Historie svatomartinských tradic

Historie svatomartinských tradiczapočala již během raného středověku, kdy uctívání svatého Martina získalo postupem doby evropský rozměr. Kostely zasvěcené sv. Martinovi se záhy nalézaly odKorutanaž pohanzovní města, obzvláště pak na franském a bavorském území. Martin z Tours byl prvním světcem, který byl svatořečeným za svůj příkladný život a ne jako mučedník. Zároveň ztělesňoval přechod od pohanství a antického dědictví ke křesťanství. Den sv. Martina byl (tak jako den sv. Mikuláše / Nikolotag či Hasenbartl a sv. Tomáše / Thomastag či Schweinethomas) dnem veselic, lovů a zabijaček. Tradice martinské husy (či martinského vepře), která byla na mnoha místech konzumována v den světcova svátku, souvisela s ukončením zemědělského roku, s odvodem úroků vrchnosti, s adventním šestitýdenním půstem (začínajícím 12. listopadu) a ve vinařských oblastech s ochutnávkou prvního vína. V některých oblastech se zapalovaly martinské ohně, které nahradily lampiony, světil se chléb a peklo obřadní pečivo. Den 11. listopadu se vyznačoval lidovým veselením, začínaly fungovat tribunály, parlamenty, školy, slavily se volby do místních zastupitelstev, platívaly se daně a obnovovaly se kontrakty. Mnohé z těchto obyčejů přežily i světcův kult.
Martinský kult je v Galii doložen již v 5. století. Životopis Martina z Tours sepsal už ve 4. stoletíSulpicius SeverusaPerpetuus, biskup zTours, stanovil 11. listopad (den pohřbuMartina z Tours) za začátek předvánočního čtyřicetidenního postního období (Martinsquadragese). Z jakého důvodu byl vGaliitak oslavován, se můžeme jen domnívat: na masy jistě působila jeho posmrtná zázračná síla, na vedoucí intelektuální a duchovní vrstvy jeho boj protiarianismu.
FranskýkrálChlodvík I.se po svém vítězství nadVizigóty(Bitva u Vouillé) vrátil do říše, vRemešipřijal křest a v roce 508 se v Tours odehrál slavnostní státní akt, který sestával z bohoslužby, investitury a pompézní královské holdující jízdy na koni. Místem celé slávy zvolil Chlodvík baziliku sv. Martina (Basilique Saint-Martin de Tours), kterému zde složil hold. Tímto aktem učinil ze sv. Martina nejen svého, ale také říšského patrona. Sv. Martin, „průkopník pravé víry”, se tak stal pojítkem mezi Romány aFranskou říší. Pro Franky, ne zcela ještě odtržené od pohanství, nepředstavoval jen trpícího mučedníka-biskupa. Byl pro ně tím, čím byli oni sami: válečníkem, bojovníkem. Sv. Martin se podobal jejich bohoviWodanovi, jezdec na koni a ve slavném plášti (cappa s. Martini), který byl uschován v Paříži v oratoriu hradního paláce, od 8. století podle pláště nazývané „capella” a jeho strážci „capellani”.
Pozdněgotickámartinská patrocinia se z galsko-římského území (Francké říše) šířila do celéraně středověké Evropy. Würzburskádiecéze(Východní Franky) spravovala v roce 740 na 20 kostelů, z toho 12 jich bylozasvěcenýchsv. Martinu.I když byl uctíván hlavně veFranské říši, kostely mu zasvěcovali takésaštípanovníci na kolonizovaném slovanském území, např. vMíšni(Martinskapelle). Na německém území najdeme svatomartinská patrocinia z dob vládyDagoberta I.neboKarla Martela, v biskupstvíchJindřicha I. PtáčníkaaOty I., dále valpských zemíchdiecéze pasovskéasalcburské, z dob Franské říše vBretani, zkarolinského obdobívItáliia ujižních Slovanů(Kraňsko,Istrie,Dalmácie). Svatomartinské kostely v severských zemích jsou spíše výsledkem franského obchodování a křesťanských misí.
Kolonizace za vlády Oty I. zanechala znatelné stopy v zasvěcování sv. Martinu také na územízápadních Slovanů. Patrociniasv. Jiříasv. Martinovi, která byla na rakouském území výsledkem franské kolonizace, se šířila směrem z dolnorakouského území na jižní Moravu (Podyjí), což badatelsky prokázal rakouský historikMax Vancsa(1866–1947), ředitel Dolnorakouského zemského archivu a zakladatel Dolnorakouského zemského muzea.Gratiánův dekret(kolem r. 1140) obsahoval mimo oslavy sv. Martina z Tours dalších 40 církevních slavností.K ústupu velké svatomartinské tradice došlo až poinvestituře, zejména na území středního Německa (Sasko,Sasko-AnhaltskoaDurynsko), kde sv. Martin upadl v doběreformacetéměř v zapomnění, uřímskokatolické církvepak vpotridentské době. Svatomartinská patrocinia oživila teprve až katolická zbožnost 19. století. Martinský kult přežíval především ve venkovském prostředí, například ubavorských kmenů(Altbayern), kde při konkurenci asi 60 svatých bylo sv. Martinovi zasvěceno 245 kostelů, tedy asi jedna dvanáctina.
Kořeny tradice martinské husy lze dohledat v Německu, kde již za vlády císařeKarla Velikéhobyl den sv. Martina (Martinstag) podzimním termínem k odvádění úroků (též „bílé vykrmené husy”) a robotních dávek vrchnosti (Martinsschoß).Na Moravě je doložena v roce 1552 koupě dvoraRadotice, který byl na sv. Martinatelčskévrchnosti povinován odvodem kopy grošů a „bílou husou s červenýma očima“ (tzn. dobře vykrmenou). Odvádění hus se někdy odehrávalo za mimořádných ceremonií, např. jihomoravská obecDyjákoviceodevzdávala každoročně husu na zámek doMoravského Krumlovana vyzdobeném voze, taženém čtyřmi bělouši. Sedláci z obcePoličnádávali o sv. Martině „po půl huse”odúmrti.Na (uherčické panství(r. 1628) odváděl „Rappensteiner Hof” u vsiMešovicena sv. Martina namísto roboty seno a „jednu bílou vykrmenou husu s červenýma očima”. Zrovna tak poddaní ze „Zimní ulice” (Winterzeile) ve vsiRancířově, kteří odevzdávali ve svatomartinský den „jednu bílou husu s červenýma očima” do kláštera vGerasu.
K pojídání husy se tradují dvěapokryfálnílegendy ze života sv. Martina. Jedna praví, že svatý Martin, který měl být jmenován biskupem, se z vrozené skromnosti před takovou poctou ukryl do husince. Husy svým kejháním Martinovu skrýš prozradily, což byl pádný důvod, aby skončily na pekáči. Druhá pro změnu uvádí, že husy svým hlučným kejháním rušily Martinovo kázání a tak si svůj trest odpykávají na svatomartinské tabuli. Zvyk konzumovat husí pečeně na sv. Martina lze vysledovat u starých kalendářů (např. „Alte Tiroler Bauernkalender”, norské runové kalendáře), kde u 11. listopadu byla vyobrazena husa.Nejstarší zmínka o martinské huse pochází od Antona von Snakenburg (zemřel r. 1476), mnicha zkláštera Corvey, který uvádí, že v roce 1171 Othelricus von Svalenberg daroval tamním mnichům stříbrnou husu („silberne Gans zum Geschenk gemacht habe”). V Čechách se zachovaly martinské husy v koledách z 15. století a v řádech řeznických cechů, např. z roku 1535 cechu řeznického z Kroměříže, který upravoval prodej hus od sv. Václava až po týden po sv. Martinu, z roku 1610 ze Znojma či Napajedel.
V 16. a 17. století zachytila martinskou husu mnohá literární díla: v roce 1595 sepsalMelchior de Fabris, německý katolický farář, kázání „Von der Martins Gans” (O martinské huse), který vyzdvihoval mytologický význam martinské husy pro její bdělost a ostražitost, roku 1607 Wolfahrt Spangenberg („Ganskönig“), roku 1609 Johannes Olorinus Variscus (Die „Martinsgans”) a básníci z družiny kolemJana Hodějovského z Hodějova, atd. Proti martinskému hodování a nestřídmému pojídání martinské husy brojili reformační faráři, napříkladJiří Tesák Mošovský, evangelický děkan vKouřimi, vydal v roce 1612 pojednání „Martinianus anser, Svatomartinská hus” a v roce 1646Johann Junghans, německý protestantský kněz zGery, křesťanské kázání „Anser Martinianus, oder Martins-Ganß”. O martinské huse podává zprávu ve své korespondenci též paníZuzana Černínová, která si stýská svému synu Humprechtovi, že sama a sama jedla husičku svatomartinskou. Heřman že odjel do Pacova na kvas martinský, na svatomartinskou hus.
V 19. století stoupl s obnovenými svatomartinskými tradicemi samozřejmě také zájem o jejich historický výzkum. V německém prostředí dominovaly nejprve germánsko-mytologické aspekty výzkumu (např. Heino Pfannenschmid,Karl Joseph Simrock, Carl Clemens, Herbert Freudenthal), na přelomu let 1960/70 kulturně-prostorové přístupy (např.Ernst Burgstaller, Elfriede Grabner, Dietmar Sauermann) a od let 1980/90 transformační aspekty (např.Werner Mezger,Herbert Schwedt).Gottfried Wilhelm Leibnizspatřoval spojení jejího pojídání jednoduše v tom, že podzimní roční období se vyznačovalo „tlustými vykrmenými husami”, s čímž souhlasil i Karl Simrock. Ten doplnil, že proto bývala husa oblíbenou germánskou pohanskou obětí, jež se přinášela Wodanovi právě na podzim.Čeští badatelé a etnografové spojovali sv. Martina (coby vojáka) s římským bohem válkyMartem, „milovníkem hus”, známých to zachranitelekKapitolu(podleJana Šentygara z Chotěřiny.Český kulturní historik, folklorista a etnografČeněk Zíbrtvydal v roce 1889 příspěvek ke kulturním českým dějinám „Staročeské výroční obyčeje, pověry, slavnosti a zábavy prostonárodní”, kde uvádí pověstJosefa Svátka„oknížeti Oldřichovi, zakladateli „českého martinského posvícení”.
Obdobné dohady jako o vzniku martinské husy se vedly u martinských rohlíků (z žitné moukyvejražkynebo pšeničné), nazývané také martiny, martinské podkovy, roháče, rohy, zahýbáky, vandrovnice (ale také „Rohlík Svato-Martinský, Arculaturn Martinale, Martinshorn”), které se vázaly ve tvaru zahnutého válečku; plnily mákem, hruškovými či švestkovými povidly, ořechy, perníkem i mrkví. Češtíobrozenečtíhistorici a národopisci tvrdili, že svátek sv. Martina položila církev právě do doby slavnostíBaccha, boha vína a opilství, zobrazovaného s dvěma růžky na hlavě, proto začali pekaři péci pečivo podobné těmto růžkům; němečtí národopisci udávali, že už papežský legátBonifatiusv Germánii zaznamenal pohanské obřadní zvyklosti, při kterých se obětovalo bohům pečivo ve tvaru božstva nebo jejich atributů či přímo ve tvaru obětí a které pak přešly na křesťanské slavnosti. Z těsta upečený býk byl později obětován taktéž sv. Martinu, křesťanskému patronu pastýřů a stád. Martinské rohlíky / Martinshörner (Hannover,Sasko,Švábsko,Slezsko, Čechy, Rakousko) tak mají připomínat starověký roh k pití (Trinkhorn) či rohy obětovaného býka.Recept na martinské rohlíky zachytila ve své kuchařce takéMagdalena Dobromila Rettigová.
VHolandsku,Flandrech,Porýní,Vestfálsku, v okolíHannoveru,Staré marky, vBraniborském markrabství, v okolíAnsbachua veŠvábskuchodili děti a chudí v předvečer svatého Martina, tedy 10. listopadu, po martinské koledě (Martinssingen), za kterou dostávali šunku, špek, párky, jablka, hrušky, ořechy,sušené ovoce, ale také peníze, za což dárcům vyřizovali poděkování od sv. Martina („Märten is en gaut Mann, dei et wol vergellen kann”). Pokud nic neobdrželi, odtáhli koledníci s nadávkami o dům dál. Ve Švábsku obcházel po domech „Pelzmärten” a v Holandsku za biskupa převlečený muž sberlou.
Podle profesoraČeňka Zíbrtasi v Čechách ve 14. století martinskou koledou přilepšovali nejen chudí žáci a kanovníci, ale také katové (r. 1390 účast zakázána). Koledovali po domech zámožnějších měšťanů a ve svých koledách, z nichž se některé z 15. století zachovaly, se dovolávali štědrosti svých spoluobčanů podle sv. biskupa Martina, který se s prosícím žebrákem rozdělil o svůj vlastní plášť. Postupem doby martinská koleda v Čechách a na Moravě vymizela.
Tradice martinských ohňů / Martinsfeuer, které se zapalovaly po celém Německu, Holandsku a v Belgii, byla udržována v 19. století jen v určitých oblastech. SpisovatelkaIda von Reinsberg-Düringsfeld(1815–1876, Dolní Slezsko) na konci 19. století napsala: „Jakmile se v předvečer svátku svatého Martina setmí, rozzáří se na kopcích a podél břehů Rýna meziKolínemaKoblencemtisíce ohňů, obzvláště v oblasti Sedmihradského pohoří.” Martinské ohně symbolizovaly také vyřezávané svítilny z krmné řepy (Futterrübe) atykví, nošené na holi s uvnitř zapálenou svící (Stocklämpchen).Na začátku 20. století se ulice měst v Dolním Porýní plnily po několik večerů zpěvem a halasnou mládeží, oslavující svátek sv. Martina zapalováním martinských ohňů a průvody s hořícími pochodněmi a lampiony z barevného papíru nebo vydlabané řepy. VDüsseldorfuse martinský večer / Martinsabend stal vyloženě národní oslavou. V některých oblastech obcházely děti s lampiony a svítilnami dům od domu s martinskou koledou / Martinssingen. Zejména na severu Německa se mládež maskovala a ve Slezsku nechyběl martinský rohlíček (Martinshörnl).Ve 30. letech 20. století planuly v oblasti Sedmihradského pohoří (Siebengebirge) na březíchRýnav předvečer sv. Martina nejen na tisíce ohňů, ale pasáci v těchto krajích předstupovali před své chlebodárce převlečeni za sv. Martina a předávali mu zázračnýsvatomartinský prut. VeŠvábsku,BraniborskuaVestfálskubyly děti obdarovávány ořechy a jablky.
Původ nevázaného veselí a hodování má snad kořeny ve Francii, kde již 150 let po smrti sv. Martina v Toursu ukazovali zázračnou vinnou révu, „jež prý Martin zasadil”. Tak se stal sv. Martin v této své vlasti patronem vína, vinařů (Burgundsko) a pařížských hostinských, kteří pojmenovávali hostince jeho jménem „Au grand St. Martin”. „Bakchický kult” se brzy rozšířil do Německa a ostatních zemí (Portugalsko, Španělsko). Od 6. do 7. století začínala v křesťanské víře třetí velkápostní doba, trvající od sv. Martina do Vánoc (něm. Martinsfasten), před kterou se pojídalo maso a jiné v půstu zapovězené pokrmy. Postupem času byl tento 40 denní předvánoční půst zmírněn a zůstal jen půst adventní. I přes zrušení postní doby po sv. Martinu se martinské hodování udrželo.
Staří křesťané si na tento svátek dopřávali větší hojnost masa, zejména pečenou husu. Den svátého Martina byl důležitým hospodářským mezníkem, končila pastva, chystaly se zásoby na zimu, konzervovaly se pokrmy a dokvašovalo se víno. Oslavy spojené s hody a pitím se pak později připojily ke svátku sv. Martina, v jehož den čeládka ukončovala služební rok a slavila několik dní svobody, a to někdy tak hlučně a nevázaně (zejména v 15. a 16. století), že vzniklo pořekadlo, že účastníci „světí Martínka” a nevázaným rozmařilcům se přezdívalo „Martínkové“.
Od 16. století je v německých literárních pramenech možné pozorovat spojení „martinské husy” s oslavováním svatého Martina. Tak například německý kronikářSebastian Frank(kolem 1596–1676) napsal: „Především holdují svátému Martinu dobrým vínem a husami, až jsou přecpáni; nešťastný dům, kde by neměli na tu noc husu na stole; tu načínají nové víno, tu ve Würzburgu i jinde dávají dobrou pomoc chudým.” K tomu se v Německu konaly o nedělích po Martinu všeliké průvody / Martinsumzug, jejichž účastníci zpívali martinské písně, na kopcích pálili martinské ohně / Martinsfeuer - Märtesfeuer a kluci šlehali děvčata martinskými metlami / Martinigerte.Martinské metly byly známé vDolním Bavorsku,Horní Falci, na Šumavě, na jihu Německa aRakousku, kde byl tento zvyk praktikován různými způsoby.
V době kolem svátku sv. Martina ukončili svůj úkol i pastýři, kteří dostávali odměnou obilí, jehož bylo u sedláků po vymlácení dostatek a jež sedláci odměřovali v určitý den, obyčejně v den svatomartinský, všem obecním služebníkům (ponocnému, hajnému, učiteli). Obyčejně se tak dělo za účasti obecní hromady, kdy obec skládala účty a kdy sedláci oslavovali konec sklizně, zúčtování i nové volby. Za obilí, které po výplatě služebníkům zbylo, sedláci hodovali a pili a v některých oblastech přispívali k hodům i pastýř a ostatní služebníci a někdy i chalupníci s domkáři. V Čechách (zejména v jižních Čechách) nazývali tuto slavnost „býkova svatba“, na Moravě „sépka“ a v německém pohraničí západních Čech „Hirtenschüttung" (pastýřská sýpka).
V druhé polovině 19. století sestávalo martinské posvícení (hody), které se po redukci státních církevních svátků odehrávalo většinou o první neděli po sv. Martinovi (zákon č. 21/1895 ř. z, upravoval nedělní a sváteční klid), hlavně z domácího hodování a spolkových „martinských tancovaček”. Pořadatelé tanečních zábav (někdy i kostýmovaných) často do programu zahrnovaly „licitacemartinského rohlíku”.
V zemích s vinařskými oblastmi bylo na sv. Martina zvykem ochutnávat nové víno („Heb an Martini, trink Wein per cirkulum anni.”). Středověké úrokové knihy z německých a švýcarských vinařských oblastí uvádí, že vinaři odváděli vrchnosti, klášterům, kostelům a kněžím úroky z vína (Weingesälle). Sebastian Frank ve svém díle „Weltbuch” (r. 1542) uvádí, žeFrankové: „Především holdují svátému Martinu dobrým vínem, chlastají do plna; nešťastný dům, kde by neměli na tu noc husu na stole; tu načínají nové víno, které dosud uchovávali.”(„Erstlich loben sy St. Martine mit guotem Wein, saufen bis sy voll werden. Unselig ist das Hauß, das nicht auf diese Nacht eine Gans zu essen hat; da zapfen sy ihren neuwen Wein an, die sy bisher beholten haben.”)
Vewürttemberskýchklášterechprelátipodělovali martinským vínem / Martinswein (tzv. „Martinstrank”) veškeré obyvatelstvo: například vproboštstvíNellingen obdržel každýleníkjeden žejdlík (německy Maß, Seidel), každý stařec a každá žena půl žejdlíku a každý pacholek, děvečka a dítě (dokonce i novorozeně v kolébce) čtvrt žejdlíku.Obdobně se tak dělo v 18. století ve městěHanau, kde měšťané Starého města každoročně obdrželi (na památku vyhnanýchmohučskýchúředníků a žoldáků o martinské noci v roce 1419) žejdlík martinského vína ze zámeckých sklepů nebo ve městěŠmalkaldy(Schmalkalden), kde se rozdělovalvinný moštvšem úředníkům, pastevcům, omývačce mrtvol (Totenfrau, Leichenfrau) a na obou chlapeckých školách. Jinde zase věřili, že sv. Martin proměňuje mošt na víno (německy„Marteine, Marteine, mach das Wasser zu Weine!”). VHalle an der Saalestavěly děti o martinské noci džbán s vodou do saliny, který pak rodiče tajně naplnili moštem a k němu přikládali martinský rohlík.
V německém pohraničíŠumavyzase obyvatelstvo věřilo, že kdo se svatomartinského vína napije, bude silný a krásný, proto se také chlapci a děvčata o sv. Martinu scházeli v hostincích ke společnému pití vína.V Čechách se tradovalo:„Radosti Martina jsou hus a džbán vína.”či„Post Martinum, bonum vinum.”(Po Martině víno dobré.) Ve starobylých kalendářích byl u jména sv. Martina vyobrazován »roh« (k pití). Na den sv. Martina se v 19. století zpívávalo:
Od počátku nové Československé republiky se v náboženské oblasti, stejně jako v ostatních oblastech života společnosti, projevoval vlivsekularizace. Takzvaný „kazatelnicový zákon" (zákon č. 111/1919) kněžím zakazoval pod trestem vězení během kázáních vznášet kritiku k platným či navrženým československým zákonům, doporučovat či kritizovat určité politické strany nebo organizace, volební kandidáty a politický tisk. V březnu roku 1925 (zákon č. 65/1925) vyhlásilo Československo namísto zrušených svátků nové památné dny:1. máj, 5. červenec (svatíCyril a Metoděj), 6. červenec (výročí upáleníJana Husa), 28. září (svatý Václavse svatováclavským posvícením) a 28. říjen (vznik ČSR), na které se vztahoval zákon o nedělním a svátečním klidu. U zavedení svátku Cyrila a Metoděje i svatého Václava se jednalo spíše o vstřícné gesto vůči katolíkům.
Ve 30. letech 20. století tak začalo ubývat označení „svatomartinské” či „martinské” a listopadové plakáty lákaly jednoduše na „posvícenskou zábavu” i před dnem svatého Martina (např. „Nejlepší posvícenská zábava, s husou v tombole, bude v neděli 3. 11. u Křížů. Pořádá AFK Slivenec”). Děti se radovaly z pouťových cukrovinek, střelnic a kolotočů a ve venkovských statcích a chalupách se plnily spíže lahůdkami nejen z husy a vepřů, ale také různorodým pečivem. U posvícenského oběda se scházela nejen celá rodina, ale i chasa a často i přespolní příbuzní a známí.Podzimní lampionové průvody na způsob německých pořádala zejménaČeskoslovenská obec sokolská. Konaly se však k oslavám narozeníMiroslava Tyršeči ke vzniku republiky 28. října.
Ve 30. a 40. letech 20. století bylo v Československu známo na padesátdruhů hus(divoké a domácí, bílé a šedé,pomořanské,emdenské,toulouské,labutíneboli čínské, kadeřavé, kanadské a takéčeské). České hospodyně a kuchařky nakupovaly hlavně husy libušské a sadské. Husy libušské byly vykrmovány ovsem na maso,sadskéšiškami na sádlo. Česká husa, i když poněkud menší než některé druhy ze západní Evropy, byla známkou prvořadé jakosti a co do jakosti masa a sádla, velikosti a chuti jater i jakosti peří nedostižná.Libušskávýkrmna (založena Františkem Šťastným), nakupovala domácí husy z různých koutů jižních Čech a Pošumaví, které následně po dobu tří až čtyř neděl vykrmovala, škubala (též třídila peří na prachové, drobné a brky) a rozvážela na trhy do Prahy a celé řady dalších měst.
Martinská husa neunikla ani reklamě. Československo navázalo na zavedenou praxi z monarchie a využívalo oblíbený reklamní plakát, plechové či smaltové cedule, reklamní sdělení s tradiční kombinací obrazu a nápaditou veršovanou pobídkou. Pokrok a modernizace s sebou od poloviny 30. let přinesl reklamní filmy, reklamu v rozhlase, na gramofonových deskách či diapozitivech. Získat své pravidelné čtenáře se pokoušely také časopisy a noviny.
Politické náboženství, vytvořené nacisty zaTřetí říše, mělo proniknout do všech oblastí života. Zavedený národně-socialistický sváteční rok sice vycházel z kalendáře křesťanských svátků, ale v budoucnu je měl zatlačit do pozadí a nakonec zcela nahradit. VNS- ideologii(„krev a půda”) představovalo rolnictvo jeden z hlavních pilířů německého národa. Vzhledem k tomu, že se venkovské obyvatelstvo mělo s novým režimem identifikovat, byl den 29. září (první neděle posv. Michaelovi) vyhlášen za „čestný den rolnictva”.V letech 1933–1937 se na počátku října na „Bückebergu” (poblíž městaHameln,Dolní Sasko) odehrávaly megalomanské celonárodní dožínky („Díkuvzdání za žně”,Reichserntedankfest), jehož pompézní průvody ve stylu germánského novopohanství připomínaly církevní procesí.
Dne 9. listopadu nacisté vzpomínali „na padlé za hnutí” (Gedenktag für die Bewegung) a na ten navazoval zimní slunovrat (21. prosinec) s germánským „svátkem Jul” a „nacionálně-socialistické Vánoce.” Od roku 1933 byly martinské průvody využívány k propagandě organizacíHitlerjugend(HJ) aNationalsozialistische Volkswohlfahrt(NSV), výtěžek z losů za martinskou husu proWinterhilfswerk(WHW) a od roku 1938 byly průvody a procesí zakázány.Vídeňské noviny, orgán české menšiny veVídni, připomínaly svým (iprotektorátním) čtenářům „martinské posvícení” naposledy před zrušením v roce 1941, kdy se u tradice martinské husy odvolávaly naJ. Svátkovupověst oknížeti Oldřichovia uhlíři.Svátkový zákon byl během protektorátního období mnohokrát měněn a upravován. Protektorátní tisk si mohl „kulantně sepsané” posvícenské články dovolit až do posledního podzimu v roce 1944.
Krátké poválečnéintermezzopřineslo opět prvorepublikové „posvícenské zábavy”. Martinské oslavy a hodování stěžovalo (tak jako za 2. světové války)vázané hospodářstvís příděly potravin, které trvalo až do roku 1953. Domácí porážka vepřů se ještě roku 1946 povolovala sedlákům (samozásobitelům) jen tehdy, pokud splnil předepsané dodávky a dílčí kontingent. Na podzim roku 1946 povolilo ministerstvo výživy prodej „vánoční” husy. Cena za vykrmenou husu se pohybovala u polotučné kolem 72 Kčs za 1 kg (1 kg sádla z 1 kg s červeným razítkem), u plnotučné kolem 80 Kčs za 1 kg (3 kg sádla z 1 kg s černým razítkem).Pokomunistickém puči v roce 1948zůstal začátek listopadu vyhrazenÚstředním výborem KSČoslavámVelké říjnové socialistické revoluce, kdy rok co rok 7. listopadu vyrážely do ulic měst a obcílampionové průvodyza povinné účasti celých škol. V roce 1951 komunisté zrušily všechny církevní svátky (zákon č. 93/1951).
Svatý Martin plnil ještě jednu důležitou misi. V lidových pranostikách mu připadla úlohaprorokapočasí. Všeobecně se věřilo, že přináší chlad a sníh. V celém Německu a na česko-moravsko-slezském území se proto tradovalo „Na svatého Martina, kouřívá se z komína.” („St. Martin — Feuer im Kamin”), v Porýní věřili, že pokud jsou silné mrazy před Martinem, bude zima na blátě („Gibt es vor St. Martin starken Frost, dann wird der Winter gelind.”), v Polsku obdobně jako v české pranostice „Martinův led, bude vodou hned.” („Wenn die Gans vor Martini auf dem Eise ausgelitscht, kann sie nachher in das Wasser tauchen.") Němečtí sedláci prorokovali krutou zimu v případě, že na sv. Martina neopadalo listí ze stromů a vinné révy („daß ein strenger Winter in Sicht sei, wenn zu Martini das Laub noch nicht von den Bäumen und Reben gefallen ist.")
Ve Francii nastává na sv. Martinababí létoa pavučiny v přírodě, kterým se toto období vyznačuje, nazývali „les filets de St. Martin“ (sítě sv. Martina). V Miláně se tradovalo, že babí léto („Estate di San Martino”) „trvá jen tři dny a kousek”, což odpovídá českému, „když na Dušičky jasné počasí panuje, příchod zimy to oznamuje” (německy „Am Tage Allerheiligen kleiden sich die Großen warm; an St. Martin thut es Groß und Klein.”, „An den Todten hüllen sich die Frostigen ein. An Martini thut er Groß und Klein.”) Na vrchoviněEifel(Eifelgebirge) se tradovalo, že pokud přijede Martin na šedém koni (na mlhách), bude zima mírná („Wenn aus Martini Nebel sind, Wird der Winter gelind.”) a Němci v Čechách byli názoru, že mraky na sv. Martina věští zimu nestálou („Wolken am Martimtag — Der Winter unbeständig werden mag.”)
Obyvatelé severní Itálie dokonce radili, že „pokud na sv. Martina zachází sluníčko za mraky, měl by sedlák prodat chleba a ponechat si krávu, pokud ale zachází za jasného počasí, měl by prodat krávu a ponechat si seno”. Od počasí na sv. Martina závisela také úroda, takže sedláci na severu Německa věřili, že sníh na sv. Martina poškodí osivo („Martinsschnee Thut dem Getreide weh.”) a sedláci v Porýní, že jej poškodí mrazy hned po deštivém Martinovi („Wenn's um Martini regnet und bald darauf Frost eintritt, so bringt der Saat Schaden.”) Z husí kobylky se věštilo jak po celém Německu a Rakousku tak i na území Čech, Moravy a Slezska.