Japonská literatura

Počátkyjaponské literaturyse datují do 8. století. Z této doby se dochovaly kroniky psané převážněčínsky. Nejstarší literární díla na Japonské ostrovy pronikalyČínyaIndie, jejichž prostřednictví byl šířenbuddhismus. Později se zformovaly japonské slabičné abecedy, kany –hiraganaakatakana– používané zprvu k psaní poezie od 9. století. Během následujících staletí se rozvíjely různé literární žánry jakomonogatari(vyprávění), deníková literatura,epikaa další. V 18. století vznikla jedna z nejznámějších japonských básnických forem –haiku. Během 19. století, kdy seJaponskootevřelo světu, se objevily překlady zahraničních děl. Ve 20. století se literatura používala především k propagandistickým účelům a běžné žánry se de facto přestaly vyskytovat. Již od středověku byly v Japonsku populární ilustrované příběhy, které se vyvinuly do dnešníchmangakomiksů.
Nejstarší japonské literární památky spadají do obdobíAsukaaNara. V těch dobách Japonci ještě neměli vlastní písmo. Z pevniny sem pronikly psané texty na artefaktech, dřevěných destičkách, mincích atd. S oficiálním uvedenímbuddhismuv 6. století vzrostl na ostrově počet psaných listin a zájem o znalost čínského jazyka, mluveného, i psaného. Aplikovat přímo čínské písmo na japonštinu bylo však vyloučeno především kvůli podstatnému rozdílu obou jazyků. Postupně vzniklo několik způsobů, jak čístčínské znakyjaponsky. Takzvané sinojaponské čtení, kdy se čínské znaky čtou s japonskou výslovností, zůstalo v užívání až do dnes. Původní podoba zápisu byla vertikálně. Dodnes si převážná část beletrie, časopisy a slovníky zachovaly způsob vertikálního řádkování a čtení zprava doleva. Od devátého století byl z Číny přejat tisk z dřevěných desek. Používal se téměř výhradně na tisk náboženských textů. K šíření světské a jiné literatury se začal používat tisk až od 16. století.
Jako první tři významné literární památky se uvádí kronikyKodžiki(712),Nihonšoki(720)a básnická sbírkaManjóšú(asi 760).
Na počátku osmého století byl vydán příkaz na sestavení záznamů z provincií, tzn.Fudoki. Měly zde být zahrnuty hospodářské a geografické poměry, místní zvyky, mýty a legendy. Popisné části jsou psány čínsky, legendy japanizovanou čínštinou a písně a poezie japonsky s fonetickým použitím čínských znaků.
Po staletí kolovaly legendy a mýty pouze v ústním podání zásluhou tzv.kataribe, skupin či rodin profesionálních pěvců a vypravěčů. V předmluvě kroniky Kodžiki je dokonce uvedeno jménoHieda no Are. Na základě jeho/jejího vyprávění byla částečně kronika napsána. Všechny mýty, legendy a další údaje byly přednášeny v japonštině, a proto je kronika napsaná japonsky.
Kronika Nihonšoki (Nihongi) má spíše historickou hodnotu než literární. Jako první v řadě zahájila tradici oficiálních kronik Japonska, jež se souhrnně nazývajíRikkokuši(Šest státních kronik). Vznikly v období Nara a Heian. Po Nihongi následovaly kronikyŠoku Nihongi,Nihonkóki,Šoku Nihonkóki,Montoku DžicurokuaSandai džicuroku.
Ve sbírceEngišikiz konce 10. století, jsou zahrnutyNoritó– šintoistické modlitby, kultovní projevy, prosby za ochranu a bohatou úrodu. Původně se tradovaly ústně v rodech Imibe a Nakatomi a do dnešní doby se jich zachovalo 217.
Z let 697 až 789 se zachovalo 62 císařských výnosůSemmjó. Byly vydávány k slavnostním a významným příležitostem, k zažehnání nebezpečí apod.
Díky velkému vlivu čínské kultury se čínština stala i úředním jazykem. Až do 19. století na japonském území vznikala paralelně spolu s japonskou i literatura psaná čínsky,kanbun(漢文). Její součástí jsou i básněkanši(漢詩).
Literatura klasického období, nebo také literaturaheianská, spadá do 8. až 12. století, její dozvuky lze vypozorovat i později až do století třináctého. Tato historická etapa je považována za kulturní rozkvět a zlatý věk japonské literatury. Na císařském dvoře vzniká velké množství textů, ve světě nevídaným jevem je próza a poezie psaná ženami. Rozvíjí se také nové žánry, především prozaické.
Vznikly básnické sbírky psané čínsky, kdy z posledních velkých básníků jeSugawara no Mičizane.
Desáté století je počátkem prózy, jejímž průkopníkem jeKi no Curajuki. Novými žánry se staly výpravné prózymonogatari, deníková literaturanikkia črtyzuihicu. Nejznámější z děl období Heian a také celé japonské literatury jePříběh prince Gendžiho(Gendži monogatari)odMurasaki Šikibu.
Monogatari, příběhy té doby, se dají rozdělit na několik skupin:
Deníková literatura(日記文学) byla psána jak muži, tak ženami. Zatímco muži psali převážně čínsky a text byl omezen na strohé informace, ženské deníky se psaly japonsky, byly prokládány básněmi a zápisky byly živější. Podkategorií jsou deníky cestovní.
Zápisky neboli črty (zuihicu) jsou formou deníkové literatury avšak časově ani dějově na sebe nenavazují.
Stanovit přesně rok, kdy končí literatura období Heian a začíná literaturaobdobí Kamakuraje složité. Na konci 12. století Japonsko ovládl chaos a války mezi rody. Vítězně z nich vyšel rodMinamotoa přestěhoval hlavní město do Kamakury. Literatura v tomto období nehrála nijak významnou roli, přesto vzestup zaznamenalo japonské divadlonó, které se vyvinulo ze starších foremkabuki, gigaku, bugaku a dalších. Neoddělitelnou součástí a později i samostatnou formou jsou fraškykjógen.
Vysoké umělecké úrovně dosáhla dramata nó zásluhouKanamihoa jeho synaZeamiho. Mezi 13. a 15. stoletím z ústně tradovaných válečných příběhů vzniklo osm válečných příběhůGunki monogatari. Nejznámější jeHeike monogatari(Příběh rodu Taira).
Vlivzenovéhobuddhismu se projevil v tzv. literatuře Pěti hor (五山文学), přesnějiliteratura pěti klášterů. V poezii se objevila řazená báseňrenga, později humorně laděnáhaikai no renga. Koncem 16. století se do Japonska prostřednictvím portugalských misionářů dostaly první evropské písemnosti.
Po rozhodující bitvě v roce 1600 se v Japonsku ujal vlády rodTokugawaa následovalo více než 200 let, kdy se země uzavřela před světem a rozvíjela se po kulturní stránce samostatně. Spolu s růstem měst vznikala i třída městského obyvatelstva a samozřejmě měšťanská literatura. K šíření literatury přispěl i pokrok v oblastiknihtisku. Knihy byly často zábavného charakteru a bohatě ilustrovány. Objevili se i první učenci zabývající se historií Japonska a japonského písemnictví, tato věda se japonsky nazývákokugaku(国学). V oblasti poezie došlo taktéž ke změnám. Vznikla například formakjóka– bláznivá báseň. Souhrnně se humorná literatura nazývalagesaku(戯作). Během 17. století také vznikla nejpopulárnější forma japonské poezie –haiku. V oblasti dramatu jsou pro období Edo charakteristické dvě formy – loutkové divadlodžóruria divadlo hercůkabuki. Nejvýznamnějším autorem her jeČikamacu Monzaemon.
Od 17. století se utvořila tzv. kokugaku, literární věda, která se zabývala studiem staré literatury a historických i filosofických spisů. Předními představiteli byliKamo no Mabuči, jeho následovníkMotoori NorinagaaUeda Akinari.
Tzv.Tři géniové–Macuo Bašó,Ihara Saikaku(Fudžimoto Kizan),Čikamacu Monzaemon
Japonské písmo jak je známe dnes, prošlo během své historie několika stadii. Vyvinulo se z čínštiny, která je ale jazyk s uzavřenými slabikami, zatímco japonština má slabiky otevřené. Znaky v čínštině byly ideogramy, vyjadřovaly se jimi gramatické i syntaktické vztahy. Oproti tomu japonština má slova několikaslabičná, má soustavu partikulí a jiný slovosled. Po fonetické stránce jsou jazyky výrazně odlišné.
(和歌) – japonská báseň, píseň. Tradičníjaponská poeziepro kterou platí, že je nerýmovaná a střídají se v ní sedmislabičné a pětislabičné verše.
(物語) Vyprávění o lidech a věcech. Prozaická výpravná forma s počátky vobdobí Heian. Původně se příběhy tradovaly ústně. Nejslavnější příběh je o princiGendžim.
Forma monogatari zahrnuje několik částí:
(日記，日記文学) Literární žánr, který je nejstarším typem prózy v Japonsku s počátky v 10. století, který přetrval až do 14. století. Byla psána jak muži tak ženami. Zatímco muži psali převážně čínsky a text byl omezen na strohé informace, ženské deníky se psaly japonsky, byly prokládány básněmi a text byly živější. Podkategorií jsou deníky cestovní.
(俳句, 俳諧, 発句) Haiku, nebo také haikai, nebo hokku je sedmnáctislabičná básnická forma tvořená třemi verši podle schématu 5-7-5. Vyvinula se z Haikai norenga. Forma je živá dodnes.
(俳文) – prozaická díla inspirovaná haiku ve formě cestovního deníku.[4]
(芥川賞) Založena v roce 1935 na paměť spisovatele Rjúnosukeho Akutagawy společností pro podporu japonské literatury. Cena se uděluje dvakrát do roka, v lednu a červenci. Stát se byť kandidátem na Akutagawovu cenu znamená pro autora významnou poctu. Cena se stala nejdůležitější literární cenou Japonska a pro naprostou většinu spisovatelů, kteří ji obdrželi, se stala počátkem úspěchu na literární scéně. Součástí ocenění je finanční odměna ve výší jednoho miliónu jenů (±180 000 Kč).V posledních letech získali cenu např. Kó Mačida (2000), Tošijuki Horie (2000), Šuiči Jošida (2002),Hitomi Kanehara(2003) a Akiko Itojama (2005).
(直木賞)
(文化勲章)
(野間文芸賞)
(菊池寛賞)
(岸田國士戯曲賞)
(女流文学賞)
(日本芸術院賞)