Dějiny Chorvatska

V doběŘímské říšetvořily území dnešního Chorvatska dvě římské provincie,PanonieaDalmácie. Popádu Západořímské říšev 5. století n. l. si oblast na 50 let podrobiliOstrogóti, než byla začleněna doByzantské říše.
Chorvatsko jako státní útvar se poprvé objevilo v 7. století v podoběChorvatského knížectvía blízkéhoKnížectví Dolní Panonie,které byly sjednoceny a povýšeny naChorvatské královstvítrvající od roku 925 do roku 1918. Ve 12. století vstoupilo Chorvatské království do personální unie sUherským královstvím. Nadále však byla zachována chorvatská státnost prostřednictvímSaboruabána.
Období od 15. do 17. století bylo poznamenáno intenzivními boji meziOsmanskou říšína jihu aHabsburskou monarchiína severu.
Poprvní světové válcearozpadu Rakouska-Uherskabylo chorvatské území začleněno doKrálovství Jugoslávie. Poněmecké invazido Jugoslávie v dubnu 1941 vzniklNezávislý stát Chorvatsko, spojenecOsy, který bylporažen v květnu 1945, týden po podpisubezpodmínečné kapitulace nacistického Německa. Následně vzniklaSocialistická republika Chorvatsko, členská republikaSocialistické federativní republiky Jugoslávie. V roce 1991 vedení Chorvatska přerušilo vazby na Jugoslávii a poobčanské válcevyhlásilo nezávislost.
Území dnešníhoChorvatskabylo osídleno po celou dobupravěku.Fosíliečlověka neandrtálského zestředního paleolitubyly nalezeny v severním Chorvatsku, nejznámější oblastí výskytu pak je okolí městaKrapina. Zbytkyneolitickéaeneolitickékultury byly nalezeny po celém území země. Většina nálezů se vyskytla hlavně v údolích chorvatských řek, kde byly nalezeny památky z kulturStarčevo,Vučedolnebo kulturyBádenské.
Doba železnázanechala po sobě stopy v podobě nálezů z období osidlování území národemIlyrůaKeltů. Později se na území státu objevujířeckékolonie, hlavně na ostrovechHvaraVis.
V dobách před naším letopočtem žily v oblastijihovýchodní Evropy, tedy i na území dnešního Chorvatskailyrskékmeny, podle kterých toto území nazývaloIllyria. Zdejší obyvatelstvo se muselo od 3. století př. n. l. bránit římské expanzi a vedlo s Římany časté války. Později zde byla zřízena římská provincie Illyricum. Doba jejího vzniku není přesně známa. Mohlo se to stát již ve 2. století př. n. l., ale nejpozději zaCaesara. Po rozdělení římské říše v roce395připadlo Illyricum k východní části římského impéria, později se stalo součástíbyzantské říše.
Od konce6. stoletítrpělo území dnešního Chorvatska nájezdy kočovnýchAvarůaSlovanů. Slované postupně přivodili úpadek zdejšímu politickému panství Byzance, její církevní organizaci i byzantské kultuře. Podle vyprávění císařeKonstantina VII. Porfyrogenneta, který psal v polovině10. století, sem prý přišli počátkem 7. století na pozvání císařeHerakleiaChorvaté. Tyto slovanské kmeny prý dosud sídlily kdesi zaKarpatamiv místě nazývaném Velké neboBílé Chorvatsko. Porazily Avary, část jich pobily a část zotročily, a s Herakleiovým souhlasem se tu usadily.
Chorvaté osídlili nejprve byzantské území přijadranskémpobřeží (DalmatskéChorvatsko), a později, po pádu avarské říše, také DolníPanonii(Panonské Chorvatsko). Přestože do těchto oblastí i nadále zasahovaly mocenské zájmy východního císařství, nebyli Chorvaté vystaveni tak silnému byzantskému vlivu jako sousedníSrbové. O to větší zájem jevila o jejich území od 8. stoletífranská říše. Pod její svrchovanost se v 9. století dočasně dostali vládcové Panonského i Dalmatského Chorvatska. Současně se Chorvaté prosazovali ve vlastní Dalmácii, kde řada měst uznala jejich nadvládu. O jadranské pobřeží a ostrovy měly zájem takéBenátkya Byzanc.
V roce867se Basileovi podařilo osvobodit z arabského obležení významné přístavní město Ragusu (Dubrovník) a poté zrestaurovat byzantské panství na jadranském pobřeží Balkánu, kde vzniklothemaDalmácie. Podle císařova příkazu odváděla významná dalmatská města jakoSplit,TrogirneboZadar, který byl střediskem thematu, poplatky chorvatskému panovníkovi. Šlo zřejmě otributum pacis– poplatek za svobodnou plavbu byzantských lodí po Jadranu.
Z církevního hlediska podléhalo Chorvatsko více římskému papežství, i když některá biskupství patřila stále pod svrchovanost konstantinopolského patriarchátu. Vzhledem k tomu, že k první christianizaci Chorvatů došlo již za Herakleiovy vlády, mohla zde být obnovena původní církevněsprávní centra z římské doby. Tak bylo například ve Splitu obnoveno starší salonské biskupství a také Římem založené biskupství vNinunavázalo na starší tradici. Zřízením ninskédiecézev sídle chorvatských vládců dosáhl knížeTrpimírroku864vzniku samostatné chorvatské církevní organizace, o niž usiloval. V Ninu působilo později několik Metodějových žáků, kteří zde pěstovali slovanskou liturgii a písemnictví. Panonské Chorvatsko přijalo slovanskouliturgiijiž dříve, neboť se na výzvu papežeJana VIII.stalo roku 873 součástí moravsko-panonské arcidiecéze, v jejímž čele stál arcibiskupMetoděj. Trpimír byl prvním vladařem, který použil pojemChorvatipro obyvatelstvo svého knížectví. Založil vlastní dynastii (Trpimírovci) a právo vybírání daní uznala jemu i jeho následovníkům i mocnáByzantská říše.
Panovník často měnil své sídlo. Hlavní město se tak přesouvalo mezi městy jako např.Biograd na Moru,Omiš,Bihaća další.
Po zřízení thematu Dalmácie došlo k druhé christianizaci Chorvatů a k prvním christianizačním misiím u Srbů. Z Dalmácie pronikali do slovanského vnitrozemí řečtí misionáři a šířili zde byzantský vliv. Významnějších úspěchů na církevním poli bylo v tomto prostoru dosaženo po roce886, kdy sem přišli žáci moravsko-panonského arcibiskupa Metoděje.
Významným chorvatským vládcem byl knížeTomislavz rodu Trpimírovců. Brzy po nástupu na trůn v roce910se mu podařilo připojit větší část Panonského Chorvatska, které bylo po roce907obsazeno maďarskými kočovníky. Toto území nese od 10. století názevSclavonia–Slavonie. Orientace chorvatského vládnoucího rodu Trpimírovců na papežství přinesla Tomislavovi významný zisk v podobě královského titulu (924nebo925). Zároveň prvnísynodave Splitu v roce925výrazně omezila na podnět papežeJana X.konání slovanských bohoslužeb v Chorvatsku a rozhodla o jednoznačné církevní orientaci země na Řím.Druhá synoda konaná ve Splitu roku928zrušila biskupství v Ninu, kde se slovanská liturgie pěstovala, a začlenila Chorvatsko do splitskéarcidiecéze. V době ohrožení Chorvatskabulharskouexpanzí navázal Tomislav spojenectví s Byzancí a pomohl jí s definitivní platností porazit caraSymeona. Byzanc uznávala královu svrchovanost v Dalmácii, která mu platila podobně jako Benátky tribut, a udělila mu čestný titul prokonzula.
Roku1102se Chorvatsko spojilopersonální uniísuherským královstvím(tzv.pacta conventa).. Následně byl ve městěBiograd na MorukorunovánKoloman Uherskýza chorvatského krále. Podle dohody byl panovník jeden, ve všech ostatních záležitostech však měla být obě království samostatná.Dalmáciebyla kontrolována od roku1167Byzantskou říší, od roku1409Benátskou republikou.Uherský král byl schopen obsadit Dalmácii jen na krátkou dobu. Na jihu regionu od14. stoletíexistovala nezávisláRepublika Dubrovník. Od poloviny15. stoletíbylo Chorvatsko a především jeho východní částSlavonievystavenotureckému výboji.
Ve13. stoletíbyl poprvé sezván chorvatský Sabor, v roce1273nejprve v Záhřebu, svůj vlastní měla iSlavonie. V Saboru zasedališlechticia jeho předsedou byl chorvatský bán. Kromě šlechticů se jednání účastnili také zástupci královských měst. V roce1351zasedal první Sabor také v jižní části dnešního Chorvatska, a to vLice.Kvůli tureckému nebezpečí byly chorvatský a slavonský Sabor přesídleny nejprve doZáhřebu, a poté po roce1557přestaly zasedat zcela.
Již na konci14. stoletízačali Turci sporadicky pronikat do oblasti řekSávyaDrávy.Teprve ale až ve století patnáctém začaly turecké vpády na území nejprve nejvýchodnější Slavonie, a později i zbytku regionu a i centrálního Chorvatska přicházet s přibývající intenzitou. V roce1477se Turci objevili u dnešního městaVaraždín.Do 80. let15. stoletízískali celouBosnua začali ohrožovat idalmatsképřístavy. Vojenskou pomoc vyslal tehdejší králMatyáš KorvínměstůmZadaraŠibenik. Turci však obsadili celou oblast mezi řekamiCetinana severu aNeretvana jihu. Benátská republika s nimi sice uzavřela na krátkou dobu mír, již okolo roku1520se však turecké oddíly nacházely opět v blízkosti pobřežních měst.
Pobitvě u Moháčebylo od1. ledna1527Chorvatskov rámci Uher v personální unii s Rakouskem. Při bitvě padl poslední uherský král a podle dohodnuté smlouvy měla uherská (a tedy i chorvatská) koruna připadnout Habsburkům. V roce1527nakonec i chorvatský sněm souhlasil s korunovacíFerdinanda I.za chorvatského krále.
Roku1529byla zřízena tzv.Vojenská hranice. Do této oblasti při dnešní hranici sBosnou a Hercegovinousměřovala vlnakřesťanskýchuprchlíků z oblasti dnešního Srbska, kteří zde změnili náboženskou a později i etnickou strukturu. Turecké výboje sice pokračovaly, Osmanům se však nedařilo postupovat dochorvatského Záhořía dále na sever. Přestože uskutečnili několik vpádů, nebyli s to celou oblast ovládnout.Z Chorvatska nicméně zbylo jen velmi malé území; nemalý zábor Osmanské říše ještě rozšířila i militarizace pohraničních zón. Území země se zmenšilo na 16 800 km
Až okolo roku1700došlo k osvobození Slavonie od turecké nadvlády, jejíž území bylo rozděleno mezi Vojenskou hranici a nově vzniklou rakouskou korunní zemi Království Slavonie, jež bylo roku1745spojeno sužším ChorvatskemdoChorvatsko-Slavonského království.
Běhemnapoleonských válekporazila Francie roku1809Rakousko, a značná část území dnešního Chorvatska je pak až do roku1814v rámci tzv.Ilyrských provinciíanektovánaFrancií. Kromě území Dalmácie jako takové a tamní části vojenské hranice tam byla nakonec začleněna iRepublika Dubrovník, k jejíž neslavnému konci došlo na začátku roku1808. Francouzi v okupovaných oblastech začali provádět rozsáhlé proměny; upravovali správu podle svého vzoru, což vedlo k modernizaci.
Ekonomicky bylo Chorvatsko jedním z nejslabších článků Rakouska. Přestože zavedením tzv.Code civila modernizací ve školství se dosáhlo veFrancouziokupovaných oblastech jistého pokroku, Chorvatsko nenastupovalo na cestu zprůmyslnění stejně rychlým způsobem, jako ostatní evropské země. Vznikaly sice nové cechy,několik textilníchmanufaktur, které byly na přelomu 18. a 19. století v zemi vybudováno, se ale neujalo a většina z nich zanikla.Teprve až ve 20. století se dařilo zakládat nové provozy a zvýšit tak výrobu. Manufaktury vznikaly často také s účastí Němců, kteří již ve své domovině byli na takový způsob produkce zvyklí a Chorvatsko bylo vhodným místem, kde bylo možné využít levnou pracovní sílu. Někteří odborně vzdělaní pracovníci ovšem nebyli v Chorvatsku dostupní, přijížděli z rozvinutějších oblastí, například z Vídně. Vyrábělo se sklo, zpracovávalo se dřevo, dařilo sehedvábnictví.První železniční tratě získalo dnešní Chorvatsko až v roce1860a později.
Od roku1815pak dochází v souvislosti s růstem národního uvedomění Maďarů k posilování maďarizačních snah.Reakcí na ně bylo roku1849osamostatnění Chorvatsko-Slavonského království v rámci Rakouska.Porakousko-uherském vyrovnáníroku1867, bylo Chorvatsko-Slavonsko vráceno do rámce Uher, ale roku1868získalo poUhersko-Chorvatském vyrovnáníčástečnouautonomiiv rámciZalitavska, v němž pak setrvalo až do roku1918. Velkým snem tehdejší politické reprezentace se stalo vyrovnání revidovat tak, aby míra autonomie byla vyšší a zároveň byla země postavena na roveň obou dvou celků mocnářství, tedy tzv.trialismus.Trialismus měl být řešením především v souvislosti s tzv.Bosenskou krizí, kdyBosna a Hercegovinase sice stala součástí Rakousko-Uherska, žádná z částí monarchie však nebyla schopna ji přičlenit ke svému území.
1. prosince1918se stává součástíKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovinců(Království SHS), a to spojením Státu Slovinců, Chorvatů a Srbů, který se na podzim1918utvořil z jihoslovanských územíRakousko-Uherska(Chorvatsko a Slavonie,Dalmácie,Bosna a Hercegovina,Kraňskoa Dolní Štýrsko), seSrbským královstvím, ke kterému se připojila iČerná Horaa bývalé rakouskourehské oblastiBanat,BačkaaBaranja. V rámci Království SHS dochází spojením Chorvatska-Slavonska a Dálmacie ke vzniku Chorvatska, které bylo jednou z autonomních zemí království SHS.3. října1929se Království SHS přeměnilo na centralistické Království Jugoslávie.
Chorvatsko patřilo k bohatším částem Jugoslávie, neboť jako součástRakousko-Uherskasem bylo podstatným způsobem investováno, a to v nemalé míře. Na druhou stranu byly však v Chorvatsku vyšší daně než v Srbsku, místní peníze se po skončení války směňovaly za nové dináry v kurzu 4:1 což vzbudilo nemalou vlnu nevole. Hospodářská situace i tak však nebyla příliš šťastná, dobře se dařilo hlavně německým a dalším komunitám.
Ve dvacátých letech 20. století se formovalo hnutíUstašovců, které bylo zaměřeno protiSrbům, ale jejím hlavním cílem byla likvidace národní monarchie. Ustašovci se nicméně nevzdali plánu na ovládnutí celéhoBalkánu. Hnutí bylo vedenoAntem Paveličem. Spojence našli Ustašovci v makedonskéVMRO, ale podporu získali i ze strany nově se formujícíchfašistickýchvlád v Evropě, hlavně v Itálii, jejíž režim byl vůči Bělehradu otevřeně nepřátelský a chorvatské fašisty podporoval. Silnými baštami povstalců se staly hornaté, těžko přístupné, chudé a etnicky smíšené oblasti tehdejšího Chorvatska. Hlavním cílem Ustašovců byl král, Srb Alexandr I. Karađorđević. Po prvním neúspěšném pokusu17. prosince1933se ustašovskému komandu povedla akce z9. října1934. Při státní návštěvě vMarseillemakedonský atentátníkVlado Černozemskikrále smrtelně zranil. Jeho výstřely usmrtily i tehdejšího francouzského ministra zahraničíBarthouaa řidiče jejich automobilu.
Na frontě demokratické politiky v Jugoslávii a tedy i Chorvatsku získala hlavní vlivChorvatská rolnická stranapod vedenímStjepana Radiće. Ta se stavěla do opozice vůči tehdejším srbským i dalším (například islámským) politickým silám. V dobách značné nestability, kterou byla 20. léta docházelo k častému střídání vlád i napjatým vztahům. Ty vyvrcholily v roce 1928 střelbou v bělehradském parlamentu a zavedením centralistického režimu.
V rámci královskéJugosláviezískalo roku1939Chorvatsko jistou autonomii vytvořenímChorvatské bánoviny. Vztahy mezi Srby a Chorvaty se začaly zhoršovat již v druhé polovině 30. let a autonomie Chorvatska měla být snahou jak situaci uklidnit. Po faktické likvidaci Jugoslávienacistickým Německemokupací na jaře1941vyhlásili chorvatštíustašovciNezávislý stát Chorvatsko, obsahující větší část chorvatských zemí a rovněž celouBosnu a Hercegovinu. Hlavní postavou nového státu bylAnte Pavelić, který přijal titul vůdce.
Chorvatsko bylo prohlášeno monarchií, jako hlava státu byl oficiálněTomislav II., který pocházel z savojské dynastie. Ten však ale nedisponoval žádnou reálnou mocí. První zákony chorvatského státu byly namířeny protiSrbům. Byly zavřeny jejichpravoslavnékostely, nesmělo se užívat jejich písmo –cyrilice, byl dán zákaz jejich vycházení v noci. Na rukávech museli nosit nápadné pásky s písmenem P (pravoslavný). Po upevnění mociAnte Pavelićebyl rozpoután proti Srbům teror, který měl podobu vraždění civilního obyvatelstva, zřizování koncentračních táborů, vyhánění, či násilné katolizace. Tatogenocidasi vyžádala několik stovek tisíc životůSrbů,ŽidůiRomů. Naopakmuslimské obyvatelstvobylo zvýhodňováno, aby bylo možné zajistit jeho podporu pro tehdejší režim.
Za války stál v čele partyzánského odboje budoucí jugoslávskýprezidentJosip Broz Tito. Právě partyzáni, kteří podnikali na území NDH různé záškodnické akce, se později stali reálným postrachem chorvatského fašistického režimu.
V poválečném období bylo Chorvatsko ustanoveno jako lidová (1945–1963), resp. socialistická (1963–1990) republika v rámci Federativní lidové, resp. Socialistické federativní republikyJugoslávie. V období let1945–1990bylo po Slovinsku druhou nejrozvinutější jugoslávskou republikou. Praxí, která byla zavedená běhemtřetí pětiletkybylo zřízení tzv.fondu pro nerozvinuté republiky, do kterého muselo Chorvatsko přispívat stejně, jako ostatní. Díky vysoké úrovni ekonomiky (v poměru k celé Jugoslávii dosahovalo Chorvatsko 120 % průměru) přispívalo na řadu nerozvinutých oblastí země, jakými byly např.Kosovo,Makedonie, čiBosna a Hercegovina.
Po tzv.Brionském plénuv roce1966došlo k personálním změnám ve vedeníSKJ. Převážily decentralistické koncepce řízení státu. To znamenalo také i liberalizaci poměrů, která byla pro celývýchodní bloknetypická a typicky jugoslávská. Nyní bylo možné o dlouhotrvajících problémech diskutovat, aniž by se politici museli obávat tvrdých trestů, internací apod., jako tomu bylo během 50. let. Z toho těžilo především Chorvatsko, které zastávalo antiunitaristické koncepce a bylo spíše příznivcem větší míry samostatnosti jednotlivých socialistických republik.
V roce1967vydala řada chorvatských institucí smaticí Chorvatskouv čeleDeklaraci o názvu a postavení chorvatského jazyka, čímž napadla konceptbratrství a jednotyjugoslávských národů a řadu vzájemných srbsko-chorvatských jazykových dohod. Společnost byla rozdělena, avšak postupem času získali stoupenci jazykové nezávislosti převahu, což vyvrcholilo v letech1971a1972procesem, známým jakoChorvatské jaro(také Maspok). Do popředí ale vystoupily i četné další otázky. Ekonomická reforma z poloviny 60. let umožnila nově vycestovat občanům Jugoslávie za prací do zemízápadní Evropy, což sice vedlo k poklesunezaměstnanosti, zároveň ale také k obavám, že postupem času by žádní Chorvaté také doma nemuseli zůstat a zemi by "ovládla" srbská menšina. Další ekonomickou otázkou pak bylopřerozdělování deviz, tedy "tvrdých" peněz, které Jugoslávie získávala od zahraničních turistů – především na jadranském pobřeží, které patříChorvatsku.Jugoslávské politické vedení v čele sJosipem Brozem Titemse ocitlo v krizi, problém vyřešilo silou – potrestáním odpovědných osob a kompletní výměnou politických představitelů Chorvatska. Matice chorvatská byla reorganizována a její působnost byla značně omezena, tak, aby nemohla dále vystupovat – jak tvrdili komunisté – jako "další politická strana".
Během 80. let se začaly problémy stupňovat. Kromě dosud nevyřešených komplikací, které byly již zmíněny, se začaly objevovat rozpory mezi srbským a chorvatským vnímáním samotné podstaty společného státu. Zatímco Srbové, kteří měli v Chorvatsku (ale i dalších svazových republikách) tíhli k centralistickým představám, chorvatské politické vedení toto ostře odmítalo. Ke společenské krizi, která zachvátila všechny socialistické země se velmi rychle přidala krize ekonomická. V samotné Jugoslávii se projevila především dramatickým růstem cen, následněinflacía nezaměstnaností. Vrcholem krize byl nástupSlobodana Miloševićev sousedním Srbsku a oživenísrbské nacionalistické rétoriky, která se kromě samotného Srbska stále nápadněji soustřeďovala především na oblasti chorvatské (tzv. Krajinu, tedy převážně Srby obývané oblasti Chorvatska).
Komunistické vedení republiky projevovalo stále větší obavy z možného vměšování se do vnitřních záležitostí socialistické republiky Chorvatsko. V tisku se objevovala ostrá odmítnutí řady praktik Slobodana Miloševiće aSvazu komunistů Srbska. V chorvatské společnosti však byly otevřeny dveře k radikalizaci poměrů; po srbském nacionalismu se začal budit postupně i nacionalismus chorvatský, což vedlo také k obnovení starých antagonismů i z časůdruhé světové války.
Rozklad mocenského monopolu komunistické strany, který začal v druhé polovině 80. let a vyvrcholil na14. kongresu SKJodchodemslovinskéachorvatskédelegace ze sálu, pokračoval legalizací zcela nových politických uskupení. V Chorvatsku bylo zformovánoChorvatské demokratické společenství(HDZ) v čele s budoucím prezidentem nezávislého státuFranjem Tuđmanem, ve kterém řada politiků byla dříve zapojena do procesů Chorvatského jara. Kampaň HDZ před prvními demokratickými volbami byla masová. Konala se četná veřejná shromáždění, která neměla daleko dopodobných v Srbsku před několika lety.Manifestacechorvatstvívedla přirozeně k negativním odezvám mezi chorvatskými Srby. V prvních svobodných volbách získalo HDZ drtivou převahu; komunisté dosáhli sotva 14% výsledku.Nové vedení prosadilo dodatky republikové ústavy. Chorvatsko se stalo státem pouze Chorvatů, který sám rozhoduje o své účasti v jugoslávském svazku; Srbové byli nově definováni nikoliv jako konstitutivní národ, ale menšina, podobně jako byli jižMaďaři,Italové, čiČeši. Nová politická moc nacionalistického raženízačala rychle s opatřeními pro odstraněnícyrilicez řady oblastí, např. v kultuře. Jedním z řady hesel se stal "návrat k západní civilizaci".
Srbové v Chorvatsku považovali novou moc za něco nepřijatelného, ohrožujícího fungování jugoslávského státu. V neústupnosti měli již dlouhou dobu podporuSlobodana Miloševiće, který se pokusil spojit srbskou národnostní otázku s jugoslávskou, což vedlo v chorvatském, ale např. islovinskémprostředí k velmi rychlému nárůstu obav zvelkosrbskéhonacionalismu. Svojí nespokojenost s rodící se demokratickou chorvatskou reprezentací, kterou potvrdily volby na jaře1990, dali najevo napůvodně partyzánském shromáždění na Petrovoj goriv březnu 1990. V květnu pak došlo k nevídanérvačcemezi fanouškyDinama ZáhřebaCrvene zvezdy. Skandována byla nacionalistická hesla jak ze strany fanoušků srbských, tak chorvatských.
Jugoslávská lidová armáda, která se přirozeně obávala vypuknutí násilností, nechala v roce1989a1990zabavit všechny zbraně, kterými disponovaly jednotky místníteritoriální obrany(republikové armády). To v chorvatském politickém vedení vyvolalo urgentní potřebu získat jakoukoliv cestou zbraně a mediální diskuze o tom, jestli skutečně chorvatská vláda zajišťuje tajnými kanály zbraně z bývalé Východní Evropy. DleDejana Jovićebyly do Chorvatska na konci roku 1990 převáženy zbraně z Maďarska přes hraniční řekuDrinu. Další zbraně potom přicestovaly z bývaléhoVýchodního Německa.
Na konci srpna1990SrbovépřijaliDekleraci suverenity a autonomie srbského lidu, která měla chránit jejich zájmy, pokud seChorvatskoskutečně odtrhne odfederace. Tu schválilireferendema ve městěKninustanovili centrum tohoto novéhoautonomníhoregionu. Ten byl uznánústavnímsoudemmladé republiky za neplatný a z chorvatské strany zrušen. K naplnění tohoto rozhodnutí však bylo potřeba síly; do krizových oblastí byly vyslány jednotky chorvatsképolicie, a došlo tak k prvním nepokojům.
30. května1991rozhodlparlamentvZáhřebu, že země se odtrhne od federace, pokud nebude do konce června dosaženo dohody o novém státoprávním uspořádáníJugoslávie. Obdobný krok učinilo i vedení Slovinska.
Ve stejný denSrbovévyhlásiliRepubliku Srbská Krajinajako samostatnou součástSFRJ, kde platily pouze srbskézákony. Mnoho obyvatel tehdejší Jugoslávie protestovalo v hlavním městěBělehradě, demonstrující však rozehnalaarmáda. Tím zároveň i manifestovala svoje odhodlání bránit stát a potlačit národnostní nepokoje. Spory o okolíPlitvicemezi Srby a Chorvaty, kde navíc intervenovala iJugoslávská lidová armáda, ukazovaly stále jasně, že konflikt eskaluje. Během několika letních měsíců získali srbští povstalci celou oblast pod svojí kontrolu. Chorvatské obyvatelstvo bylo vyháněno.
Jugoslávská armáda podpořila Srby žijící v Chorvatsku, začalaválka. Objevil se však ještě další spor, a tím bylaBosna a Hercegovina, která se již také postupně oddělovala od umírajícího státu. Jako kompromisSrbovépředložili plán přestavby země vkonfederaci, na to bylo ale již příliš pozdě – země chtěly nezávislost. Do roku1992získali Srbové kontrolu nad jednou třetinou území Chorvatska, poškozena již byla městaVukovaraDubrovník. Přestože v roce1994obě strany souhlasily se zastavením palby, rozhovory mezi nimi ztroskotaly. Boje nebylo schopné zastavit aniNATO,OSNčiEU. Během roku1995provedla chorvatská armádaOperaci Bouře(chorvatskyOperacija Oluja), během níž se její síly rychle zmocnily západní částiSlavonie, bylo vyhnáno na 200 000 Srbů a několik tisíc zabito. Armáda byla schopná se přesunout dále dovýchodní Slavonie, tento přesun, který by donutil opustit domovy podstatně více Srbů, však byl pod nátlakemUSAzrušen. Území Východní Slavonie bylo předáno pod správuOSNpo tři roky, na začátku roku1998byla oblast opět předána Chorvatské vládě a zbývajícíSrbové, kteří zde žili, se stali chorvatskými občany.
Nezávislé Chorvatsko bylo po ukončení všech bojů z velké části zničené; hlavně ve východní Slavonii a v dalmatském vnitrozemí, stalo se příjemcem mezinárodní pomoci (pomáhají tuUSAaEUještě dnes). Za vládyFranja Tuđmanabyly navíc„národnostní otázky důležitější než demokracie“. Následkem toho bylo omezování tisku a pouze částečná spolupráce sMezinárodním tribunálem pro bývalou Jugoslávii(ICTY). V roce2000byl prezidentem země zvolen spolupracovník Tuđmana,Stjepan Mesić, který slíbil, žeChorvatskose stane mírumilovnější a evropštější zemí. Země měla také ambice vstoupit doNATOaEvropské unie; poslední překážka, generálAnte Gotovina, jehož vydání si zeměEUvyžádaly pro zahájení vstupních rozhovorů se zemí, byla splněna teprve v prosinci roku 2005.1. dubna 2009 bylo Chorvatsko přijato doNATO.1. července 2013 se Chorvatsko stalo členemEU..
V únoru 2020 se stal chorvatským prezidentem bývalý premiérZoran Milanović.Od 1. ledna 2023 je Chorvatsko členemEurozónyaSchengenského prostoru.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHistory of Croatiana anglické Wikipedii.