Pes domácí

Pes domácí(Canis familiaris, příp.Canis lupusf.familiaris) je největšídomestikovanášelmaa jedno z nejstarších domestikovanýchzvířatvůbec. Provází člověka minimálně 14 tisíc let.Obecně se předpokládá, že se jedná o zdomácnělého a umělým výběrem změněnéhovlka obecného.
Celosvětová populace psů je odhadována na 500 miliónů,přičemž toulavých a opuštěných psů je minimálně 370 miliónů,nezisková organizace600millionovšem odhaduje jenom počet toulavých psů na světě právě na 600 miliónů zvířat.
Úloha psa v lidské společnosti byla vždy rozmanitá, člověku je pomocníkem přilovunebo při přeháněnístád, zaujímá funkci strážce majetku, svého majitele a dalších domácích zvířat, používá se k přepravěnákladů, jako tažný nebosaňový pes, může být cvičen pro použití v ozbrojených složkách či k asistenci hendikepovaným osobám. Zvláště vzápadní kultuřeje nezastupitelná jeho funkce jako společníka člověka. Ve východní a jihovýchodní Asii a tradičně i v Evropě sloužil pes i jakopotravinové zvíře, vizpsí maso. Pes je také důležitýmlaboratorním zvířetem. V zemích třetího světa žijí v okolí domorodých vesnic psi obecně nazývanípáriovéjen ve volném vztahu s lidmi.Pes dingoje zdivočelý domestikovaný pes, avšak v současné době je možné najít i jejich chovatele, kteří je chovají a označují jako obyčejné psy. Obecně za to ale bývají spíše kritizování.Zdivočelí a toulaví psi jsou hygienickým problémem mnoha velkých měst, ve volné přírodě je zdivočelý pes považovaný zaškodnou, která ohrožuje divoká zvířata a dobytek. Tito psi jsou téžrezervoáremvzteklinya v 99 % případů vztekliny u člověka pochází nákaza právě od toulavých psů.
V Česku jsou chovány přibližně 1 až 2 miliony psů,což je na obyvatele nejvíce v Evropě.Chov psů je na celostátní úrovni upravovánzákonemna ochranu zvířat proti týrání,veterinárnímamysliveckým zákonem. Místnívyhláškypak upravují konkrétní podmínky týkající se držení psů, jejich pohybu na veřejných prostranstvích a poplatků ze psů. Celostátní evidence psů neexistuje, evidován je pouze počet lovecky upotřebitelných psů podlemysliveckéhozákona – 30 624 kusů k 31. 12.2006,a dáleplemenné knihyevidují počty zapsanýchštěňatsprůkazem původu.
Během dlouhého soužití psa a člověka byl pro různé účely vyšlechtěn nespočetplemenvelmi rozdílné velikosti, proporcí, délky, tvaru hlavy a uší, struktury a barvy srsti, i povahy. Vlk obecný se ukázal být v tomto ohledu mimořádně variabilním a některá plemena už původního vlka téměř v ničem nepřipomínají. V současnostiMezinárodní kynologická federaceuznává 343 plemen,a mnoho dalších uznáno není.Kynologiea chov psů jsou v Česku zaštítěnyČeskomoravskou kynologickou unií, která zastupuje Česko vMezinárodní kynologické federaciFCI, a minoritně téžČeskomoravskou kynologickou federací, která spadá podUnited Kennel Clubs international(UCI).
Nejbližší příbuzný domácího psa jevlk obecný– od psa se liší v nanejvýš 0,2 % sekvencemtDNA.Od vlka se ale pes liší morfologicky – psi mají kratší a širší čenich, celkově širší lebku, více dopředu postavené oči, méně robustní zuby a menší a ploššíbubínkové výdutě(bullae tympanicae) na lebce.Některé pro psa charakteristické morfologické znaky včetně povrchové strukturymozkujsou vlastní téžšakalůmakojotůma tato podobnost vedla k teoriím o původu psa z těchto šelemnebo opolyfyletickémpůvodu psa, což je teorie, která říká, že předkem psa jsou křížencipsovitých šelem.Žádné genetické testy ale nepotvrzují spřízněnost psa s šakalem, v úvahu připadá jen přikříženívlčka etiopskéhonebodhoula, pro tuto teorii však nejsou žádné přímé důkazy.
První analýzy mtDNA ukázaly, že předkové psích plemen se od vlka oddělily asi před 135 000 lety,jiné výzkumy toto datují do doby před 76–121 000 lety.Možná se tak stalo veVýchodní Asii, kde výzkumy odhalily velkou různorodost genů místních psů, což by ukazovalo na centrum domestikace, jiná analýzapolymorfismumtDNA provedená v roce 2009 tuto teorii nepotvrdila, výsledky tohoto výzkumu ukazují podobnou diversitu i u psů žijících v okolí Afrických vesnic i vPortoriku.Další studie publikovaná ve stejném roce, která analyzovala již celý mitochondriální genom a ne jen vybrané úseky, znovu prokázala největší diversitu v Asii a označila jako centrum domestikace psa Jihovýchodní Asii na jih od řekyJang-c’-ťiang, přičemž počet předků je odhadován na nejméně 51 vlčic, které žily před 5400-16 300 lety.Tedy v době, kdy v dané oblasti lidé začali pěstovatrýži.
Teorii o jihoasijském původu psa potvrzují i analýzychromozomu Y, u kterého byla také nalezena největší diversita právě u psů v Jihovýchodní Asii. Podle těchto výzkumů pochází pes z 13–24 vlků-zakladatelů.Další přikřižování vlka jinde na světě se v genetické výbavě současného psa příliš neprojevilo, i když k němu určitě docházelo,jediné významnější důkazy místního křížení psa s vlkem byly nalezeny veSkandinávii(regionální haploskupina mtDNA d1), veStředozemía naBlízkém východě(regionální haploskupina d2) a vJaponsku, kde někteří psi původních japonských plemen nesou mtDNA již vyhynuléhovlka japonského(C. lupus hodophilax).
Studium genů původních amerických plemen nepotvrdilo teorii nezávislé domestikace vlka i v Novém světě,mexický naháčje příbuzný ostatním psům, a ne severoamerickým vlkům.
Kosterní nálezy jsou s výsledky studií DNA poněkud v rozporu: nejstarší nalezená kostra přisuzovaná psovi je stará 33 000 let a pochází zruskéhopohoříAltaj,lebka psa zjeskyně Goyetje stará 31 700 let,lebky psovitých šelem nalezené vPředmostí u Přerovasmamutíkostí v tlamě jsou z mladéhopaleolitu, asi 28-22 tisíc let staré,vChauvetově jeskynibyly nalezeny stopy dítěte doprovázeného velkým psem/vlkem.Neboť tyto kostry postrádají některé znaky charakteristické pro moderního domácího psa, v některých případech není jasné jedná-li se skutečně o psa, nebo jen o ochočeného vlka. Výjimku tvoří lebka psa z jeskyně Goyet, která se od vlčích lebek liší tvarem a délkou čenichu a zubů a skutečně se podobá spíše psovi.Nesoulad mezi archeologickými nálezy a analýzou mtDNA současných psů se pokouší vysvětlit studie publikovaná v roce 2008, která zkoumala mtDNA 11 neolitických psů nalezených v Evropě. Analýza nalezlahaplotyp, který se u současných psů vůbec nevyskytuje, a velké zastoupení haplotypu C, který je u současných evropských psů přítomen jen u 5 % populace. To by mohlo ukazovat na domestikační centrum psa i v Evropě s tím, že původní populace byla postupem času z větší části nahrazena psy původem právě z jihovýchodní Asie.
S jistotou je existence domácího psa potvrzena v nálezech starých 12 000-14 000 let, a to vNěmecku(lokalitaBonn-Oberkassel) – zde byl nalezen nejstarší známýhrobpsa,vTurecku(lokalita Çayönü)a vIzraeli(natufiánská kulturazLevanty), opět se jedná o hroby psů, jejichž stáří je odhadováno na 12 tisíc let.Nejstarší nalezené kostry psů v Číně byly nalezeny v neolitickém sídlištiNanzhuangtouvprovincii Hebei, které bylo osídleno před 10 500–9700 lety,a v lokalitěJiahuvprovincii Henan(7000-5800 let př. n. l.),vSeverní Americeje nejstarší dobře zdokumentovaný nález domácího psa 9000 let starý a pochází z jeskyněDanger Cave.Přestože byly nalezeny kostry psů i v odpadních jámách se znaky kuchyňského zpracování,hroby jiných potvrzují status domácího psa jako člena rodiny.
Z těchto kosterních pozůstatků psů zdoby kamennéabronzovémůžeme odvodit šest původních evropských typů, jakýchsi primitivních plemen, psů:
Pes patří mezipsovité šelmya stavbou těla je podobný svým příbuzným. Má štíhlé svalnaté tělo s mohutnýmhrudníkem. Na hrudník je pod úhlem asi 40 °nasazen svalnatýkrk, který nesehlavus prodlouženou čenichovou partií.Očijsou menší, naopakušní boltcenápadné, původně vzpřímené a zašpičatělé, u prošlechtěných plemen též klopené a převislé. Končetiny jsou stavěny pro vytrvalost v chůzi i běhu. Pes jeprstochodec, našlapuje na pružné nášlapové polštáře, což jsou zrohovatělé bezsrsté útvary natlapkách,drápyjsou pevné, tupé a nezatažitelné. Na hrudní končetině má pes pětprstů, z nichž palec je zakrnělý a nedotýká se země, na pánevních končetinách jsou zpravidla jen čtyři prsty.Ocaspsa je obecně středně dlouhý a jen málokdy je zcela rovný, často bývá šavlovitý, srpovitý nebo aspoň jeho konec je stočený vzhůru. Tělo psa je zpravidla krytésrstírůzné délky i struktury.
Primitivní plemena psů, zdivočelí psi, jako je dingo anovoguinejský zpívající pes, a páriové na celém světě jsou si navzájem velmi podobní a je možné, že takto vypadal původní „prapes“: jsou to psi střední velikosti, vážící 14–20 kg, tvarem těla připomínají malého vlka nebolišku. Mají vzpřímené uši klínovitého tvaru, špičatý čenich, oči mandlovitého tvaru a dlouhý stočený ocas. Jsou krátkosrstí a typické zbarvení je světle hnědé nebo červenohnědé, někdy též s bílými znaky.Stavbou těla i lebky jsou tito původní psi podobnívlku indickému(C. lupus pallipes),vlku himálajskému(C. lupus chanco) a již vyhynulému malému druhu vlkaCanis variabilis, který žil na území dnešní Číny před 200 000-500 000 lety.
Mezi dnešnímiplemeny psůexistují obrovské rozdíly co do velikosti i tělesných proporcí: nejmenším plemenem ječivava, s ideální hmotností 1,5 až 3 kg,obecně největšími psem jeirský vlkodavskohoutkovou výškouminimálně 71 cm,rekordmanem je nicméněněmecká dogas kohoutkovou výškou přesahující 1 metr,nejtěžšími psy jsoubernardýnaanglický mastif, s hmotností přesahují 100 kg.
Fena je označení pro samici psa domácího. Dalším možným pojmenováním jepsicenebočuba. Nářečně se feně také říkákudla,sukanebošulka.
Feny jsou všeobecně menšího vzrůstu, nižší váhy, jsou méně mohutné než psi. Chováním jsou spíše něžnější, přítulnější a věrnější. Mají klidné, vyrovnané chování, obvykle se dají lépe cvičit. Mají méně dominantní chování. Obtížněji ovladatelná je fena v doběhárání, kdy se snaží utíkat ke psům. U některých fen se někdy objevuje tzv.falešná březost, kdy se chovají, jako by očekávalyštěňata.
Naopak psi (samci psa domácího) jsou všeobecně většího vzrůstu, jsou mohutnější a těžší. Obvykle jsou vytrvalejší při práci i při sportu, často se dokážou naučit více cviků než feny. Mají dominantnější chování a větší ambice být pánem smečky nebo rodiny. Bývá hůře ovladatelný, je proto nutná tvrdší ruka, ale psům tvrdšívýcviknevadí tolik jako fenám. Největší problémy jsou s ovládáním v blízkostiháravé feny. Některé problémy (např. nechtěná štěňata, utíkání za háravými fenami, dominantní chování) se dají omezit nebo vyřešitkastrací.
Kostra psase bez ohledu na plemennou příslušnost psa skládá z 271–282kostí.Kostra se dělí na tři hlavní části – lebku, která chrání mozek a nese silnéčelistiumožňujícímasožravýzpůsob života, osový skelet –páteřahrudní koš, které tvoří osu těla a chrání vnitřní orgány, a kostru končetin. U většiny psů je růst dlouhých kostí do délky dokončen mezi 10. a 12. měsíci věku,
Kosterní svalypsa sešlachamiupínají na kosti a přenáší na ně svalovou práci, čímž umožňují pohyb celého zvířete. V psích svalech je jen málovazivovésložky, převládásvalová tkáň, přičemž v hlubokých svalech končetin zcela převládají pomalá červená vlákna typu I, která zajišťují neustálé napětí, aniž by se unavila. V povrchových svalech jsou červená vlákna společně s rychlými bílými vlákny typu II.A, která umožňují rychlý silový pohyb a přitom jsou rovněž velmi odolná proti únavě.Svaly odpovídají přizpůsobení psa jako vytrvalého běžce. Pes ale nemá žádný mechanismus pro neúnavné stání a v klidu usedá nebo lehá.Pes má dobře vyvinutémimické svaly, které umožňují širokou obličejovoumimiku.Žvýkací svalyjsou mohutné, pes o hmotnosti 20 kg dokáže při skusu vyvinouttlakaž 165 kg.
Dospělý pes má 42zubů, štěně 28 mléčných zubů.U psů začíná výměna zubů mezi 4.–5. měsícem věku a do 7. měsíce je již zcela ukončena.Většina plemen psů máskusnůžkový, psi se zkráceným čenichem mívajípředkus. Zuby jsou přizpůsobené k chycení kořisti a oddělování masa od kostí, psi nemají schopnostžvýkatpotravu a v dutině ústní ji rozmělnit na malá sousta, kusy potravypolykajívcelku.Trávicí soustavataké svou stavbou odpovídá faktu, že pes je předevšímmasožravec. Poměr délky jeho trávicí trubice a délky těla je asi 5–6 : 1.Má jednokomorovýžaludek, poměrně krátkétenké střevoa jednoduchétlusté střevopodkovovitého tvaru.
Pes má oproti stejně velkému vlku až o 30 % menší hmotnostmozku,psí mozek váží v závislosti na velikosti psa 68–135 g a tvoří tak 0,2–1 %tělesné hmotnosti.Čichové lalokypsa, tedy část mozku, kde jsou zpracovávány čichové vjemy, váží asi 60 g,zatímco u člověka je to 4× méně.
Psi jsou vybaveni velkým množstvímpachových žláz– apokrinní potní žlázy jsou spojeny schlupovými folikulya jsou hojné především v kůžislabina mezinoží, naplecícha na krku.Tyto jsou zodpovědné za typický pach psí srsti. V okolířitního otvorupsa se nachází tři typy pachových žláz, z nichž nejvýznamnější jsouanální váčky(sinus paranalis), párové váčkovité duté útvary, 5–30 mm velké,které produkují páchnoucí, žlutý, žlutohnědý nebo hnědý sekret, ulpívající navýkalech.
Pachové potní žlázy jsou hojné také na povrchu prstních polštářů na tlapkách. Tlapky jsou také jediné místo na těle psa, kde se vyskytují pravé, ekrinní potní žlázy.Celkem se na 1 cmpolštáře nachází 400–500 žláz.Sekret má funkci při označováníteritoria– hrabání po vykonání potřeby není pokusem výkaly zahrabat, ale slouží k rozetření výměšků těchto žláz.Sekrece také zvyšuje přilnavost polštářků k povrchu, čímž usnadňuje pohyb po suché a hladké podložce, a udržuje tlapky pružné. U psa nemajípotní žlázytéměř žádnou úlohu vtermoregulaci.
Zatímco vnitřní anatomie je u všech psů víceméně stejná, vzhledem a vnějšími znaky se jednotlivá plemena výrazně liší. Popis exteriéru ideálního jedince konkrétního plemene je zaznamenán ve standardu plemene, přičemž v Česku se psi sprůkazem původuposuzují především podle standardů Mezinárodní kynologické federace, FCI.
Při popisu exteriéru psa je prvotní informací výška psa vkohoutku: pod 35 cm hovoříme o malých psech, mezi 35 až 50 cm se jedná o psy střední, psi s kohoutkovou výškou mezi 50–80 cm jsou velcí a nad 80 cm kohoutkové výšky dorůstají obří plemena. Dalším exteriérovým znakem je tělesný rámec psa, tzn. poměr mezi délkou těla a kohoutkovou výškou, ten může být buď čtvercový nebo obdélníkový.
Hlava psa je rozdělena na dva hlavní celky: mozkovnu a čenichovou partii. Přechod mezi mozkovnou a čenichem se nazývástop. Podle poměrů délek mozkovky a nosu se psi dají obecně rozdělit do tří skupin:
Na úrovni stopu jsou umístěné oči. Pes má kulatouzorniciaduhovku, která je u většiny plemen psů hnědá, ideálně tmavohnědá. U jiných plemen je povolená barva světle hnědá, jantarově žlutá, modrá, nebo i nestejně zbarvené oči. Ve vnitřním koutku oka se nacházítřetí oční víčko,spojivkoupokrytá chrupavčitá ploténka, která chrání oko před případnými cizími tělesy, jako jeprachnebopísek. U zdravého oka je třetí víčko nenápadné.
Původním tvarem hlavy je hlava klínovitá, též vlčí. Čenichová partie postupně směrem k čenichu zužuje. Je typická proněmecké ovčáky,špice,šiperku,koliea mnoho dalších. Hlava hranatá je charakteristická kratší čenichovou partií, která se nezužuje. Je mohutná, s patrnýmilícními kostmi. Hranatou hlavu mají napříkladmolossoidní plemenaneboamerický pitbulteriér. Kulatou hlavu mají malá společenská plemena, jako jeopičí pinčneboshih-tzu. Speciálně u čivavy se navíc vyžaduje vypouklé čelo a hlava tzv. jablkovitá. Vejčitá hlava je charakteristickým znakemanglického bulteriéra.
Tvar ušního boltce, jeho velikost a postavení velice ovlivňuje celkový výraz hlavy. Původní jsou uši vzpřímené, prošlechtěná plemena mají uši s měkkouchrupavkou, které visí podle lící dolů. Klopené uši jsou uši vzpřímené, jejichž přibližně horní polovina je přehnutá dopředu a částečně nebo úplně zakrývá ústízvukovodu. Poloklopené uši jsou vzpřímenější a lehčí než klopené, dopředu je ohnutá jen špička ucha a ústí zvukovodu je volné. Ucho tvaru růžového lístku je malé, vysoko nasazené klopené ucho, složené nazad a odkrývající vnitřek boltce i vstupu do zvukovodu.
Ušní boltec může být nasazený nízko, středně vysoko nebo vysoko, přičemž hodnocení toho, co je nízko a co je vysoko zpravidla záleží na standardu plemene. Obecně mají vysoko nasazené uši – napříkladšpicové,novofundlandskýnebobernský salašnický pes, nízce nasazené uši mábíglneboanglický kokršpaněl. Stejně tak ve velikosti ušního boltce jsou značné meziplemenné rozdíly, v poměru k hlavě má malé ušiněmecký špicnebošarpej,brazilská filanebotosa-inu, naopak nápadně dlouhé ušní boltce majíhoniči. Dlouhé lalokovité uši honičů totiž dobře zachytávají pachy a pomáhají psovi držet stopu zvěře.Podle Guinnessovy knihy rekordů byl psem s vůbec nejdelšíma ušimabloodhoundTigger, jehož pravé ucho měřilo 34,9 cm a levé ucho 34,2 cm.Současným držitelem rekordu jecoonhound, s ušima dlouhýma 31 a 34 cm.
V minulosti se u mnohých plemen provádělokupírování uší. Původně se kupírovala pracovní plemena, která byla určena k hlídání stád i domů před vlky amedvědy– bylo tak odstraňováno „slabé místo“, kam se mohla šelma zakousnout. Ze stejného důvodu se kupírovaly uši psům určených propsí zápasy. Později se některá plemena kupírovala čistě z estetických důvodů, ke zvýraznění formátu psa či linií jeho hlavy.V Česku je kupírování uší zakázáno od roku1993a od 1. 3.2004ČMKUzakazuje vstup kupírovaným jedincům na kynologické akce.
Hlava plynule přechází vkrk. Spojnici mezi krkem ahřbetemtvoříkohoutek, ten je tvořenlopatkovýmokrajem převyšujícím trnové výběžky prvních 3–4hrudních obratlů. Lopatka psa je dlouhá a šikmá a s ramenní kostí by měla svírat úhel 90°–100° a se zemí asi 45°–50°.Společně s ramenní ahrudní kostítvoří podkladpředhrudí. Při správném zaúhlení a dostatečně dlouhépažní kostijsou hrudní končetiny umístěny na nejnižším boděhrudníkuakolmicespuštěná od kohoutku k zemi procházíloktem. Zakřivení ramenní kosti kopíruje klenutí žeber, hrudní končetiny jsou umístěné rovně pod tělem.
Nadprstíby mělo být silné, pružné a šikmé, úhel mezipředloktíma nadprstím by se měl pohybovat mezi 25–30°. Při slabém nadprstí dochází k vytáčení tlapek, příliš strmé nadprstí nedostatečně tlumí nárazy při pohybu a vede ke zvýšené zátěži kloubů. Na hrudních končetinách má pes pět prstů, na pánevních čtyři, zakončené tupými drápy, které slouží při běhu jakotretry. Občas má pes i na pánevních končetinách vyvinuté první prsty, tzv.paspárky, neboli vlčí drápy, označené tak, přestože vlci je nemají. U některých plemen (briard,pyrenejský horský pes) jsou naopak vyžadované dobře vyvinuté dvojité paspárky. Tvar tlapky odpovídá využití psa. Kočičí tlapka, která je kratší, umožňuje psovi větší vytrvalost, zaječí tlapka je delší, zvyšuje rychlost psa a usnadňuje kličkování.
Hrudník bývá dlouhý a dostatečně hluboký, sahající k loktům – je-li mělký, neposkytuje tolik prostoru prosrdceaplíce, psi s hlubším hrudníkem působí těžkopádně. Břicho je obvykle lehce vtažené. Výrazně vtažené břicho se požaduje uchrtů, naopak unovofundlandského psačivýmarského ohařemá být břicho rovné. Hřbet by měl být rovný a pevný a žádoucí jsou spíš kratšíbedra, která dobře přenáší sílu pohybu ze zadních nohou. Při správném zaúhlení pánevních končetin by pánev měla být skloněná oproti horizontální linii asi o 30°, v kolenním kloubu by měl být v postoji úhel 125°, správný úhel v hlezenním kloubu je asi 130°. Hlezno je postavené kolmo k zemi a svislé osy končetin jsou rovnoběžné.
Tyto obecné zásady však neplatí u všech plemen, například špicové mají na pánevních končetinách strmé úhlení – úhly jsou větší, než ty popisované jako ideál, naopakněmecký ovčákje často přeúhlený, s úhlem v kolenním kloubu blízkému 90°. Krátké končetinyjezevčíkůčibasetajsou způsobenyachondroplazií, poruchouosifikace, která u lidí způsobujetrpasličí vzrůst.
Nosní houbaby měla být dobře pigmentovaná a nozdry dostatečně široké. Nosní houba je obvykle chladná a vlhká, zvlhčována sekretem, ve kterém se rozpouštějí pach nesoucí molekuly a umožňují tak jejich zachycení a zpracování. Uvnitř psího nosu jsou stočené nosní skořepy pokryté čichovou sliznicí, jejíž plocha se průměrně pohybuje od 70 do 200 cm². Větší plocha čichové sliznice je u psů s delší čenichovou partií, u krátkolebých plemen je menšího rozsahu.Slizniceje silná v průměru 0,10–0,12 mm a obsahuje asi 220 miliónů čichových buněk, zatímco člověk má pouhých 5 miliónů čichových receptorů.Čichové laloky psa, tedy část mozku, kde jsou zpracovávány čichové vjemy, váží asi 60 g,zatímco u člověka je to 4× méně – přitom mozek člověka je celkově 10× větší než psí mozek.Čichje nejvyvinutější a nejvýznamnější smysl psa. Odhaduje se, že může být až 100 000× citlivější než čich lidí. Z plemen s nejvyvinutějším čichem patří např.bloodhoundi, kteří dokážou hledat podle pachové stopy staré i několik dní. Čenich a nos pes používá například i při vyhrabávání možné kořisti nebo naopak zahrnování zeminy při zahrabávání kostí nebo potravy.
Psíočijsou podobné očím lidským, ale v mnoha ohledech se od nich liší. Jsou plošší než lidské oči a jejichčočkanemůže zaostřovat stejně dobře jako u lidí, proto pravděpodobně netvoří tak ostrý obraz. Psi jsoudalekozrací, na krátkou vzdálenost nevidí ostře a k prozkoumání blízkých předmětů používají hlavněčichahmat. Na druhou stranu mají psi, stejně jako ostatníšelmy, v oku zasítnicítapetum lucidum, odrazivou vrstvu, která umožňuje dobré vidění i za šera, psí oči (a odpovídající zrakové centrum v mozku) jsou také citlivější napohyb. Psísítniceobsahuje více světločivných buněktyčinek, které umožňují vnímáníkontrastu. Psi mají většízorničkua oči položené v porovnání s člověkem více do stran, což jim umožňuje lepšíperiferní vidění.
Psi jsoubarvoslepí, ale to neznamená, že nemohou vidět žádné barvy. Nerozlišujíoranžovou,žlutouazelenoubarvu a pravděpodobně je vnímají jako odstíny žluté,červenoupak vidí jako hnědošedou nebočernou. Vnímajímodroubarvu, ale nerozliší ji odfialové. U lidí se podobná vada vidění označuje jakodeuteranopie.Je to proto, že mají vsítnicioka pouze dva druhy světlocitlivých receptorů – čípků. Třetí, který se vyvinul u primátů a který rozlišuje červenou a oranžovou barvu, byl potřeba k rozeznávání zralých plodů, což psi nepotřebují. Na druhou stranu, sítnice psího oka má více druhého typu fotoreceptorů ve tvaru tyčinek, které sice téměř nerozeznávají barvy, ale jsou citlivější. Psi tak dokážou rozeznat více stupňů šedi než lidé. Toto složení fotoreceptorů vzniklo proto, že vlci, ze kterých se psi vyvinuli, loví v noci a potřebují se spolehnout na citlivější zrak i při malém množství světla.
Rozsahslyšenízdravého psa, tedyfrekvenční rozsahkterý pes vnímá jakozvuk, je větší než u lidí, psi vnímají zvuk okmitočtech40 Hz až 60 000 Hz. Taktéž nižší frekvence vnímají psi citlivěji než lidé. Sluchové schopnosti psů dále zlepšuje jejichušní boltec, který je pohyblivý a pomáhá směrovatzvukové vlnydozvukovodu. Psí plemena se vztyčenýma ušima dokážou podvědomě napnout a částečně otočit každý z ušních boltců směrem, z kterého předpokládají šíření poslouchaného zvuku.
Obecně můžeme rozdělit psísrstdo několika druhů:
Všichni psilínají, obvykle 2× ročně. U kudrnaté a hrubé srsti se ale odumřelé chlupy zachycují v ostatních chlupech a samy nevypadávají.
Základem zbarvení srsti jepigmentmelanin, přesněji jeho formy, černý eumelanin a hnědý feomelanin. Výsledné zbarvení srsti jefenotypovýprojev účinku genů, které řídí druh produkovaného pigmentu, tvar pigmentových granulí, množství granulí v chlupu s jejich rozvrstvení. U psů je řízeno asi 12 geny z celkem 12lokusů. Výsledná barva srsti je výsledkem vzájemného působení těchto genů, přičemž stejný fenotypový projev nemusí znamenat, že psi jsou stejného nebo alespoň podobnéhogenotypu. Například černě zbarvený pes je většinou černý působením tzv. dominantní černé na lokusu K, jedná se o dominantníalelu, která potlačuje vznik feomelaninu. Pes s genotypem Kk a KK bude černý. Ovšem stejnou barvu srsti může mít i jedinec kk, bude-li zároveň recesivním homozygotem v aguti-sérii, tzn. aa kk. Podobně funguje i žluté zbarvení – může být dáno působením genu v aguti-sérii nebo v sérii Extension, nebo zbarvení bílé. Pro podrobnější informace viz článekGenetika zbarvení psů.
Početdechůu malého psa se pohybuje v rozmezí 15 až 30 za minutu, u velkého psa pak mezi 10–20 za minutu.Krevpsa tvoří asi 10 % jeho tělesné hmotnosti, psísrdcepak skoro 0,8% tělesné hmotnosti, což je více v porovnání s ostatními savci.Tepová frekvenceu malých plemen se pohybuje mezi 90 – 120 pulsy za minutu, u velkých plemen 60–90 pulsů za minutu, u štěňat je normální tepová frekvence i 200 pulsů za minutu.
Pes jeteplokrevnýživočich a má stáloutělesnou teplotumezi 37,5–39 °C. U štěňat může být fyziologická teplota až do 39,5 °C. Obecně nejvyšší teplota je naměřena večer, nejnižší ráno, mírně zvýšená teplota může být důsledekstresu, strachu nebo fyzické námahy zvířete. Tělesná teplota se zjišťuje pomocíteploměruzasunutého dokonečníkupsa, hodnocení povrchové teploty či vlhkosti nosní houby není směrodatné.
Feny pohlavně dospívají v 7. až 12. měsíci života. V tomto věku jsou schopné rozmnožovaní, i kdyžkrytíse při prvním hárání nedoporučuje z vícerých důvodů. Prvním z nich je nedokončený vývoj kostry a s tím související nedostatečný prostor v pánvi. Dalším je pozastavení tělesného vývoje feny při březosti. Často se můžeme setkat s názorem, že při prvním hárání fena nemůže zabřeznout. Jde o mylný názor. První hárání může mít jiný průběh než pozdější hárání, může byť i kratší, fena je však schopná počít mladé. Hárání rozdělujeme do tří fází:
Celé období říje trvá od tří do čtyř týdnů. Pes mádiestrický cyklus– to znamená, že se říje vyskytuje u psů dvakrát ročně. Feny hárají zpravidla začátkem jara a koncem léta.
Páření (krytí) je složitý reflexní děj, který tvoří celá řada podmíněných a nepodmíněných reflexů. Při páření dochází k zasunutí ztopořeného údu psa do pochvy feny.
Vlastní páření dělíme na tři fáze: 1. předehra, 2. akt páření, 3. svázání.
Březost feny trvá průměrně 63 dní. Průběh březosti je velmi individuální. Některé feny na začátku březosti mění své chování – jsou mazlivější, víc jedí. U jiných se zase projevuje nechutenství. Několik dní před porodem dochází ke zvětšenímléčných žláza ke zduřenípochvy. Feny si zvyknou omezit pohybovou aktivitu, přijímají méně potravy a v připravené porodní bedně si vyhrabávají brloh.
Porod probíhá ve třech fázích a trvá od 6 do 12 hodin, případně déle. První fáze porodu se projevuje nepokojem feny, jejíž míra je velmi individuální. Ve druhé fázi dochází k otevření krčku dělohy. Třetí fáze porodu začíná vypuzenímplodua končí porodemplacenty. Plody jsou uloženy ve dvouplacentách, přičemž první plodový obal praská už v porodních cestách. Z druhé placenty vysvobozuje matka štěně lízáním, případně překousnutím.Pupeční šňůrutaktéž fena přehryzne.
Štěňata se rodí slepá a hluchá, nemají ani vyvinutý čich. Mají dobře vyvinutý sací reflex. Dokážou se přesouvat na kratší vzdálenost lezením, neumí se však postavit. 12 dnů po narození otevírají oči. V přibližně 20. dni života začínají reagovat na zvukové a čichové podněty. V období mezi třetím a dvanáctým týdnem se jim zdokonalují smysly a začínají být sociálně aktivní. Toto období je velmi důležité z hlediskasocializace, tj. navykání štěňat na různé živočišné druhy. Mezi 6. a 8. týdnem je vhodné období na odchod štěňat k novým majitelům. Třetí až šestý měsíc života je důležitý provýchovuavýcvik, protože je ochotné a schopné rychle se učit. Mezi šestým měsícem a rokem života přichází psípuberta, která pro chovatele-začátečníky představuje jedno z nejhůře zvladatelných období, protože pes se snaží v hierarchii propracovat výše. Ustalování charakterových vlastností psa probíhá přibližně do třetího roku jeho života.
Chování dospělého psa je zčásti dáno jeho geneticky danými vlastnostmi, jako je typnervové soustavy, temperament ainstinkty, které jsou dále modifikovány běhemsocializaceaučením. Pes je mentálně zhruba na úrovni dvou až dvouapůlletého dítěte, do určité míry je schopen řídit se racionálním plánem nezávislým na vrozených vzorcích chování a vykazují znaky elementární rozumové činnosti.
Chování je také to, čím se domácí pes nejvíce odlišuje od vlka, a to v důsledku domestikace a s ní spojenou dlouhodobou selekci na určitý typ chování. Pes v tomto směru vykazuje silné znakyneotenie, což se stav, kdy vzorce chovánímláďat, v tomto případě vlčat, přetrvávají až dodospělosti. Psi, na rozdíl od dospívajících vlků, nemají tendenci opouštět svou smečku ani přebírat vedení smečky stávající, jsou mnohem méně dominantní, a jejich lovecké pudy jsou do jisté míry potlačeny a modifikovány.
Každý pes má vrozený určitý typ vyšší nervové činnosti,temperament, který se dá charakterizovat jako souhrnný projev podmíněných i nepodmíněných reflexů a určuje míru vzrušivosti, způsob reakce na podněty a délku trvání této reakce. Ve svém důsledku ovlivňuje rychlost a ochotu k učení psa, přizpůsobivost k podmínkám prostředí iemocepsa.
Čtyři základní typy vyšší nervové činnosti se ve své základní čisté podobě příliš často nevyskytují, rozlišují se řady mezitypů. Obecně je ale možné tvrdit, že pes sangvinik je ideálním psem, který je dobře pohyblivý, rychle reaguje na podněty, ale jeho projevy jsou vyrovnané, není zbrklý. Nenechá se vyprovokovat k extrémním agresivním nebo naopak obranným reakcím, pracuje radostně a ochotně. Je přizpůsobivý, nebojácný, lehce se vychovává a cvičí. Vyrovnaný a pomalý typ, flegmatik, je pomalejší a těžkopádnější, jeho výcvik trvá déle, reflexy se vytvářejí pomaleji, stejně tak je pomalejší střídání vzruchu a útlumu. Obecně se jedná o přátelské a nekonfliktní psy. Pes flegmatik je ideální společník do rodin.
Nevyrovnaný, silný, dráždivý pes, cholerik, u kterého převažují reflexy vzruchu nad reflexy útlumu, naopak jako společník není příliš vhodný. Vyniká hbitostí a neúnavností a typická je pro něj aktivní obranná reakce, má sklony k agresivitě a dominantnímu chování. V rukách zkušeného psovoda může být dobrýmpracovním psem, vynikající v dynamických sportech, jako je obrana neboagility, při špatném vedení se z takového jedince snadno stane nezvládnutelný pes.
Pes melancholik se slabým typem nervové činností je plachý až bázlivý, nesnáší a nedokáže se přizpůsobit silným podnětům a v běžných situacích má naopak nedostatečný útlum a může reagovat ažhystericky. Jsou labilní, lekaví, převládá pasivní obranná reakce. Často to bývají uštěkaní, nebo naopak tiší a plaší psi vykazující známky nejistoty. Má sklony kžárlivézávislosti na majiteli. Při důkladně socializaci během štěněcího věku může být melancholik dobrým společníkem v tiché rodině nebo u osaměle žijícího člověka, k práci se ale nehodí.
Etogramje souhrnný popis inventáře vrozeného chování zvířete. Představuje souhrn funkčních okruhů chování, které má pes vrozené,instinktivní.
Lovecké chování je funkční okruh chování psa, který byl nejvíc změněn v průběhu domestikace. Samotný základ loveckého chování je dědičný, učením se jen upevňuje nebo do určité míry tlumí. Dědičné vlohy k určité formě loveckého chování jsou předmětem dlouhodobé selekce psa k vykonávání určité práce. U vlků na lovu probíhá celý řetězec navzájem na sebe navazujícího chování: při lovu malé kořisti je sekvence tvořena fixováním nalezené kořisti očima, plížením se směrem ke kořisti, rychlým výpadem a smrtícím zákusem, často ještě se zatřepáním. Loví-li vlci velkou kořist, pořadí je následující: stopování kořisti – štvaní – stržení kořisti – usmrcení. Celý program se u domácích psů vyskytuje poměrně vzácně, běžně například ubasenjiho, u severských psů a některýchteriérů. Není náhoda, že se jedná o psy s poměrně vlčífyziognomií, často se vzpřímenými ušními boltci, kteří bývají dominantní a hůře cvičitelní. Znaky neotenie jsou u nich totiž vyjádřené méně než u jiných plemen. Podobně je tomu u chrtů, u kterých je lovecké chování rovněž upevněno, chrti ochotně vyhledávají kořist a štvou ji, ale řetězec chování je nedokončen, u chrtů chybí chování vedoucí ke stržení kořisti a jejímu zabití.
Ohařimají rovněž velký lovecký pud, ale tento už je výrazněji modifikován. Pes vyhledá kořist, ale namísto jejího štvaní jí tzv. vystaví – strne v charakteristické pozici směrem ke zvěři a tak vůdce upozorní na její přítomnost. Upozornění na výskyt kořisti je úkol mladých vlků – u ohařů bylo toto chování dlouhodobým umělým výběrem posíleno a doba vystavování prodloužena. U ohařů,setrůapointrůse selekce na juvenilní chování během lovu s člověkem projevuje středně vyjádřenou neotenií, jsou to psi s dospělými proporcemi, ovšem uši bývají klopené.
Instinktivní program lovu malé kořisti je základem přinášení. Ochotaaportovatje vrozená vlastnost psa, během výcviku se instinkt jen dále modifikuje. Rozenými přinašeči jsouretrívři, naopak plemena, kde jsou lovecké pudy nežádoucí, se učí aportovat hůře až těžko. Program lovu velké kořisti je zase využíván při nácviku obrany, kde se využívá instinkt stržení kořisti jako pevný zákus do rukávu.
Ovčáci mají vrozené vlohy k pasení – to je rovněž silně pozměněné lovecké chování, při kterém pes využívá svou schopnost fixovatdobytekočima („eye“), pomalé plížení a rychlé výpady ke shánění stáda dohromady a přehánění určitým směrem. Ovčácká plemena mají obvykle vzpřímené uši, při manipulaci se stádem jim to totiž dává výhodu –siluetašelmy se vzpřímenýma ušima jim pomáhá lépe stádo ovládat, dobytek má větší respekt.
Psí plemena vyšlechtěná ke střežení, jako jsoupastevečtí psinebošpicové, mají lovecké pudy výrazně potlačeny. Neotenické znaky jsou nich vyjádřeny silně a vzhledem jsou podobní vlčatům – většinou mají klopené uši, kratší čenichovou partii, v poměru k tělu větší a kulatou hlavu. Vetřelce označujíštěkáním, čímž přivolávají nadřazené členy smečky – člověka.
U malých společenských psů také v mnoha případech došlo k potlačení loveckého chování, ovšem z jiného důvodu – společníci člověka šlechtěni pro svou „roztomilost“ začali vykazovat výraznější znaky neotenie, jako je stočený ocas, krátký nos a velké, dopředu směřující uši, a potlačení loveckých pudů bylo jen důsledkem této selekce na vzhled.
Jedním ze základních skutečností vycházejících z obranného chování je tzv.útěková vzdálenost– individuálně odlišná vzdálenost od pociťované hrozby, kterou se pes bude snažit zachovat. Čím větší je vyvolanýstrachpsa, tím je útěková vzdálenost delší. Pes se bude snažit o udržení vzdálenosti i za cenu útěku, ale dojde-li k přiblížení podnětu na kritickou hranici, u psa se rozvine obranná reakce.
V zásadě rozlišuje dva typy obranné reakce. Aktivní obranná reakce je charakteristická aktivním snažením psa vyhnout se hrozbě – může se jednat o uskočení, či o útěk, ovšem nemá-li pes možnost útěku, může vyústit v obranný útok. Při pasivní obranné reakci je pes doslova paralyzován strachem. Uhýbá pohledem, přitiskne se k zemi či se schovává za psovoda, výrazná je strachová mimika obličeje, v extrémním případě se může pespomočit. Při vystupňování situace se může objevit pseudoagresivní chování, kdy pes kouše ze strachu. Pasivní obranná reakce je projevem slabé nervové soustavy, viz nahoře, pes melancholik.
Pro psa je zcela přirozená a instinktivní potřeba hájit si vlastníteritorium, tedy území, které pes považuje za své. Projevem teritoriálního chování je teritoriálníagrese– pes aktivně brání své teritorium před cizími jedinci vlastního druhu a před cizími lidmi – a označování teritoria močí,trusema hrabáním.
Teritoriálního chování psa využívá člověk od nepaměti – určitá plemena psů jsou vyšlechtěna pro ochranu a obranu lidí i majetku a teritoriální agrese je u nich zvlášť rozvinutá, tito psi hlídají instinktivně a bez výcviku. Příkladem jsou pastevečtí psi,rotvajler,hovawart.
V teritoriálním chování existují jisté rozdíly mezi pohlavími, dospělí samci označují své teritorium močí, dospělé samice obvykle značkují jen přiháráníjako projev sexuálního chování.
Pes přijímá potravu hltavě, po velkých kusech, mážaludeks velkou schopností se roztáhnout a velice snadnozvrací. Vlci v žaludku přenášejí potravu na místo, kde ji mohou v klidu zkonzumovat, zahrabat nebo jí přinášejí vlčatům. U psů část tohoto chování zůstala zachována jakoatavismus– zahrabávání potravy na dobu nouze, zvracení potravy štěňatům, stejně tak požíránízdechlin, u domácích psů obvyklenežádoucí chování, je běžným potravním chováním vlka, který zkonzumuje všechno, co najde.
Podle některých údajů dokážou jistá plemena psů vydržet bez jídla celé týdny, v extrémním zaznamenaném případě pak až 117 dní.
Psi si, na rozdíl od vlků,hrajírádi až do vysokého věku – opět se jedná o projev neotenie. Solitární hra není pro psa, jakožto sociálně žijící zvíře, příliš typická – vyskytuje se spíš u štěňat, u dospělých psů je příznakem osamělosti anudy. Při této hře si pes hraje s předmětem představujícím kořist, nebo s částí vlastního těla. Hrabání v zemi nebo hra s kameny je rovněž příkladem solitární hry. Při dlouhodobém chybění sociálního partnera ke hře a nedostatku vybití se může ze solitární hry vyvinoutstereotypní chováníprojevující se olizováním pacek, honěním vlastníhoocasunebo ničením předmětů.
Sociální hra, kdy si pes hraje s člověkem nebo s jiným psem, je pro psa přirozenější. První náznaky sociálních her se objevují už u jeden měsíc starých štěňat, nejintenzivněji si hrají 6–8 týdnů stará štěňata. Sociální hra psů má svá pravidla – začíná výzvou ke hře, která typicky sestává z hravé poklony, kdy se pes položí na zem přední částí těla, přičemž zadek zůstává ve vzduchu. K výzvám ke hře patří i hopsavé úskoky směrem k partnerovi, zvedání packy, přehnané pohyby. Výzvy ke hře se opakují i v průběhu samotné hry, čímž psi potvrzují, že se stále jedná o hru.
Základními typy sociálních her jsou hravé kousání, kdy psi naznačujíboj, zákus do krku či plecí, vycenění zubů či vrčení, dále hravé zápolení, kde je cílem srazit partnera k zemi, hravé honičky. Zvláštním druhem her jsou sexuální hry, kdy na sebe psi naskakují a předvádějí kopulační pohyby. Psi znají rovněž hlasové komunikační hry, kdy se štěkáním ve vysoké tónině navzájem provokují k další hře.
Pes je sociální tvor, dobře vybavený k životu vespolečnosti–smečce. S jedinci svého druhu a s člověkem psi komunikují pomocí širokých výrazových prostředků,řečí tělavyjádřenou polohami těla, ocasu, hlavy, uší či pysků,pohledema ritualizovanými gesty, zvukovými a pachovými signály. Sdělení není dáno jen jednou částí těla – například vrtění ocasu obecně znamená jen vzrušení, má-li pes přátelské úmysly je dále vyjádřeno tím, držením ocasu – nízko nebo vysoko, polohou uší, pysků.
Psi jsou přirozeně naladěni ke komunikaci s člověkem – při řešení problémů se obrací k člověku a už štěňata jsou schopna rozumět lidským gestům, jako je naznačování očima aukazování prstem. Dalším přizpůsobením se životu s člověkem ještěkot– dospělí vlci neštěkají, štěkání není vlastní ani primitivním psům, ale prošlechtění psi používají štěkání zcela přirozeně, a to téměř výhradně ke sdělování informací lidem.
Pro psa je přirozené respektovat člověka jako vůdce – jen velmi málo psů je přirozeně dominantních natolik, aby sami usilovali o vedoucí postavení. V případě nedůsledného, nedostatečného vedení, při rozmazlení psa a jeho polidšťování ale pes může cítit absenci vůdce a následně se sám postaví do jeho role.
Získané chování psa se vyvíjí až během jeho života na základěučení. Průměrný pes se dokáže naučit 165 slova nadprůměrněinteligentnípsi až 250 slov, psi dokážou počítat do čtyř nebo pěti a registrují chybný výsledek při jednoduchých počtářských úlohách, jako je 1+1=1 nebo 1+1=3.
Pro psa je velmi důležitévtištění, které probíhá od 3. do 7. týdne věku štěněte, jinak také raná socializace. Během této doby se štěně seznamuje se všemi věcmi, které v dalším životě bude vnímat jako běžnou součást prostředí, štěně, které není v této fázi v těsném kontaktu s člověkem nikdy nebude přítulné, naopak štěně, které si člověka vtiskne jako příslušníka vlastního druhu, má předpoklady stát se dobrým společníkem člověka, nezanedbaná socializace může příznivě ovlivnit i některé negativní vrozené vlastnosti psa, jako je slabý nervový typ. Období rané socializace plynule přechází do socializačního období, které trvá asi do 12. týdne věku. Během této doby dochází k osvojování sociálních návyků a upevňování sociálního chování, štěně během hry poznává schopností svého těla i vlastnosti okolních předmětů a pokračuje rovněž návyk na zvuky a situace, které pak v dospělosti nebudou u psa vyvolávat strach. Špatná zkušenost v tomto období naopak může vést ke strachu trvalému.
Učenípodmiňovánímje u psů hlavním procesem, kterým dochází k vytvoření získaného chování.Klasické podmiňováníje se psy přímo spjato, a to díky výzkumům ruského fyziologa a nositele Nobelovy ceny,I. P. Pavlova. Původně zcela neutrální podnět, v tomto případě zazvonění zvonku nebo rozsvícení žárovky, se ve spojení s podáváním potravy mění ve spouštěč chování – stává se z něj podnět podmíněný. Psi po vystavení podmíněnému podnětu sliní, i když potravu nedostanou.
Pes získává během života určité zkušenosti, které, pokud se opakují nebo jsou-li silně vnímány, tvoří základ pro vytváření těchto podmíněných reflexů. Na cíleném vytváření podmíněných reflexů je založena klasická teorie výcviku psa. Například učení povelu sedni probíhá tak, že pes se po vydání povelu uvede do požadované podoby (zatlačením na záď, trhnutí vodítkem vzhůru apod.) a po zaujetí správné pozice je odměněn pamlskem. Opakováním se u něj vytvoří podmíněný reflex, kdy si pes po uslyšení povelu „sedni!“ sedá automaticky.
K udrženíreflexního obloukuje důležité načasování povelu a odměn – odměna musí přijít zhruba do 2 s od splnění povelu, aby došlo k žádoucímu upevnění reflexu. Stejně taktrestje nesmyslný, přijde-li příliš pozdě.
Vyšším stupněm učení jeoperantní podmiňování, neboli učení se metodou pokus – omyl. Pes má přirozenou tendenci opakovat činnost, která mu vynesla odměnu, a naopak se vyhýbá činnosti, po které následuje trest. Operantního podmiňování se využívá při některých způsobech výcviku, jako jeclicker training, dále se uplatňuje při učení psa zákusu do ochranného rukávu, překonávání žebříku, při rozlišování osob a věcí, je podkladem naučeného chování jako je otevírání dveří – pes skáče na dveře, až se mu je náhodně podaří otevřít, na druhé otevření už bude potřebovat pokusů méně, výsledkem je otevírání dveří na první pokus.
Inteligence psů je menšínež u jejich předchůdců – vlků.Vlci například lépe chápou příčinu a následek, protože nebyli domestikováni.Vlci také lépe spolupracují mezi sebou.Psi jsou spíše vycvičeni poslouchat člověka. Jejich inteligence není nijak výjimečná.
Podle profesora S. Corena se celková inteligence psa skládá ze tří složek: instinktivní, adaptivní a pracovní inteligence. Instinktivní inteligence se týká geneticky zakódovaných dovedností, dále upevněných cíleným výběrem a šlechtěním daných plemen na určitý druh výkonu. Adaptivní inteligence je dále tvořena schopností učit a schopností samostatně řešit problémy. Ta je u prošlechtěných plemen psů horší než u vlků nebo u dingů. Psi se častěji obracejí k člověku se žádostí o pomoc, ale samostatně problémy řešit spíš neumějí. Pracovní inteligence je charakterizována schopností osvojit si povel při co nejmenším počtu opakování a stejně tak uposlechnutí povelu na co nejmenší počet opakování povelu.
Mezi plemena, která obecně vynikají adaptivní inteligencí, patřídobrman,německý ovčák,norský losí pes,pudl,puliašeltie.Teriéři,malamut,sibiřský husky,samojed,basenji,čivava,kníračašiperkamají výbornou schopnost řešit problémy, ale hůře a pomaleji se učí, naopakzlatýalabradorský retrívrabelgický ovčákse učí dobře a rychle, ovšem samostatná schopnost řešení problémů je u nich omezená.
V žebříčku pracovní inteligence se na prvním místě umísťujeborder kolie, dále je pudl, německý ovčák, zlatý retrívr, dobrman, šeltie, labrador,papilon,rotvajleraaustralský honácký pes. Na posledních příčkách jeafghánský chrt, basenji,anglický buldok,čau-čau,barzoj,pekingský palácový psík,anglický mastif,basetashih-tzu.
V dnešní době existuje mnoho druhůkrmivpro psy. Patří mezi ně napříkladmaso,granule,BARF, ale i zbytky po lidské potravě. Zajímavé je, že některé psí rasy dokážou vydržet extrémně dlouho bez jídla, a to údajně až 117 dní.
Granule je obecný termín pro krmiva vyráběnáextruzí. O krmení granulí existuje mnoho sporů, neboť je prokázáno, že méně kvalitní granule nebo granule s nevhodným složením mohou poškozovat psí zdraví.Mezi tyto problémy patří oslabeníimunity, kožní problémy neborakovina. U granulí je proto klíčové vybírat je podle složení. Granulí s lepším složením se také může podávat méně, neboť jsou výživnější. Doporučuje se granule střídat i s jinými druhy krmiv.
Mezi stravu pro psa nebezpečnou patříčokoláda(theobrominje pro psy vysoce toxický),hroznyahrozinky,avokádo, vařené kuřecí kosti (štěpí se a mohou poškodit žaludek či střeva), syrová játra (možná toxicitavitamínem A),česnek,cibule, sladkosti obsahujícíxylitol(zvyšuje u psů hladinuinzulinu),mandle,ořechy, potraviny obsahujícíkofein(způsobuje u psů poruchy srdečního rytmu),čaj,rajčata,brambory,droždí, sušenky, houby, syrové vaječné bílky, tučné mléko a další.
Vztah člověka a psa je vytvářen již od jeho domestikace. Lidé často více soucítí se psy než s jinými lidmi.
Pes je v různých kulturách vnímán různě: někde je uctíván, jinde zatracován. Je důležitým zvířecímsymbolemv mnoha kulturách.
Egypťanépodobně jakoInkové,PeršanéčiIndovéuctívali psa jako strážci podsvětí a průvodce do království smrti. Pro psa to znamenalo velké ocenění, neboť Egypťané povyšovali kult smrti nad vše ostatní. Jejich bůhAnubisměl lidské tělo a psí hlavu. Egypťané si psů vážili natolik, že když pes zemřel, zabalzamovali ho a uložili jeho ostatky na zvláštní pohřebiště.
Nejstarším zobrazeným psem je pes, kterého můžeme označit za předchůdce dnešníchchrtů. Také nacházíme často zobrazeníohařů, které Egypťané používali při lovuzajícůagazel.
AkkadskábohyněGulabylapatronkoupsů vMezopotámii. Lidé jí z vděčnosti nosili psy vymodelované zhlíny.
Nasumerskýchpečetíchjsou často zobrazení psi s velkou hlavou, podobní dnešnímmastifům, kteří se v Mezopotámii objevili o něco později nežchrti. Tito psi sloužili k lovulvůadivokých prasat, nebo jako bojoví psi.
Přibližně 1000 let př. n. l. došlo v Mezopotámii k promíchání krvetibetských dogovitých psůdo místních molosoidních plemen. Tito psi se vyznačovali nízkým prahemagresivitya používali se jako váleční psi.Kronikydokládají cílený chov molosoidních psů na psích farmách.
Řekovési psů též vážili. Chovali ve svatyních bohaAsklépiaposvátné jedince, kteří pomáhali uzdravovat nemocné. LovecOrionměl dva psy – Procyona a Siria. Jejich jména nesou jedny z nejjasnějších hvězd na obloze –SiriusaProkyon. Řecký strážce podsvětíKerberosměl 3 psí hlavy. IÍkarosvlastnil psa jménem Maira, který dovedl jeho dceru k jeho mrtvému tělu.
Řekové chovali především velké psy na boj a malé psy pro potěšení. Na širých pláních používali Řekové k hlídání stádovcípředvlkypředchůdce dnešníchpastýřských psů. Z těchto psů se později vyvinula plemena jakokomondor,kuvaszakangal.
Římskoubohyni lovuDianu, podobně jako boha obchoduMerkura, doprovází lovečtí psi.
Římané byli zřejmě první, kteří se zabývali systematickým chovem psa - plemenitbou. Vlastnit psa bylo stejně módní jako vlastnitotroka. Mezi oblíbená plemena patřili zejména větší psi, kteří sloužili jako hlídači dvora a majetku, o čemž svědčí i varovné nápisy, kteréarcheologovéobjevili vPompejích. Dnešní tabulky „Pozor pes“ mají tedy historii sahající až do této doby.
Starověký Řím byl i místempsích zápasů, pro které byla šlechtěna speciální plemena psů. Své zastoupení našla v Římě i lovecká a společenská plemena.
Vestředověkubyly nejpopulárnější lovečtí psi, tou dobou vznikala řada plemen, která jsou předky dnešních psů nebo dokonce přežila až do současnosti. Společenští psi byli spíše vzácností a vyskytovali se hlavně ušlechty.
Vztahkřesťanstvíjakožto náboženství ke psům není nijak vyhraněný. Ale pes je například věrným průvodcemTobiáše. Dále byl po několik století lidmi ve Francii uctíván i přes zákaz katolické církvesvatý Guinefort, což bylchrt, známý jako ochránce dětí.
Vislámuje pes považován za nečisté zvíře, proto většina muslimů psy nechová. Žádný zákaz (haraam) chovu psů ale v islámu neplatí, i když si to mnoho muslimů myslí. Není zakázáno dotýkat se psů, pouze jejichslin.Přesto existují výjimky, které toto pravidlo vyvracejí, např.saluki. Saluky byly vysoce ceněné a majitelé, většinou muslimové, na ně nedali dopustit.
Vnovověkuse rozšířil chov jak loveckých, tak i společenských psů. V 19. století se začaly konatpsí výstavya byl kladen důraz na exteriér psů, případně jejich chování. V současnosti jsou psi velmi oblíbenídomácí mazlíčci, chovaní téměř po celém světě.
Psa chová či chovalo mnoho význačných osobností, napříkladAdolf Hitler(Blondie),Alžběta II.(plemenoCorgi) neboBarack Obama(několikportugalských vodních psů). Mediálně známá byla ikníračka„Ďula“VáclavaaOlgy Havlových.
V některých zemích je omezen nebo zakázán chovplemen psů, která jsou považována za nebezpečná. VČeskužádné plemeno zakázáno není, ale omezující zákony platí například naSlovensku. Mezi zakázanými plemeny se často objevují plemena jakoamerický pitbulteriér,anglický bulteriér,argentinská doga,brazilská fila,bandognebotosa inu.
V Nizomsku je zakázano množit psy s příliš krátkých čenichem (takoví psi mají problém s dýcháním a podle některých názorů trpí už tím, že existují).
Chov psů zakazují také někteří majitelé domů kvůli možnémuhlukunebo znečišťování bytů, na což však od začátku platnostinového občanského zákoníkunemají právo.
Psí maso je v některých kulturách dodnes součástí jídelníčku. Nejčastěji je konzumováno vČíně,Jižní KorejiaVietnamu. V Číně se ročně zabije a zkonzumuje asi 10 milionů psů.Ve Vietnamu se na maso ročně zabijí až 5 milionů psů.V Jižní Koreji je na farmách na psí maso chováno více než dva a půl milionu psů.Na celém světě je na maso ročně zabito až 30 milionů psů, především vAsii.
VEvropěje od začátku 20. století rozšířeno jen velmi málo, je často považováno zatabu. Častěji se jedlo jen za2. světové války.Judaismusaislámkonzumaci psího masa zakazují. Bývalo rozšíření i meziIndiány(Apačové,Siouxové).
Věda, která se zabývá studiem psů, se nazývákynologie. Mezinárodní unií jeMezinárodní kynologická federace(FCI), v Česku má pobočku uČeské kynologické unie.
Psí sporty jsou speciální sporty pro psy nebo pro psy s majiteli. Oblíbené jsou zejména pro svoji účelnost, pokud jde o budování vztahu mezi psem a psovodem. Dělí se na 3 kategorie: 1.: Pachová poslušnost, 2.: Poslušnost, 3.: Obrana. Mezi psí sporty patří např.agility,coursing,flyball,obediencenebotanec se psem.
V průběhu soužití psa s člověkem se podařilo vytvořit nejrůznějšíplemena psů, které jsou obrazem lidských potřeb. V dnešní době máme velké množství plemen psů, které se liší velikostí, zbarvením a účelem.
Chov psů může v některých případech vyvolávat negativní dopady na okolí:
Velkým problémem jsou nelegálnímnožírnypsů, které zneužívají poptávky po populárních psích plemenech (např.yorkshirských teriérech).
V anglofonním prostředí se hovoří o dichotomiicat people x dog people, čilikočičí lidé vs. psí lidé,a to na základě afinity k jednomu ze zmiňovaných druhů zvířat. Podle tohoto dělení psí lidé více oceňují poslušnost zvířete, zatímco kočičí lidé mají pochopení pro jejich nezávislost.
Americký filmový dokumentPsí svět v rukou vědy(Science of dogs) byl v roce 2008 poprvé vysílán na kanáluNational Geographic Channel. Zobrazuje jak se psi vyvíjejí, jaké jsou jejich nemoci a jak se jim daří v rukou člověka.