Jukagirové

Jukagirové(vlastním jménemOdulčiVadul- znamenající "mocný";rusky: Юкагиры; anglicky: Yukaghir) jsou malý národ žijící na severovýchodníSibiři- v ruské republiceSachaa vMagadanské oblasti. Jazykově se dělí na dvě skupiny Jukagirů: Jižní (tajgové, kolymské) Jukagiry (žijí na jižním toku řekyKolymy) a Severní (tundrové) Jukagiry (žijí mezi řekouIndigirkouaKolymou).
Jazyk příbuznýjukagirským jazykůmje i jazykČuvanců.Čuvanci(rusky Чуванцы, angl. Chuvan) zČukotkyjsou jedním z mnoha jukagirských kmenů které obývalySibiř. Jukagirové jsoumongoloidní rasy. Mnoho z nich seasimilovalosRusyaJakuty.
Jukagirové patří k jednomu z nejstarších národů Sibiře. Původně osídlili celou severovýchodní Sibiř avšak jejich původ není znám. Původně Jukagirské kmeny tvořilo třináct kmenů (kurzívou jsou vyznačené vymřelé kmeny):
Vadul, Odul, Chuvan,Anaoul,Lavren,Olyuben,Omok,Penjin,Khodynt,Khoromoy,Shoromboy,Yandin,Yandir
Jukagirové byli Rusy poprvé objeveni v 17. století kdy stále obývali celou severovýchodní Sibiř. Velké vymizení Jukagirů v 17-19. století zapříčinily epidemie a bratrovražedné války, zčásti i boje se sousednímiEvenkyaJakuty. Za stalinské éry byli Jukagirové nuceni usídlit se na jednom místě a pracovat na státních farmách, kde chovali soby, dobytek a zvířata pro kožešinu. Tímto zanikla většina jukagirských tradic. Jukagirský spisovatel a obrozenec Tekki Odulok byl za stalinského teroru popraven, v současné době je jeho pokračovatelem básník Uluro Addo. Nyní Jukagirové obývají pouze malé území severovýchodní Sibiře a jejich jazyk i tradice rychle vymírají.
Jukagirské jazykytvoří izolovanou jazykovou rodinu. Tato jazyková rodina v sobě zahrnuje jazyk Jižních (Odulů) a Severních (Vadulů) Jukagirů (tyto dva jazyky si jsou podobné asi jako němčina a nizozemština) a jazyk Čuvanců. V současné době má jižní jukagirština asi 130 mluvčích, a severní asi 230 mluvčích. Z velké části dnes Jukagirové používají svůj původní jazyk pro pozdravy a krátké konverzace. Je také zdrojem jmen národních kolektivů, akcí, slavností. V praktickém životě je používána hlavně pro názvy tradičních řemesel a umění. Pro zápis jazyka je používána cyrilice a znaky vytvořené pro zápis jakutštiny (např. ғ, ң, ӧ...). Pro udržení jazyka byl vydán nový slabikář (přizpůsobený i dětem, které jazyk neumějí užívat) a slovník.
Jukagirové tradičně vyznávajíšamanismus. Tradičně Jukagirové uctívají své předky a přírodní objekty - napříkladslunce,zemi,vodu,lesa jiné. Velmi významný byl kult ohně a některých zvířat, zejména medvěda hnědého, soba, jeřába, krkavce a vlka. Nositeli zla jsou podle Jukagirů neviditelní démoni zvaníkukul', kteří způsobují choroby a epidemie nebo unášejí děti. Mezi zlé bytosti patří také lidožravý obrRekkenk.
Každý jukagirský rod měl svého šamana -almučivolmu. Šamany bývali u Jukagirů většinou muži. Po smrti byly šamanovy ostatky (především lebka) uchovávány a šaman se stal ochranným duchem svého rodu. Lebky zemřelých šamanů byly používány i při věštění. Šamani Jukagirů se věnovali léčení, věštění a ochraně lidí před vlivu zlých duchů.
U Jukagirů existují představy o rozdělení vesmíru do několika světů: horní, střední (země) a nižší světy (Abidzi- podsvětí; žijí zde duše zemřelých). Znají však také představy oreinkarnaciduší, která zpravidla probíhá v rámci jednoho rodu.
EtnologWaldemar Bogoraszaznamenal mýtus, podle něhož Jukagirové vzešli ze spojení osamělého rybáře abílé jeřábice. Mezi známé postavy jukagirských mýtů, nebo spíše historických pověstí, patří pololegendární náčelník Edilvej.
Hlavním tradičním způsobem obživy Jukagirů je lov (divokých sobů,losů, ale i kožešinové zvěře, zvláštěpolárních lišekasobolů), rybolov, sběr lesních plodů (Jižní i Severní Jukagirové) a také chovsobů(pouze Severní Jukagirové). Při lovu divokých sobů Jukagirům pomáhali ochočení sobi, sloužící jako vábnička. Nezřídka měli na paroží upevněné řemeny, do nichž se zapletly parohy divokého soba. Tento způsob lovu využíval vzájemné agresivity sobů a používal se na podzim, v období jejich říje. Používali ho i jiní domorodí Sibiřané, např.Dolganové,Nganasaninebo tundrovíNěnci. Jukagirové také lovili soby na tahu, zejména při překračování řek.
K tradičním způsobům obydlí patří kuželovité stany s dřevěnou konstrukcí -čumayaranga- stan s dřevěnou obloukovitou konstrukcí. Usedlí Jukagirové také stavělizemnicepokryté dřevem,mechem, a suchou trávou nebo dřevěné chaty na kůlech.
Tradiční jukagirské společnosti bylymatrilineární(muž nehraje nejdůležitější roli ve společnosti). V čele každého jukagirského kmene stál starší a zkušenější člověk, obecně nazývanýligey shomorokh. Hlavní lovci se nazývalikhangitchea váleční vůdcitonbaia shomorokh.
Folklór Jukagirů je podobný folklóru národůmaltajské jazykové rodinyžijících po staletí vedle Jukagirů (Jakuti,Evenkové).
Tradiční jukagirské kroje jsou tvořeny koženým kabátem (u žen delším, u mužů kratším). U letních kabátů se kůže (obvykle sobí nebo jelení) zbaví srsti, naopak u zimních kabátů se srst nechává a je nošena na líci kabátu. Lemy kabátů jsou zdobené jednodušší výšivkou, pruhy a koly látek.
Boty jsou vyráběny z kůže a opět zdobené výšivkou.
Tradiční součástí jukagirského tradičního oděvu je také kožešinová čepice typického střihu.
K hlavním složkám jukagirské tradiční kuchyně patří maso (rybí, jelení, sobí) - vařené, mražené a sušené, bobule, divoké cibule a dokonce i houby. Maso se konzervovalo tak že se sušilo či udilo, v létě rybí maso dávalo do jámy s listy a trávou kde zkvasilo a poté se jedlo. Mezi tradiční pokrmy patří napříkladkulibaha- směs vařených ryb, tuku a bobulí, neboanil kerile- rozdrolené sušené rybí plátky smíchané s sobí krví.
K tradičním hudebním nástrojům patříšamanský buben. Avšak Jukagirská hudební tradice je vícevokální- využívá pouze čistého zpěvu a hudebních nástrojů je zde minimum - šamanský buben vlastně není hudebním nástrojem v pravém slova smyslu - je používán pro šamanské obřady.
Základní taneční žánr jsou kruhové tance -longdol.
Tos(nebolishongar-shorile) je jukagirský způsob vyjadřování pomocípiktogramů. Toto obrázkové písmo je používáno pro psaní milostných dopisů, k vyjádření vztahů mezi určitými lidmi a k znázorňování mapy. Obvykle je vyrýváno na kůru stromů. Tos poprvé objevil a popsal Shargorodski (Rus poslán do vyhnanství na Sibiř) v roce 1892.