Polština

Polština(polskyjęzyk polski, polszczyzna) jezápadoslovanský jazyk, úřední jazykPolskaa jeden z oficiálních jazykůEvropské unie. Odhaduje se, že je mateřským jazykem asi 44 milionů lidí. Polsky se mluví nejen vPolsku, ale i na územích sousedních států s polskou menšinou – vČesku(Těšínsko), naSlovensku,Ukrajině, vBělorusku, vLitvě. V důsledku mnoha vystěhovaleckých vln od konce 19. století letech existují polsky hovořící menšiny ve velké části světa.
Polština je blízká češtině podobně jako obělužické srbštiny, ale méně nežslovenština. Jednotlivé západoslovanské jazyky se za společného západoslovanského prajazyka začaly vydělovat ve vrcholném středověku, ale ještě ve14. stoletísi Češi a Poláci celkem dobře rozuměli. Řada církevních slov je podobná češtině i z toho důvodu, že Poláci přejalikřesťanstvíod Čechů. V průběhu staletí polština přejala mnoho slov cizího původu (zejména zlatiny,francouzštiny,němčinyačeštiny) a nedošlo v ní k výraznějšímpuristickýmzásahům. Na pomezí polštiny a češtiny jetěšínské nářečípoužívané na severovýchodě Česka, v regionuTěšínské Slezsko. V polštině existuje i řada jinýchdialektů, někdy chápaných jako samostatné jazyky, napříkladslezštinaakašubština.
Přízvukje (podobně jako vitalštině) většinou na předposledníslabice,penultimě. V pečlivé výslovnosti přitom vede k mírnému prodloužení samohlásky na polodlouhou (ne na českou dlouhou), např.kwadratowy– kfadrato'vy (čtvercový, čtverečný). Přízvuk se nijak nevyznačuje.
Pravopis je, podobně jako český, téměř plně fonetický s několika výjimkami.
Dále uvedená abeceda je srovnána podle standardního abecedního řazení.
Polskáabecedaobsahuje základní latinskou abecedu, k ní navíc ještě následujícígrafémys 4 odlišujícími značkami, s diakritikou, vyjmaó,odlišnou od české:
Naopak nezahrnujev,qax. V psané polštině se s výjimkou nových cizích slov tato písmena nevyskytují. Používá se „w“, „kw“ a „ks“, které se ve výslovnosti neliší od českých „v“, „q“ a „x“. V slovnících se případně řadí podle obvyklého latinkového umístění: ..., u, v, w, x, y, ...
Nestandardně se užívá i grafická varianta vodorovně škrtnuté „ƶ“ místo „ż“.
Hláskuje se v zásadě jako v češtině, ovšem jen krátce.
Jedinými rozdíly jsou v, w, h, ch a y:
Řada hlásek se zapisuje spřežkami:
Žádná spřežka, ani „ch“, nemá v abecedním řazení status samostatného písmene, ale jen dílčích znaků. Proto se řadí v polském slovníku „chleb“ za „cesarz“, ale před „cicho“.
V polském pravopisu jsou zachovány některé jevy, které čeština opustila, zejména právěspřežky, které čeština v novověku nahradila písmeny sdiakritikou.
Samohlásky jsou většinou stejné (a, e, i, o, u) jako v češtině, s výjimkou „y“ [ɨ].
Samohláskyi/yse ve výslovnosti zásadně liší, podobně jako např. v ruštině. Lze tedy podle výslovnosti rozlišitbyć[bɨt͡ɕ] (být) abić[bit͡ɕ] (bít).
V polštině neexistují dlouhésamohlásky, všechny samohlásky mají stejnou délku.
Písmenoóse čte jako samohláskau, není žádný rozdíl ve výslovnostióau. Čárka neoznačuje délku samohlásky, ale je vnímána jako přehláska.
Písmenoóčasto ve slovech odpovídá českémuůa při ohýbání slov skutečně střídá so, podobně jako v češtině:wóz[vuz] /do wozu[do vozu].
Nezvykle a neintuitivně všakómůže znít zejména při zdánlivé shodě českých výrazů nebo názvů s polskými. Ku příkladu názvy obcí končící „-ów“ v ostatních tvarech mají základ na „-ow“: Krakov je polsky Kraków [krakuf], ale např. v 6. pádu je hlásková podoba shodná s českou – Krakowie [krakovje].
Nosovost samohlásky, její nosové zakončení, se vyznačuje spodním ocáskem (polsky a v mezinárodních znakových sadách „ogonek“) k základnímu písmenu „e“ a „a“. Hláska „ę“ se vyslovuje jako nazální „e“ [ɛ̃], ale hláska „ą“ se vyslovuje jako nasální „o“ [ɔ̃], nikoliv „a“ [ã]. V dnešní době se ovšem spíše považují v polštině za samohlásky [a] a [ɔ] následované nasální labiovelární aproximantou [w̃] – [aw̃] a [ɔw̃].
Samohláska psaná ę
Samohláskuęvyslovujeme
V současnosti se vyskytují tendence vyslovovat hyperspisovně nosově samohlásku „ę“ i tam, kde se podle standardu číst nemá (např.: się vyslovované jako [śę] namísto [śe]. To je přijatelné jen v jevištním přednesu (podobně u výslovnosti „ł“).
Samohláska psaná ą
Samohláskuąvyslovujeme podle pravidel obdobných jako proę:
Hláskyh/chse ve výslovnosti od sebe neliší, takže i zde mají školáci i dospělí často problém, co napsat. Krajově lze zachytit výslovnosthzněle,chnezněle.
Hláskyralnejsou slabikotvorné, na rozdíl od češtiny, takže třeba
Polskéłse vyslovuje jako souhláskové, neslabičné „u“, jako anglickéw; jen archaicky, v jevištní řeči, například v historických filmech, jako temné l, stejně jako v ruštině. Příklad:ławka– uafka (lavice),łąka– uonka (louka). Naproti tomulse proti češtině vyslovuje malinko měkčeji, ale výrazně měkčeji předi, podobně jako slovenské ľ. Omyl v tomto písmenku může znamenat úplně jiné slovo:
Podobně jako v češtině dochází kespodobě(přizpůsobení) znělosti podle následující hlásky, např. wprost [fprost].
Naproti tomu spodoba může být i podle předcházející hlásky:trzyčtenotšy(česky obdobně neznělé ř), oproti znělémurz[ż] v drzewo (strom, česky obdobně znělé ř v dřevo). Ale itwarz,twój,kwiecieńse čte [tfaš], [tfuj], [kf´ećeň].
K dokonalé výslovnosti pak patří i měkká výslovnost souhlásek, jejichž měkkost v češtině není a po kterých v písmu následujei, a u nichž si změkčení Češi často ani nevšimnou. Měkké„i“po souhlásce má vždy význam změkčení předchozí souhlásky, po které následuje, je tak významově změkčující, jako diakritické znaménko čárka nad souhláskou, ne jako další slabika. Pro české čtenáře je pak obtížné napodobit přesné znění změkčených hlásek, jako p, m, k :kierowca, giełda, mi(vysloveného měkce na rozdíl odmy, se stejnými významy jako v češtině),lipiecsezměkčenýmik´, g´, m´, l´ a p´. Tato měkká výslovnost se uplatňuje i po změkčujícím k, g následovaným „e“ např. ve jménech s takovým starým pravopisem (Geremek, čteno G´je- stejně jako v Gierek). Obecně se v polštině pok, g, fpíše měkkéia neyjako v češtině, např. výraz „lekcje fizyki“ je podle polskégramatikya pravopisu správně.
Skupiny samohlásekia, ie, io, iu (ió), ipokud následují za souhláskami (v češtině obojetnými a k a g) kromě s, z, c a dz, viz dále), se dají náhradně vyslovit jakoja, jo, ju, ji, avšak nikoliv jako v češtině dvouslabičněija, ije, ijo, iju, iji. Např. piach [p´ach], wioska, pióro [p´uro] (pero), kiur, w oranżerii [v oranžer-ji]. Skupinamiese vyslovuje vždym´e/mje; tedy podobně jako v moravským „mě“ a ne „mně“. Osobní zájmeno „mně“, se vyslovuje stejně i polsky a zapisuje „mnie“.
Polština na rozdíl od češtiny nezměkčuje v pravopise souhláskutna „ť“, ale na „ć“ (před samohláskou psané „ci“, viz dále), které má zpravidla obdobné umístění ve slovech příbuzných českým, je ekvivalentem českého ť.
Polskéńse vyslovuje jako českéňbez rozdílu. Před samohláskami je také vždy psané jako „ni“, např. Toruń, bez Torunia; (podobně jako v češtině) před měkkýmise změkčujícídiakritické znaménkonepíše. V polštině se ovšem toto pravidlo o „ušetřeném“ znaménku před „-i-“ týká všech písmen.
V polštině jsou tři řadysykavek– prosté, měkké a tvrdé, tedy kromě prostých sykavek se rozlišují dvě řady zadodásňových sykavek – měkkéś, ź, ćadź, vyslovované se hřbetem jazyka posunutým k tvrdému patru (palatalizované), a tvrdész, ż, cz, adż, vyslovované se špičkou jazyka obrácenou k tvrdému patru (retroflexní).
Například:
Prosté sykavky v polštině jsouc, dz, s, za českým mluvčím nečiní žádné obtíže.
Dvojznakdz, napříkladdzwon(zvon), widzę (vidím), se v češtině neuznává, tuto hlásku čeština oficiálně nemá. Souběh „-dz-“ se má v češtině číst odděleně, např. „od-zvonit“, ale hovorově se zde často slučuje do hlásky „dz“.
Polština má dále měkké sykavkyć,dź,ś,ź, takto s čárkou psané před souhláskami (śruba,leśny). Před samohláskami se zapisují jako spřežka „xi“ s nevyslovenými- např. ciasto (těsto), siebie (sebe), dziś (dnes), poziom (úroveň), dziura (díra). Tato měkká řada sykavek odpovídá českým hláskámť,ď,saz. Měkké sykavky se vyslovují pomocí zadní části jazyka, „patlavě“, pro Čecha nesnadno, výslovností měkčí a s lehkým třením a rty nejlépe navzájem blízko, kdežto ty tvrdé (cz, dż, sz, ż) přední částí jazyka zpravidla s okrouhlými rty. Příkladem je jméno „Franciszek“, kde secivyslovuje jako ještě měkčí „-či-“ než v češtině, blízko „ti“. V tomtéž slově „-sze-“ naopak správně zní tvrději než v češtině.
Pokud jde přímo o hláskuivsi, zi, ci, dzi, ta se před „i“ (stejně jako v češtině) pravopisně nezdvojí a vyslovují se tyto skupiny jakośi, źi, ći, dźi, např. siny, zima (zima), cichy (tichý), dziwny (divný).
Přidánímipři změkčení dvojznakudzpřed samohláskou (kromě „i“) získáme jeho variantudzi, jediný polský trojznak,trigraf, napříkladdziennik[dźennik], blízko českému [ď] [ďennik] (deník), nebo dziura (díra).
A konečně je v polštině i třetí řada tvrdých sykavek:
funkčně odpovídající českým
Českáč, dž, š, žjsou co do tvrdosti mezi polskými měkkými a tvrdými hláskami blíže tvrdým a také jazyk je při výslovnosti polských hlásek mezi oběma polohami.
Polský zápis občas, obvykle pro ozvláštnění nápisů, na místo tečkovanéhożpoužije vodorovně přeškrtnutéƶ.
Polskérzse ve výslovnosti neliší odż, funkčně je na stejném místě jako českéř. Proto také Poláci mají při psaní problém, kde se píšerza kdeż, podle zvuku to nepoznají a musí se jeho použití učit nazpaměť - obdobně jako Češi se musí učit, kde se v češtině píše jaké „i/y“. V polštině se porziżvždy píšey, protože jde o tvrdé souhlásky.
Příklady různých sykavek:morze(moře) se vyslovuje zcela stejně jakomoże(může).
Rozdíl se však pozná v jiném tvaru slova:
Polština má stejně jako čeština 7 pádů (polskyprzypadek,pl.przypadki), pádové otázky jsou stejné jako v češtině. Pořadí pádů je také stejné, s jednou výjimkou,vokativainstrumentálmají v porovnání s češtinou opačné pozice: vokativ (v češtině 5. pád) je v polštině 7. pád a instrumentál (v češtině 7. pád) je v polštině 5. pádem.
V následujícím přehledu jsou uvedeny jejich názvy, které se opravdu užívají - oproti češtině, kde o nich častěji mluvíme podle jejich pořadí. V závorkách jsou pádové otázky, rovněž prakticky shodné s češtinou:
Stejně jako v češtině jsou dvě gramatická čísla:
Pravidla skloňování jsou velmi obdobná českému a sama o sobě téměř neztěžují českému porozumění polské promluvě nebo textu a naopak. Také jejich význam a užití ve větě je prakticky totožný. Zachoval se ale genitiv (2. pád, dopełniacz) v negativní existenciální větě (tzv.záporový genitiv; obdobně v ruštině), v češtině zaniklý, např. „Ten tu není.“ je polsky „Tego tu nie ma.“
Odstupňování společenského vyjadřování respektu je i gramaticky bohatší, než české.