Traianus

Marcus Ulpius Traianus(18. září53vItalicepoblíž dnešníSevilly–9. srpna117v Selinúntu), obvykle známý jakoTraianus(českyTraján), bylřímskýcísař od roku98až do svésmrtiv roce 117. Meziadoptivními císařipanoval jako druhý v pořadí.
Narodil se vHispániia zaDomitianasloužil jako generál v římském vojsku, přičemž se podílel na potlačení povstáníAntonia Saturninav roce89. Po Domitianově zavraždění v roce96přešla vláda podle usnesenířímského senátunaMarca Cocceia Nervu, jenž se mezi vojáky netěšil valné popularitě. Po nejistém a bouřlivém prvním roce své vlády, kdy došlo ke vzpouřepretoriánské gardy, byl Nerva přinucenadoptovatTraiana, čímž ho ustavil svým dědicem a nástupcem. Po Nervově smrti27. ledna98 se Traianus chopil moci.
V oblasti civilní správy proslul Traianus svým rozsáhlým veřejným stavebním programem, jímž přetvořilŘím, když nechal vybudovat řadu rozmanitých pamětihodností jakoTrajánovo fórumneboTrajánův sloup. Svých největších úspěchů se však Traianus domohl jako vojevůdce. V roce101podnikl trestnou výpravu protidáckémukráliDecebalovi. V následujícím roce porazil jeho vojsko vbitvě u Tapaea do roku106si Dácii zcela podmanil. Poté se zaměřil na východ a anektoval královstvíNabatejců, jež bylo přeměněno vprovinciiArabia Petraea. V roce113se vypravil protiparthské říšia v průběhu několika let postoupil až kPerskému zálivu.Římská říšetím dosáhla svého nejzazšího rozsahu, jelikož se rozprostírala od hranicSkotskaaž poPerský záliv. Při tažení ale Traianus onemocněl a v roce 117, zatímco se vracel do Říma, vKilíkiizemřel. Senát ho pak prohlásil za boha a jeho ostatky byly uloženy pod Trajánův sloup. Do historie se Traianus zapsal jako císař s výjimečně dobrou reputací.
Traianus byl prvním římským císařem nepocházejícím zItálie, neboť patřil k potomkůmitalickýchkolonistů, kteří se koncem3. století př. n. l.usadili v Hispánii. Kořeny jeho rodu byly patrně spjaty sumbrijskýmměstem Tuder (dnešníTodi), ačkoli v současnosti se vyskytují názory, že Traianovi předkové byli hispánského původu. Traianovými rodiči byli Marcia, dcera příslušníka starobylého římskéhopatricijskéhorodu, aMarcus Ulpius Traianus starší, bohatý velkostatkář, jenž byl jako první z roduUlpiůpřipuštěn do senátu. V šedesátých letech1. stoletípůsobil Traianus starší nejprve jako velitellegiepodCorbulonema podVespasianemse zúčastnilprvní židovské válkyjakolegátlegio X Fretensis. Během tzv.roku čtyř císařůpoNeronověsmrti podporoval Traianus starší Vespasiana, za což byl v roce70odměněnkonzulátem. O tři roky později byl jmenován správcemSýrie, významné provincie střežící římské východní hranice proti vpádůmParthů, úhlavních nepřátel Římanů. V roce79nebo80se stalprokonzulemAsie.
Traianus se narodil18. září53v římské koloniiItalice(poblížSevilly) v provinciiHispania Baetica. Po dosažení dospělosti prodělal obvyklou kariéru římského senátora. V polovině sedmdesátých let sloužil jakovojenský tribun, přičemž byl v Sýrii podřízen svému otci. Potom byl oženěn s asi o deset let mladšíPompeiou Plotinou, dcerou pozemkového magnáta z města Nemausus (Nîmes), čímž navázal kontakt sgalskouaristokracií. V roce78byl učiněnquaestorema v roce84vykonával úřadpraetora. Dva roky nato byl Traianus ustaven jedním z poručníků nezletiléhoPublia Aelia Hadriana, syna svého bratrance. Následně byl vybrán za legátalegio VII Gemina, umístěné vHispanii Tarraconensis. V roce89vyrazil odtud kRýnu, aby se podílel na potlačeníAntonia Saturnina, který povstal v Moguntiacu (Mohuč) proti císařiDomitianovi. V dalších letech setrvával Traianus na Rýně aDunajia účastnil se Domitianových válek protibarbarůmsídlícím za těmito řekami. V roce91zastával svůj první konzulát a zhruba v téže době přivedl do Říma staviteleApollodóra z Damašku. Kromě úřadu konzula mu byla svěřena správaDolní Moesie, jež představovala obrannou linii proti výbojnémudáckémukráliDecebalovi. Nedlouho poté mu Domitianus udělil velení nad nedávno zpacifikovanými legiemi vHorní Germánii.
Mezi vojáky požíval Domitianus značné obliby, ovšem jeho despotické chování vůči senátu vedlo ke vzniku spiknutí, které se mu v září96stalo osudným. Po jeho zavraždění vybrali senátoři za císaře starého a ctihodnéhoMarca Cocceia Nervu. Bezdětný Nerva si sice počínal jako zdatný administrátor, na druhou stranu postrádal podporu armády, což činilo jeho postavení velice labilním. V říjnu97došlo ke vzpouřepretoriánské gardy, při níž byl Nerva pretoriány zajat jako rukojmí a byl donucen vydat vzbouřencům Domitianovy vrahy, jimž vděčil za trůn. Za těchto nejistých okolností přikročil Nerva k prohlášení Traiana, tehdy jednoho z nejdůležitějších vojenských velitelů, za svého adoptivního syna a nástupce, a tím si zabezpečil náklonnost legií. Někteří historikové se domnívají, že Nerva byl k tomuto kroku přinucen skupinou senátorů, obávajících se případného mocenského boje podobného tomu, jaký nastal po Neronově smrti. PodleHistorie Augustydoručil Traianovi zprávu o adopci do jeho hlavního stanu v Horní Germánii Hadrianus.
Sotva několik měsíců po své adopci byl Traianus v únoru98zpraven o Nervově smrti. Všeobecně uznávaný vojevůdce se pak bez vážnějších potíží ujal vlády nad římskou říší. Nerva byl oficiálně zařazen mezi bohy a jeho jméno zahrnul Traianus do své titulatury. K překvapení všech však nový císař neodcestoval ihned do Říma, nýbrž se rozhodl zůstat v germánských provinciích, aby uspořádal tamní záležitosti a obnovil disciplínu legií. Při té příležitosti potvrdil předchozí Domitianova opatření týkající se zřízení dvou provincií, zahájení výstavby pohraničníholimitua rozložení vojenských posádek. V souladu s tím dal vybudovat silnici mezi městy Moguntiacum a Augusta Vindelicorum (Augsburg). Do hodnosti správce Horní Germánie Traianus jmenoval svého přítele Lucia Julia Ursa Serviana. Současně Lucia Licinia Suru pověřil toutéž funkcí vDolní Germánii. Oba tito muži později osvědčili svoji loajalitu vůči Traianovi a byli oporou jeho vládě. Záhy po svém nástupu na trůn si k sobě dal povolatpretoriánského prefekta, jenž sehrál ústřední roli při vzpouře proti Nervovi, a nechal ho popravit. Eliminováním tohoto potenciálně nebezpečného soupeře konsolidoval Traianus svoji moc. Pretoriánskou gardu doplnil o elitní oddíl kavalerie, nazývanýequites singulares, který byl tvořengermánskýmiapanonskýmijezdci a sloužil jako osobní tělesná stráž císaře. Traianus také reorganizovalfrumentarii, vojenský útvar pověřený obstaráváním proviantu, ve výzvědnou síť agentů.
Poté, co navštívil Panonii aMoesii, vstoupil Traianus na podzim99poprvé jako císař do Říma. Římský lid uvítal nového vládce s obrovským nadšením, zvlášť když Traianus rozdělil mezi nejchudší obyvatele města takřka padesát milionůsesterciů. Řada lidí nespravedlivě uvězněných za Domitiana byla propuštěna na svobodu a zároveň byl svým vlastníkům vrácen majetek zkonfiskovaný Domitianem. Slibný počátek Traianova panování, tolik odlišný od Domitianovy krutosti a podezřívavosti, vysloužil Traianovi velkou popularitu. Lid ho proto nazývaloptimus(„nejlepší“) a toto slovo se brzy začalo objevovat jako součást jeho titulu, třebaže teprve v roce114mu bylo přiřčeno usnesením senátu. Traianova politika v zásadě navazovala na Domitianovu, neboť stejně jako Domitianus mohl rozhodovat o životě a smrti každého jednotlivce, nicméně jeho přívětivá povaha a vážnost, již prokazoval senátorům, mu získala jejich přízeň. S každým senátorem se prý osobně pozdravil a před oběma konzuly slíbil, že nebude jednat v rozporu se zájmyrepubliky, čímž se formálně přihlásil k Nervovu závazku nepopravit žádného člena senátu bez soudu.
Protože senátoři očekávali příjezd Traiana, jehož vnímali spíše jako vojáka než jako civilistu, s určitým napětím, císařovo vlídné vystupování jim přineslo citelnou úlevu. Gesty zdánlivé rovnoprávnosti Traianus vyzdvihoval ideologické postavení senátu jako vůdčí instituce ve státě a svoji pozici „prvního mezi rovnými“ (primus inter pares).Plinius mladšíse tedy mohl obdivovat císaři, jehož považoval za „jednoho z nás“ a o němž se domníval, že se nebude vyvyšovat nad zákony (non est princeps supra leges, sed leges supra principes). Traianus dále stvrdil staré výsady senátu a zrušil zákon o urážce majestátu. Jeho vláda byla tudíž senátem přijímána velmi příznivě, o čemž vypovídá i dochovaná Pliniova chvalořeč na Traiana, sepsaná v roce100. Plinius byl o několik let později vyslán Traianem domaloasijsképrovincieBithynia et Pontusa s císařem udržoval čilou korespondenci, z níž je dobře patrné, že smysl pro spravedlnost a laskavé chování představovaly hlavní rysy císařovy povahy.
Během své inspekční cesty po dunajské hranici impéria v letech98a99byl Traianus podrobně informován o situaci vDácii, hornaté zemi rozkládající se na sever od středního toku Dunaje. Tamní kmeny pronikaly už za Domitiana na římské území a v letech87a88proti nim Římané podnikli dvě odvetná tažení, v nichž ale nedosáhli přesvědčivého vítězství. Ačkoli Domitianus uzavřel s dáckým králemDecebalemnepříliš výhodnou mírovou smlouvu,Dákovépokračovali ve svých nepřátelských aktivitách proti Římanům. Decebalus ještě upevnil svou vládu, v čemž mu pomohla rozsáhlá naleziště zlata a stříbra objevená v Dácii. Traianus se rozhodl předejít hrozícím problémům zničením Decebalova království dříve, než Dákové obnoví své vpády do římských provincií jižně od Dunaje. Před samotným zahájením vojenské konfrontace byla zdokonalena pohraniční opevnění a podél Dunaje byla vystavěna silnice, po níž byly přisunuty legie a pomocné sbory (auxilia) zGermánie,Britániea jiných provincií. Celkový počet vojáků vyčleněných k tažení do Dácie činil kolem 100 000 mužů.
Na jaře101vyrazil Traianus z Říma a ve Viminaciu (Kostolac) zřídil svoji předsunutou základnu. Někdy mezi březnem a květnem Římané překročili Dunaj, načež porazili dácké vojsko vbitvě v průsmyku Tapae. Římané ovšem utrpěli v tomto střetnutí citelné ztráty a před příchodem zimních měsíců se stáhli zpět na jih. Decebalus využil římského ústupu a přes zamrzlý Dunaj zaútočil do Moesie, odkud byl ale vypuzen. V roce102se Traianus opět chopil iniciativy a s vojskem rozděleným do dvou kolon vpadl do nitra Dácie. Decebalus byl nucen roztříštit své síly, nicméně nebyl schopen zastavit římské legie blížící se kSarmizegetuse, dáckému hlavnímu městu, takže požádal o mír. Podle pokořujících podmínek byl Decebalus nucen svolit s odstoupením Římany zabraného území, srovnat se zemí dácké pevnosti, upustit od jakékoli diplomatické aktivity bez souhlasu senátu a akceptovat římskou posádku v Sarmizegetuse. Musel rovněž slíbit Traianovi poslušnost, a stal se tak římským klientem. Nato se Traianus odebral do Říma, kde mu byl udělen titulDacicus.
Vratký mír nevydržel příliš dlouho, protože v roce105se Decebalus pokusil vzbouřit sousední kmeny proti Římanům a opětovně napadl římské území. Traianus shromáždil mocné vojsko sestávající z jedenácti legií, s nimiž na jaře106přešel do Dácie přes kamenný most navržený Apollodórem z Damašku. Následovalo krátké, avšak velice kruté střetnutí, při němž římští vojáci dobyli Sarmizegetusu, již poté vyplenili a srovnali se zemí. Prchající Decebalus spáchal sebevraždu, čímž se vyhnul pokořujícímu zajetí. Na podmaněném území byla zřízena provincie, jejímž střediskem bylo ustaveno nově založené město, pojmenovanéColonia Ulpia Traiana Sarmizegetusa. Dákové přeživší válečné běsnění byli buď zmasakrováni, nebo prodáni do otroctví, zatímco vylidněné území Dácie bylo osídleno kolonisty z různých části impéria. Traianus oslavil v Římě kolosálnítriumf, při němž byly uspořádány velkolepégladiátorskéhry, trvající 123 dní. Římané se v závěru tažení zmocnili královského pokladu, tvořeného téměř 200 tunami zlata a více než 300 tunami stříbra. Toto neskutečně ohromné bohatství umožnilo Traianovi financovat nákladný stavební program, v jehož rámci byl v Římě vybudován Trajánův sloup, znázorňující průběh oboudáckých válek. V roce109byl pak vAdamclisivztyčen monumentTropaeum Traiani, připomínající římské vítězství nad Dáky.
Po úspěšném završení dácké kampaně obrátil Traianus svoji pozornost doOrientu. V roce 106, krátce po podrobení Dácie, zemřelnabatejskýkrál Rabbel II. Sótér. NabatejštíArabové, jejichž království s centrem ve městěPetrasahalo odSinajeaNegevuaž k pouštímHidžázu, dosáhli věhlasu jako zdatní obchodníci, dovážející kadidlo a myrhu z území nynějšíhoOmánua koření zIndie. Z toho jim plynuly značné zisky, přestože byli nuceni platit vysoké clo Římanům. Zdá se, že Římané chtěli tento výnosný obchod získat celý pro sebe. Traianus tudíž využil královy smrti a prohlásil Nabateu za římskou provinciiArabii Petraeu(zhruba nynějšíJordánskoa severozápadSaúdské Arábie). Aulus Cornelius Palma, správce Sýrie, vedl invazní vojsko, jež nenarazilo na žádný odpor ze strany místního obyvatelstva. Římané umístili v roce107jednu legii do města Bostra (Bosra) a v dalších letech byla vystavěna silniceVia Nova Traiana, poskytující snadný přístup do nitra provincie za účelem zdolání možného povstání.
Po ovládnutí Dácie se Traianus věnoval sedm let veskrze civilním záležitostem. Teprve v roce113zahájil přípravy na válku sParthy, jejichžvelkokrálOsroésdosadil bez svolení Římanů svého příbuzného naarménskýkrálovský trůn. Narušení římské sféry vlivu v Arménii, která byla od dob Nerona ovládána klienty Římanů, posloužilo Traianovi jako záminka k uskutečnění svého záměru, jímž bylo zničeníparthské říše, nejvážnějšího protivníka římské moci na východě. Traianus zřejmě snil o napodobeníAlexandrovadobyvatelského tažení, k čemuž mu mohla dopomoci probíhající občanská válka mezi Parthy. Koncem října 113 opustil císař Řím, odkud odcestoval přesŘeckodoAntiochie, kde přezimoval. Při cestě ostentativně odmítl parthského vyslance, jenž mu přinášel jménem svého pána štědré dary a navrhoval diplomatické vyjednávání. V průběhu zimy dorazily do Sýrie četné posily. Před vlastním útokem proti Parthům zamířil Traianus na sever do Arménie a v dubnu114vytáhl směrem k Melitene (Malatya).
Poté, co se setkal s právě dorazivšími, čerstvými sbory z dunajské hranice, disponoval Traianus celkem sedmnácti legiemi. V čele takovéto ohromné vojenské síly rychle pronikl do Arménie, jejíž Parthy ustavený král Parthamasiris se mu v srpnu vzdal ve městě Arsamosata. Oproti všem očekáváním však Parthamasiris nebyl Traianem uznán za krále, nýbrž byl sesazen a brzy nato, údajně při pokusu o útěk, zabit. Traianus prohlásil arménský trůn za uprázdněný, takže mohl Arménii začlenit do římské říše. Po zbytek roku se Traianus zabýval konsolidací dobytého teritoria vysíláním detašovaných vojenských oddílů do různých částí Arménie. Okolní parthští vazalové akavkazskékmeny se ihned poddali Římanům, čímž si Traianus zajistil územíAlbánieaIbérie.
Na jaře115se Traianus vypravil z arménské vysočiny na jih, přičemž napadlEdessu, hlavní městoOsroény, a parthskou pevnost Nisibis (Nusaybin). Osroés nedokázal ochránit svého arménského spojence a i nyní podnikl jen málo, aby zastavil pokračující Traianův postup. Pravděpodobný důvod královy nečinnosti představovala hrozba útoku ze strany jeho parthského protivníkaVologaisa III., kontrolujícího východní provincie říše. Nejvážnějším Traianovým soupeřem proto nebyl parthský král, ale vládceAdiabeny. Ten ustoupil na východ od řekyTigris, neboť byl vystaven silnému tlakuLusia Quieta, Traianova velitele jízdy. Po obsazení Nisibis Římany se vládcové Osroény aKorduenypodrobili Traianovi. Před koncem roku 115 se pak Traianus zmocnil měst Singary aDúry Európos. Před začátkem zimy odjel do Antiochie, aby se zde přichystal na rozhodující úder proti Osroovi. Při svém pobytu v Antiochii oznámil Traianus zřízení provincií Arménie aMezopotámie, za což ho senát obdařil čestným přízviskemParthicus. V prosinci 115 došlo vSýriikzemětřesení, při němž si císař zachránil život skokem z okna hroutící se budovy. Ovšem ani tato neblahá událost Traiana neodradila od dobývání Parthie.
V roce116se Traianus přesunul na východní břeh Tigridu, následně opanovalNinivea Arbelu (Irbíl), středisko Adiabeny, a na nabytém území vytvořil provinciiAsýrii. Poté se vydal na jih a bez boje okupovalBabylón. Římané potom postoupili keKtésifóntu, parthskému hlavnímu městu, jež po krátkém obléhání otevřelo své brány. Kromě Ktésifóntu padly do rukou Traiana také městoSeleukiea Osroova dcera, zatímco poražený velkokrál vyhledal útočiště za pohořímZagrosna východě. Ve městě Dúra Európos, nalézajícím se přiEufratu, nechal Traianus vybudovat flotilu padesáti lodí, na nichž přepravil své muže po proudu řeky až doPerského zálivu. Traianus se v tomto okamžiku ocitl na vrcholu své moci, jelikož hranice římské říše byly jeho přičiněním posunuty na svoji nejzazší mez. Císař měl přesto podleCassia Dionazalitovat, že pro svůj pokročilý věk nemůže táhnout dále na východ po stopách Alexandra.
Třebaže válka s Parthy se vyvíjela velice příznivě, její vedení si vyžadovalo enormní finanční i lidské zdroje impéria. Téměř polovina římských legií se zapojila do tažení na východě. Zaneprázdněnosti římské armády využiliŽidé, zaujímající tradičně nepřátelský postoj vůči Římanům a podléhající od skončení první židovské války mimořádné dani (fiscus Judaicus). V roce 115 vypukložidovské povstánívKyrenaice, načež se rozšířilo doEgypta, kde zasáhloAlexandriis její početnou židovskou populací aThébyna jihu. Římské prameny se zmiňují o desítkách tisíc zmasakrovanýchŘekůa Římanů, kteří vKyréněpadli za oběť vzbouřeným Židům. Navíc byl ochromen vývozegyptskéhoobilí, což zapříčinilo hlad mezi masami chudých obyvatel Říma. Traianus sice přikázal Quintu Marciu Turbonovi zdolat alexandrijské Židy, nicméně židovské povstání zanedlouho zachvátilo rovněžKypra postihlo patrně iJudeu. Teprve na podzim roku 117 se Lusiu Quietovi, jenž byl jmenován místodržitelem Judeje, podařilo rozdrtit vzpouru v Egyptě. Po nastolení pořádku na Kypru byli všichni Židé z ostrova vypuzeni a po dalších více než tisíc let jim bylo zakázáno se tu usazovat.
Bouřily se taktéž nedávno dobyté východní provincie, v čemž sehrála výraznou roli židovskádiasporav Mezopotámii. Revolta, narušující protažené zásobovací linie Římanů, se rozhořela nejvíce ve městech Seleukie, Nisibis a Edessa. Opakovaným římským útokům navíc odolávala dosud nepodrobená pevnostHatra, jejímuž náročnému obléhání byl Traianus osobně přítomen. Římané byli nuceni stáhnout legie kvůli zabezpečení klidu ve svém týlu. Ačkoli všechna tato ohniska odporu, s výjimkou Hatry, byla obsazena a vypleněna, celá jižní Mezopotámie byla stále velmi nepokojná. Parthové mezitím přeskupili své síly a zahájili protiútoky do Arménie a Adiabeny, avšak nedostatek koordinace jim znemožnil vytěžit z římských obtíží jakoukoli výhodu. Proti Římanům se postavili také obyvateléPalmýry, vnímající římskou kontrolu Mezopotámie jako ohrožení svého postavení obchodních prostředníků mezi oběma říšemi. Ve snaze stabilizovat poměry dosadil Traianus na trůn v Ktésifóntu Osroova synaParthamaspata, situace Římanů ovšem zůstávala i nadále vážná.
Traianova politika se vyznačovala okázalým projevováním úcty a respektu senátorům, přičemž byla zdůrazňována vedoucí úlohasenátuv duchu přetrvávajících republikánských tradic (res publica restituta) a zachovávání zvyků předků (mos maiorum). Díky dobrým vztahům se senátory bylprincepsschopen prosazovat své cíle, aniž by musel vzdorovat vážnější opozici. Traianova moc tudíž nepramenila z jehoimperia, nýbrž spíše z jeho autority (auctoritas). HistorikTacitusse vAgricolověživotopise zmiňuje o Nervou nastolené a Traianem upevněné slučitelnosti jedinovlády s osobní svobodou. Ať už Tacitus skutečně věřil v možnost souladuprincipátua svobody, na počátku2. stoletíbyla tato naděje zjevně vlastní valné části římskéaristokracie. Traianus svým založením a činy přispěl k posílení tohoto očekávání, neboť mnoho senátorů odměnil vysokými hodnostmi či významně povýšil. Vedle toho zastával pouze šest konzulátů, čímž se zřetelně odlišil od svýchflaviovskýchpředchůdců. Některým svým přátelům, jako byl třebaSextus Julius Frontinus, umožnil vykonávat tento úřad potřetí, což byla pocta, jaké se za trvání principátu dostalo jen několika málo lidem. Senát však pro Traiana znamenal hlavně důležitý zdroj kompetentních a čestných jedinců schopných pomoci mu se správou státu a s velením. Vzájemná spolupráce byla proto žádoucí z čistě pragmatických důvodů. O tom, komu náleží faktická moc ve státě, navíc nemohlo být nejmenších pochyb. Dobře to ilustruje situace, kdy bylo rozhodnuto o vyražení mincí znázorňujících senát jako ochránce říše. Traianus dal tyto mince ihned stáhnout z oběhu, protože pouzeprincepszodpovídal za věčné trvání pořádku a míru.
Traianus nekladl důraz jen na udržování výtečných styků se senátory, jelikož mezi císařskými rádci vzrůstal vlivjezdcůna úkorpropuštěnců. Především ale nově definoval samotné zásadyprincipátua vědomě se distancoval od Domitianovytyranie. Dosavadní vzory principových ideálních ctností, jimiž bylyclementia(dobrotivost),iustitia(spravedlnost),pietas(zbožnost) avirtus(zdatnost), byly doplněny omoderatio(umírněnost),comitas(přívětivost),temperantia(sebeovládání),mansuetudo(dobromyslnost),humanitas(lidskost) a obzvláštěcivilitas(občanskost). Dále nechal provést zásadní inovaci administrativy, když ustavilcuratores. Tito úředníci, reprezentující centrální vládu, převzali kontrolu nad finančním hospodařením měst v Itálii a provinciích. Funkci curatora vykonával vBithýniiiPlinius mladší, jenž se prostřednictvím dopisů radil s císařem o vhodném postupu vůči tamnímkřesťanům.
Římskému lidu vycházel Traianus vstříc péčí o bezvadné fungování rozdílení obilí (annona), jež reorganizoval a zvýšil počet jeho příjemců, a konáním nákladných her. SatirikJuvenalis, císařův současník, v jednom ze svých nejznámějších výroků bědoval nad tím, žeřímským občanům, jakmile se jednou stali pány světa, postačí ke spokojenosti pouze „chléb a hry“ (panem et circenses). Traianus propracoval Nervou zavedené podpory pro osiřelé a chudé děti (alimenta). Peněžní prostředky nezbytné k zajištění tohoto systému byly opatřeny z dácké kořisti a později byly hrazeny z příjmů ze speciálních dávek poskytovaných velkostatkáři. V důsledku své štědrosti při udílení donativů při nástupu na trůn byl Traianus v roce99nucen devalvovataureus, římskou zlatou minci, snížením jejího obsahu zlata o 5 %.
Senátorům bylo stanoveno, aby třetinu svého bohatství vložili do italských pozemků. Traianus chtěl tak senátory přimět k užšímu propojení svých zájmů s centrem říše, protože právě v tomto období vzrůstal počet členů senátu neitalského původu. Císař dbal rovněž o usazování vysloužilých legionářů v Itálii. Tato „obnova Itálie“ (restitutio Italiae) byla připomínána i na tehdejších mincích. Před rozhodujícím střetnutím s Decebalem dal Traianus odvést dvě nové legie, hrdě pojmenovanélegio II Traianaalegio XXX Ulpia, jejichž vojáci pocházeli výhradně z řad Italů. Tím zvýšil celkový početřímských legiína třicet, takže na počátku 2. století disponovali Římané téměř 400 000 vojáky, z nichž 180 000 tvořili legionáři a zhruba 200 000 připadalo na pomocné sbory. V římských službách působilo ještě asi 11 000 spojenců v nepravidelných oddílech.
Traianus se pustil do rozsáhlého veřejného stavebního programu, který měl výrazný dopad na infrastrukturu Říma, Itálie a provincií. Dal budovat silnice, mosty,akvadukty, přístavy, veřejné stavby a inicioval také rekultivaci rozlehlých pustin. Impozantní důkazy jeho činnosti se dosud nalézají naPyrenejském poloostrově, vseverní Africe, naBalkáněa v Itálii. Řím byl zkrášlen velkolepým komplexemTrajánova fóra, jež bylo mnohem prostornější než jiná císařskáfóra. Třebaže základy byly položeny už za Domitiana, hlavní zásluha na jeho konečné podobě patřilaApollodórovi z Damašku. Fórum, umístěné mezi pahorkyQuirinalemaKapitolem, zahrnovalo sloupovím ohraničené náměstí, v jehož středu stála jezdecká socha císaře. K fóru přiléhalo dosud zachovalé Trajánovo tržiště, postavené z cihel. Za náměstím se nacházelyBasilica Ulpiaa dvě knihovny pro řecké a latinské svitky. Mezi knihovnami se tyčilTrajánův sloups reliéfy spirálovitě se točícími vzhůru a vyobrazujícími historii dáckých válek. Na vrcholu sloupu se později skvěla Traianova socha, nicméně vestředověkubyla odstraněna a v roce1587ji nahradila bronzová skulpturasvatého Petra. Částečně na základech někdejšího Neronova Zlatého domu (Domus Aurea) naEsquilinubyly vytvořeny obrovskéTrajánovy lázně. V roce109byl dokončen nový akvadukt, přivádějící naJaniculumčistou vodu z přibližně 60 kilometrů vzdáleného jezeraBracciano.
Nejvýznamnějším soudobým monumentem v Itálii byl vítězný oblouk vBeneventuz roku 114, na němž byl Traianus znázorněn jako císař vedoucí řádný civilní život. SilniceVia Traianaměla zabezpečit rychlejší spojení s přístavem Brundisium (Brindisi) na místo starobyléVia Appia. Mezi léty 106 až 113 Traianus dohlížel na budování nového přístavu vOstii, při ústí řekyTiberu. Primárním účelem tohoto přístavu bylo umožnit stálý a nerušený dovoz egyptského obilí do Říma. Nejpozoruhodnější stavební dílo mimo Itálii z období panování Traiana představoval most vAlcántařev Hispánii, přetínající řekuTagus(Tajo). Tento most náleží k hojným dokladům pozornosti, již císař věnoval zlepšování komunikací v římské říši.
Smrtí svého otce někdy před rokem100ztratil Traianus jediného blízkého mužského příbuzného. Jeho život byl tudíž úzce spjat s ženami, jež ho obklopovaly. Traianova manželkaPompeia Plotinapocházela zGallie Narbonensis. Jejich svazek byl šťastný, nebyli ale obdařeni žádnými dětmi. Plotina přijala v roce 105 titulaugustya svého muže přežila o čtyři roky. Traianus pociťoval silnou náklonnost vůči své starší sestře Ulpii Marcianě. Ta obdržela titul augusty v téže době jako Plotina, a když v roce112zemřela, byla prohlášena za bohyni. Augustou se poté stala i Marciina dcera Matidia. Oběma těmto ženám zasvětil Traianův nástupce Hadrianus dvě baziliky a chrám naMartově poli. Matidiina dcera a Traianova praneteřVibia Sabinase v roce 100 provdala za Hadriana. Plotině, Marcianě a Matidii příslušela ve veřejném životě státu důležitější role než jakékoli jejich předchůdkyni. Doprovázely císaře na jeho cestách a měly velký vliv na jeho rozhodnutí. Na četných monumentech po celé říši byla uváděna jejich jména vedle císařova.
Traianovo zdraví vážně utrpělo v důsledku nadměrného horka při dobývání mezopotámské Hatry. Císař, vyčerpaný tři roky trvajícím válčením, koncem roku 116 onemocněl a jeho stav se rychle horšil, kvůli čemuž se odebral zpět do Antiochie. V polovině roku 117 se odhodlal k návratu do Itálie, ovšem během cesty ho jeho podlomené zdraví vkilickémSelinúntu (Gazipaşa) definitivně zradilo a9. srpnapodlehlmrtvici. Krátce před smrtí adoptoval svého příbuzného Hadriana, a tím ho určil za svého nástupce. Nelze zcela vyloučit, že Plotina a Matidia se vyslovily pro Hadriana až po Traianově skonu. Navzdory těmto zvěstem je třeba podotknout, že Hadrianus neměl žádného reálného konkurenta, jeho následnictví se jevilo naprosto logickým, a není proto důvod pochybovat o legitimitě jeho vlády. Nový princeps poskytl svému předchůdci všechny pocty obvykle prokazované zesnulým císařům. Traianus byl deifikován, přičemž po oficiálním povýšení mezi bohy znělo jeho jménodivus Traianus Parthicus. Jeho vítězství bylo oslaveno grandiózním triumfem a urna s jeho ostatky byla uložena do podstavce po něm pojmenovaného sloupu. Pohřbení uvnitř posvátných hranic města (pomerium) bylo jevem nevídaným, neboť Římané pochovávali své mrtvé mimo město.
Jeho nástup k moci označil Tacitus za počátek „nejblaženějšího věku“ (beatissimum saeculum) a tímto způsobem se jeho panování rovněž zapsalo do obecného povědomí. Traianova výtečná pověst zůstala do dnešních dnů bez poskvrny, ačkoli jeho poslední tažení nepřineslo trvalý úspěch. Přestože disponoval stejně ohromnou mocí jako Domitianus, nakládal s ní diametrálně odlišně. Obdivovaný lidem a uznávaný senátorskou aristokracií nemusel čelit žádným vnitřním potížím zásadnějšího charakteru, ani žádné opozici, či uchazeči o trůn. Ještě ve4. stoletíprovázel senát každého nového císaře modlitbou, aby byl „šťastnější nežAugustus, lepší než Traianus“ (felicior Augusto, melior Traiano). PozdějšíchristianizaceŘíma ještě pozvedla Traianův věhlas. Podle legendy mělpapežŘehoř I.vzkřísit Traiana z mrtvých a pokřtít ho. Ve středověku platil Traianus za vzor spravedlivého vládce.Teologové, jako bylTomáš Akvinský, o něm hovořili jako o příkladu ctnostnéhopohana. VBožské komediividíDante AlighieriTraianova ducha spolu s jinými historickými a mytologickými postavami vynikajícími pro svou spravedlnost vJovověnebi.
Traianus docílil senzačních vojenských vítězství, jež však s výjimkou Dácie zajistila Římu spíše krátkodobé územní zisky. Nicméně i přes svoji vojenskou angažovanost nevyřešil dva zásadní strategické problémy Římanů, jimiž byly příliš dlouhá a exponovaná hranice na severu a zranitelná hranice s parthskou říši. Třebaže eliminoval dácké nebezpečí a oslabil Parthy, nedokázal vymezit hájitelnější a udržitelnější obrannou linii říše. Traianus reorganizoval fungování státního mechanismu a díky svým přednostem a reputaci usnadnil provinciálům přístup k nejvyšším hodnostem. Přesto mu lze vytknout, že se nepokusil reformovat kořistnickou podstatu hospodářského a sociálního systému říše. Ačkoli nechal popravit dva význačné křesťany, nijak nepřekážel šíření tohoto hnutí, vystupujícího nepřátelsky vůči římskému státu. Traianus zdárně zdolal židovské rebely, nedokázal ovšem začlenit Židy do římské pohanské společnosti a dosáhnout trvalého smíru s nimi. Výsledkem bylo další, ještě zuřivějšížidovské povstáníza Hadriana.
Hadrianus, jenž převzal velení nad legiemi na východě po Traianově odchodu z Mezopotámie, záhy rezignoval na politiku expanze. Pravděpodobně již na podzim 117 odvedl římské vojsko z Arménie a Mezopotámie zpět za Eufrat. Parthamaspates, Traianem dosazený loutkový král, uprchl nedlouho poté k Římanům. Na místo výbojů se Hadrianus soustředil na konsolidaci všeho, čeho bylo dosaženo. Nejtrvalejším Traianovým počinem se tudíž ukázalo dobytí a kolonizace Dácie. Přestože psané záznamy jsou velice řídké a místní provincie byla už ve druhé polovině3. stoletívyklizena,latinský jazykzde podle určitých teorií přetrval a vyvinul se v modernírumunštinu. Traianovou vládou dále započalo dlouhé období stability a prosperity, neboť navázal na Nervovu přínosnou metodu předávání trůnu adopcí vybraného nástupce. Protože Hadrianus a jeho následovník pokračovali v nastolené tradici, bylo do čela státu postaveno několik vysoce kompetentních jedinců, známých jakoadoptivní císaři.
V tomto článku byly použitypřekladytextů z článkůTrajanna německé Wikipedii aTrajanna anglické Wikipedii.