospěch. Sklon uchylovat se k podobným názorům mají zastánci tradičních hodnot znechucení údajným úpadkem a zkažeností moderního světa. Mezi tyto tradicionalisty bývají zahrnováni mnozí konzervativní příslušníci bohaté vládnoucí vrstvy (WASP) v USA a jim podobné elity v západní Evropě. Poruské revoluci v roce 1917někteří antisemité začali prohlašovat, že světový komunismus je dílem židovského spiknutí.
Encyclopaedia Britannicaz roku1911definuje moderní antisemitismus jako teorii spiknutí sloužící k sebeurčení evropskéaristokracie, jejíž společenský vliv se vzestupem měšťanské (buržoazní) společnosti zeslábl. Evropští židé, kteří se v té době poněkud zrovnoprávnili, byli poměrně vzdělaní, měli podnikatelské schopnosti a nebyli zapojení v systému podléhajícím aristokracii, byli pokládáni za příslušníky převažující buržoazní třídy. Aristokracie a její přívrženci, kterým se nepodařilo stát se součástí nového centra společenského vlivu, hledala viníka tohoto stavu, jak je vidět např. v díle rasistického teoretikaArthura de Gobineau(1816 — 1882). Tím způsobem aristokratické předsudky ohledně důležitosti původu, na kterém jelegitimitašlechty založena, vedli k volbě židů, jako ztělesnění jejich problémů.
Dreyfusova aférabyl politickýskandál, který na konci 19. století po několik let rozdělovalFrancii. Soustředil se kolem židovského důstojníka francouzské armádyAlfreda Dreyfuse, který byl v roce1894shledán vinným ze zrady. Dreyfus byl dvakrát soudem shledán vinným, posléze omilostněn a nakonec rehabilitován s tím, že odsouzení mělo být založeno na falešných dokumentech. Ve veřejnou známost celou záležitost uvedl spisovatelÉmile Zolav literárních novináchL'Aurore(Úsvit), kde13. ledna1898uveřejnil známý otevřený dopisprezidentoviFrancieFélixi Fauremupod titulkemJ'accuse!(Žaluji!).
Francie se v té době rozdělila naDreyfusardy, kteří Alfreda Dreyfuse podporovali aAntidreyfusardy, kteří stáli proti němu. Celý spor byl velmi vyhrocený, protože se dotýkal mnoha věcí, které v tehdejší rozjitřené politické atmosféře bylykontroverzní. V roce1899byl Dreyfus opět shledám vinným, ale byla mu na základě jeho žádosti udělena milost. Plně rehabilitován byl až v roce1906, kdy se stal ministerským předsedou velký zastánce DreyfuseGeorges Clemenceau.
Mezi reportéry, kteří přinášeli zprávy o soudu a jeho důsledcích, byl i židovský novinář zRakouska-UherskaTheodor Herzl. Jeho pocit nespravedlnosti soudu a protižidovské vášně probuzené ve Francii i jinde ho podle jeho vyjádření vedli k rozhodnutí stát se zakladatelem a vedoucím činitelem politickéhosionismu, který pod jeho vedením nabyl mezinárodního významu.
Dreyfusova aféra bývá někdy srovnávána sHilsneriádouv českých zemích.
Pogromy(zruského„gromiť“,громитьve významu „pustošit, drtit“) byly rasové nepokoje zaměřené proti židům, ke kterým docházelo často s vládní podporou většinou vRuskua východní Evropě. Pogromy se staly běžným jevem během masové vlny protižidovských bouří, které se přehnaly jižním Ruskem v roce1881po tom, co byli židé nespravedlivě obviněni ze zavraždění caraAlexandra II.Bezprostředně po propuknutí pogromů byly ve 166 ruských městech zničeny tisíce židovských domů, celé rodiny byly uvrženy do krajní bídy, docházelo keznásilňovánížen, mnoho mužů, žen i dětí bylo zabito nebo zraněno.
Nový carAlexandr III.z nepokojů obvinil židy a vydal k jejich omezení soubor tvrdých nařízení. Pogromy pokračovaly za mlčenlivé nečinnosti úřadů až do roku 1884. Další, ještě krvavější vlna pogromů, která za sebou nechala přibližně 2 000 mrtvých a mnoho zraněných židů, propukla v letech 1903–1906. Běhemruské občanské války(1917–1922) došlo na různých místech Ruska aUkrajinyk 887 pogromům s počtem židovských obětí mezi 70–250 000. Přibližně 40 % z nich měli na svědomí ozbrojenci bojovníka zaUkrajinskou lidovou republikuSymona Petljury, 25 %Zelená armádaa různé nacionalistické a anarchistické bandy, 17 %bělogvardějci, zvláště oddílyAntona Děnikinaa 8,5 %Rudá armáda.
Od počátku do poloviny 20. století docházelo k pogromům také vPolsku,Argentiněa v celémArabském světě. Krajně ničivé pogromy se objevily běhemdruhé světové války, kdy došlo i krumunskémupogromu v Jasech, kde bylo zabito 14 000 židů a kpogromu v Jedwabnémv Polsku s 380–1 600 oběťmi. Poslední zaznamenaný velký pogrom v Evropě byl poválečnýpogrom v Kielcíchv Polsku, ke kterému došlo v roce1946.
Oficiální antisemitské zákony byly v 19. století přijaty v různých zemích, zvlášť v carském Rusku a v 30. letech dvacátého století v nacistickém Německu a u jeho spojenců. Byly namířeny proti Židům jako skupině bez ohledu na náboženské vyznání a v některých případech, např. v nacistickém Německu, stačilo mít některého z prarodičů židovského původu.
V roce1892na kongresu vTivolipřijala antisemitismus oficiálně za svůjNěmecká konzervativní strana(Deutsche Konservative Partei, zkráceněDKP). Stalo se tak na podnět Dr. Klasinga, avšak proti vůli opozice vedené umírněnýmWernerem von Blumenthal.
Norimberské zákonyv Německu, které vstoupily v platnost v roce1935, zakazovalymanželstvímezi Židy a osobami nežidovského původu, všechny osoby židovského původu zbavily plnohodnotného občanství a vyčlenily je do zvláštní skupiny tzv. „státních příslušníků“ (Staatsangehörige). To znamenalo, že Židé pozbyli základní občanská práva, k nimž patří iprávo volební. V roce1936byl Židům zakázán výkon všech odborných zaměstnání, což jim účinně zabránilo uplatňovat jakýkoliv vliv na vzdělávání, politiku i průmysl. Od15. listopadu1938židovské děti nesměly navštěvovat běžné školy, ale pouze školy židovské. Od dubna1939téměř všechny židovské podniky buď zkrachovaly kvůli finančnímu tlaku a klesajícím ziskům nebo byly pod nátlakem prodány nacistické vládě. Židé byli mnoha způsoby oddělováni od německé populace a docházelo k dalším omezením jejichlidských práv. Podobné zákony existovaly i vMaďarsku,RumunskuaRakousku.
I v případě, že antisemitismus nebyl oficiální státní politikou, vlády na začátku 20. století často přijímaly méně nápadná opatření namířená proti židům. Např. ani jeden z 32 států, které se v roce1938zúčastnilikonference v Evianu, neodsoudil Hitlerovo zacházení s Židy, ani nesvolil k přijímání židovských uprchlíků. Například Angličané vyhlásili roku 1939 přistěhovalecké kvóty, které snižovaly počet židovských přistěhovalců o 75 % a vydali zákon, který Židům zakazoval kupovat pozemky.
Nejstrašnějším projevem rasového antisemitismu bylholokaust, ke kterému došlo zadruhé světové války(1939–1945), kdy bylo cíleně vyvražděno přibližně 6 milionů evropských židů, z toho 1,5 milionu dětí. Židé pro tuto událost upřednostňují označení „šoa“ (hebr. naprostý zánik, zničení) před „holokaust“ (řec. zápalná oběť, celopal), protože toto označení podtrhuje její absurditu a neospravedlnitelnost.
Popírači holocaustu často prohlašují, že značná část holocaustu je vymyšlená a jeho důsledky jsou zveličovány, za což jsou údajně odpovědní sami židé, případně „židovské spiknutí“. Kritici podobnéhorevizionismupoukazují na zdrcující množství fyzických a historických důkazů, které podporují většinový pohled, přičemž neexistují důkazy o nějakém spiknutí.
Jak se rozšiřoval pohled na židy, jako na „zlovolnou rasu“, objevily se i antisemitskékonspirační teorie, které židy jako skupinu obviňovaly z ovlivňování běhu světa nebo i z toho, že světu skrytě vládnou. Základem těchto myšlenek se stal neslavně známý literární podvrh s názvem „Protokoly sionských mudrců“ uveřejněný tajnou policií carského Ruska.
Mezi antisemitskáklišé, odvozená z odhalených podvrhů jako „Protokoly sionských mudrců“ a tvrzení listuThe Dearborn IndependentHenry Forda, patří například i představy o údajné židovské kontrole médií.
Nejnovějšími teoriemi jsou prohlášeníextrémistickýchskupin, napříkladneonacistickýchpolitických stran a některýchislamistickýchorganizací, o tom, že cílemsionismujesvětovláda, což je označováno za „Sionistické spiknutí“ a používáno k další podpoře antisemitismu. Podobné názory, které bývají označovány zanový antisemitismus, mají vztah kfašismuanacismu, ale může se jednat i o názorové proudy vlevicovýchpolitických stranách.
SyrskévydáníProtokolů sionských mudrcůz roku2005, obsahuje také „historickou a moderní výzkumnou studii“, která opakuje antisemitská obviňování, mezi jinými i z rituálních vražd a uvádí, žeTóraaTalmudvyzývají židy „k páchání zrad a spiknutí, vládnutí, aroganci a vykořisťování cizích zemí“.
Jako tzv. nový antisemitismus jsou některými autory označovány projevy zaměřené proti Státu Izrael. Při tom přesahují hranici legální, respektive legitimní, kritiky politiky Státu Izrael. Novodobý fenomén tak souvisí s tradičním antisionismem. K rozlišení kritiky od nového antisemitismu lze použít tzv. 3D test: Tam, kde kritika vytvářídvojí standard,démonizuje Izrael čidelegitimizuje právo Izraele na svou existenci, má jít o nový antisemitismus. Ten se projevuje současně vkrajně levicovépolitice,islamismuakrajní pravici,čímž se liší od „klasického“ antisemitismu, který je spojen spíše jen s politickou pravicí. Pojem přešel do užívání jako označení vlny antisemitismu narůstající zvlášť vzápadní Evropěpo selhánídohody z Oslaz roku1993, která je částíIzraelsko-palestinského mírového procesu, druhéintifáděv roce2000, ateroristických útocích z 11. září 2001.
Zastánci konceptu nového antisemitismu uvádějí, žeantiamerikanismus,antisionismus, „Third Worldism“ (ideologie, usilující o emancipaci zemí třetího světa) a odpor k politice vlády Izraele nebo k samotné existenci státu Izrael jako židovskévlastijsou s antisemitismem spojeny, nebo jsou jeho zástěrkou.Jeho kritici naopak argumentují, že v některých případech slouží k umlčení diskusí záměrným ztotožňováním legitimní kritiky Izraele s nežádoucím antisemitismem.
Antisemitismus a antisemitské útoky se přirozeně vyskytují po celém světě. Tato část článku vybírá z některých dokumentovaných incidentů po světě.
Židé žili v českých zemích již odraného středověku. Nejstarší projevy antisemitismu na českému území jsou doloženy ke konci11. století, a to vKosmově kronice.
Antisemitismus v České republice je zastoupen především ve své pasivní formě, nicméně míra antisemitismu rok od roku klesá.Česká akademická a politická společnost je židovské populaci pozitivně nakloněna, nicméně nejvíce antisemitských incidentů se odehrávají v českých muslimských a katolických komunitách.Nejvýraznějším antisemitismem na české scéně je antisemitismus levicový – tzn. otevřenýodpor vznikuizraelského státu. Tento směr je „dědictvím“ komunistického antisionismu.
Kromě nucenékonverzekatolickou církví se v minulosti vyskytovaly i otevřené útokyČechůna židovskou populaci asynagogy. Mezi takové útoky patří například nepokoje na přelomu století blízkoSmíchovské synagogy, tehdejším bydlištěm především populace židovské a německé.
V kultuře:
Studie Varšavské univerzity z roku 2016 zjistila, že 37% dotázaných Poláků má negativní postoj k Židům, 56% by si nepřálo mít Žida v rodině a 32% by nechtělo mít Žida za souseda.
Antoni Macierewicz, první místopředseda polské vládnoucí stranyPiSa od roku 2015 polský ministr obrany, byl obviňován z antisemitismu a proti jeho jmenování ministrem protestovala americká Anti-Defamation League.V roce 2001 Macierewicz napsal: „Snaží se Židé povykem okolopogromu v Jedwabnémzakrýt svou zodpovědnost za komunismus a sovětskou okupaci?“
Polský premiérMateusz Morawieckivyvolal v únoru 2018 pobouření, když prohlásil, že za holokaust nesli odpovědnost i někteří Židé.Podle izraelského politikaJa'ir Lapidaje tvrzení polského premiéra „antisemitismem nejstaršího druhu. Pachatelé nejsou oběti. Židovský stát nepřipustí, aby byli vraždění obviňováni ze své vlastní vraždy.“
Ve Švédsku se setkalo s útokem nebo zastrašováním 51% Židů. Počet protižidovských útoků roste také ve Francii, Velké Británii nebo Německu.Nejvíce útoků mají na svědomímuslimštíextremisté. PodleTomáše Pojara„V prostředí muslimských přistěhovaleckých komunit je antisemitismus velmi silně rozšířený. Čím jsou tyto komunity početnější, tím se zhoršuje možnost jejich integrace a zároveň narůstá počet projevů antisemitismu.“
Antisemitismus je závažným problémem vamerické společnostijiž od doby, kdy se americká společnost formovala. I přesto, že USA je diversní společnost různých národů a jejich „mixů“, antisemitismus si zde našel místo díky nenávisti, strachu a hlavně žárlivosti z Židů.V současnosti v USA žije více než 6 000 000 Židů (což je 1/2 všech žijících Židů na celém světě)a i přesto, žehate crimeje ústavou Spojených států amerických hodnocen jako postižitelný trestný čin, některé nadnárodní neziskové organizace, předevšímAnti-Defamation League, dbá a varuje na případné antisemitské konflikty.
Antisemitské útoky obvykle bývají plánoványneo-nacistickýmiskupinami jako Liberty Lobby,Ku-klux-klan,White Aryan Resistance, American Nazi Party, xenofobní odnožskinheadů, ale také radikálními islamistickými frakcemi.
V roce 2024 zveřejnilyTelavivská univerzitaaLiga proti hanobenístudii, podle níž je vzestup antisemitismu ve Spojených státech amerických i dalších zemích západního světa nejvyšší od dobdruhé světové války. Podle studie vyvolala vlnu antisemitismu hlavněizraelskáodveta nateroristický útok hnutí Hamásv říjnu 2023.
Mezi skupiny mající antisemitské názory nejvíce patříAfroameričané(36 %),Hispáncinarození v Mexiku (35 %)a nejméně běloši (9 %).
V kultuře:
Japonskopůvodně nemělo židovskou populaci, pročež neexistovaly hanlivé názory o nich, avšak s příchodem nacistických idejí do Japonského císařství a především importuProtokolů sionských mudrcůz Mandžuska se vyvinula japonská forma antisemitismu. Antisemitismus se v Japonsku často mísil sfilosemitismem, což rovněž mělo za následek kulturní, literární a akademický rozmach názorů o Japoncích, jakožto potomcích Židů, ale zároveň názory o Židech, kteří (ekonomicky) ovládají celý svět. Podle veřejného průzkumu z roku 1988, 8% všech Japonců četlo bestsellery s antisemitskou tematikou.
V kultuře: