Japonská císařská armáda

Japonská císařská armáda(Kjúdžitai: 大日本帝國陸軍,Šindžitai: 大日本帝国陸軍,Dai-Nippon teikoku rikugun) byla oficiální pozemní vojenskou složkouJaponského císařstvíod roku 1867 do roku 1945. Podléhalagenerálnímu štábu japonské císařské armády(参謀本部sanbó honbu) a ministru války. Generální štáb i ministr války podléhalicísaři, jakožto vrchnímu veliteli armády anámořnictva. Během výjimečného stavu nebo během války přecházely velitelské funkce císaře nacísařský generální štáb(大本営daihonei), ve kterém byli zastoupeni zástupci armády i námořnictva.
Běhemreforem Meidžise ozbrojené síly loajálnícísařisestávaly převážně zesamurajůknížectvíSacumaaČóšú. Poválce Bošin, svržení šógunátu (bakufu) a obnovení vlády císaře byla zjištěna potřeba vybudovat formálnější armádu, která by byla schopná čelitimperialismuZápadu. Ta měla být loajální císaři, místo předchozí loajalitě lokálním vůdcům.
Takto koncipovaná armáda se stala ještě více potřebnou pozrušení feudálních držav(han) v roce 1871. Vláda vyhlásila celonárodníbrannou povinnosta všichni muži ve věku od 21 do 40 let byli povinni sloužit v armádě tři roky. Tím se setřel stoletý rozdíl mezi kastou samurajů, kteří měli dříve právo nosit zbraň a sedláky, kterým naopak bylo nošení zbraní zakázáno. Nyní měli nosit zbraně všichni vojáci v armádě bez rozdílu původu. Každá obec měla vojenského úředníka, který vedl podrobné záznamy o jednotlivých domácnostech ve své lokalitě a posílal hlášení je na místní vojenské velitelství.
Raná císařská armáda se vyvíjela za asistencefrancouzskýchporadců, zejména druhéfrancouzské vojenské mise v letech 1872–1880a třetífrancouzské vojenské mise v letech 1884–1889. Po porážce Francie vprusko-francouzské válcehledala japonská vláda pomoc při budování armády ve vítěznémPrusku. Byli najati dva pruští vojenští poradci (majorJakob Meckel, kterého v roce 1888 nahradil von Wildenbrück, a kapitán von Blankenbourg). Ti měli od roku 1886 do dubna 1890 vycvičit generální štáb nové armády. Generální štáb císařské armády byl v prosinci 1878 přetvořen podle vzoru pruskéhoGeneralstabua podřízen přímo císaři. V roce 1881 byla v rámci armády vytvořena také policejní složkaKempeitai.
Dalším známý zahraničním konzultantem bylitalskýmajor Pompeo Grillo, který působil vosackéslévárně v letech 1884 a 1888. Toho v letech 1889 až 1890 vystřídal major Quaratezi.Nizozemskýkapitán Schermbeck v letech 1883 až 1886 pracoval na vylepšení pobřežní obrany.
V letech 1890 až 1918 Japonsko zahraniční vojenské poradce nevyužívalo. V letech 1918 až 1919 působila v Japonskučtvrtá francouzská vojenská mise, která byla požádána, aby pomohla s budováním japonských vzdušných sil.
Prvním zahraničním nasazením císařské armády (a císařského námořnictva) byla tchajwanská expedice v roce 1874. Jednalo se o trestnou výpravu, která byla reakcí na zabití 54 členů posádky ztroskotané obchodní lodě zRjúkjúmístními domorodci na jihozápaděTchaj-wanuv prosinci 1871.
Nový pořádek vedl k sérii nepokojů vyvolaných nespokojenými samuraji. Jedním z největších vyjádření nesouhlasu bylosacumské povstání, které vedlTakamori Saigó. Povstání přerostlo vobčanskou válkua bylo rychle potlačeno branci nově vytvořené císařské armády, vycvičenými a vyzbrojenými podle Západu. Paradoxně jádro císařské armády tvořilatokijskápolicie, která se skládala převážně z bývalých samurajů.
Císařský výnos vojákům a námořníkům (軍人勅諭Gundžin čokuju) z roku 1882 volal po loajalitě císaři a tvrdil, že rozkazy nadřízených velitelů mají stejnou vážnost jako rozkazy od samotného císaře. Tím byl deklarován blízký vztah armády k císařským institucím.
Vysocí vojenští představitelé měli právo přímého přístupu k císaři a pravomoc prezentovat jeho názory přímo vojsku.
V devadesátých letech 19. století se z císařské armády stala nejmodernější armáda v Asii: dobře vycvičená, vybavená a s vysokou morálkou. Jednalo se ale především opěšíarmádu, která v porovnání se svými evropskými protějšky zaostávala v dělostřelectvu ajízdě. Dělostřelectvo používalo děla koupená v Americe a v Evropě, ale těch bylo málo. Navíc výzbroj nebyla unifikovaná a tak se používala děla nejrůznějšíchráží, což kladlo další nároky nalogistiku.
První čínsko-japonská válkapropukla 1. srpna 1894. Během války se jak japonské císařské armádě, tak japonskému císařskému námořnictvu, podařilo porazit ozbrojené sílydynastie Čching. Na straně armády se na vítězství podílelo i to, že byla moderní silou branců, kteří byli dobře vybaveni a vycvičeni v porovnání se svými čínskými protějšky. Výsledkem střetu bylo, že Japonsko převzalo kontrolu nad ostrovemTchaj-wan, poloostrovemLiao-tungaPescadorskými ostrovy. Japonci nasadili do bojů na pevnině dvě armády a pět divizí – celkem 120 000 mužů.
V letech 1899 a 1900 se stupňovaly útoky „boxerů“ proti cizincům v Číně, které vyvrcholilyobležením diplomatické čtvrti v Pekingu. Takzvanáosminárodnostní aliance, která se vydala na pomoc obleženým cizincům v Pekingu, se skládala z vojáků Japonska,Ruska,Spojeného království,Francie,USA,Německa,ItálieaRakouska-Uherska. Japonská císařská armáda se podílela silou 20 300 mužů 5. pěší divize, což byl nejsilnější kontingent se všech aliančních sil. Vojáci 5. pěší divize byly součástíGaseleehoexpedice a zúčastnili se dobytíTchien-ťinu.
Rusko-japonská válka skončila naprostou porážkou ruských sil na pevnině i na moři a vedla k anektováníKorejev roce 1910.
Role Japonska v první světové válce na straně Dohody byla značně omezena naTichomoří,OceániiaČínu. Přesto si ještě v prvních počátcích konfliktu podmanili německé tichomořské kolonie.
Podle Washingtonská úmluvy (1922)Velká Británie,Francie,JaponskoaSpojené státyomezit stavbu válečných lodí a zrušit opevňování svých kolonií, avšak Japonsko tuto úmluvu ignorovalo a pokračovalo v industrializaci, jež mohla být provedena jen pomocí surovin, na mateřských ostrovech nedostupných (kaučuk, železnou rudu, měď, zinek, cín, nikl, uhlí a hlavně ropa). Tato motivace byla způsobena tím, že populace Japonska rostla rychleji, než schopnost státu své obyvatele uživit. Obchod mezi Japonskými ostrovy a tzv. „Jižní oblastí zdrojů“ (evropské a americké kolonie v Indonésii) však nemohl být v době mezinárodního napětí nebo válečného stavu zaručen.
Ve dvacátých letech získali Japonci vliv na čínského důstojníkaČang Cuo-lina, který byl faktickým vládcem Mandžuska. Japonsko posílalo Čangovi zbraně, munici, podpůrný materiál a vojenské poradce, ve snaze upevnit svůj vliv v Číně. V roce 1928 byl však Čang poražen generálemČankajškema japonští agenti Čanga zavraždili. Vedení Mandžuska se ujal jeho syn,Čang Süe-liang, který se však vymanil z vlivu Japonska a přísahal věrnost Čankajškově vládě.Kuantungská armáda(10 400 mužů) dostala rozkazy na přípravu invaze do Mandžuska, jež bylo bohaté na nerostné suroviny a úrodnou zemědělskou půdu.
V noci18. září1931provedli japonští agenti zinscenovaný bombový útok na svou jihomandžuskou železniční trať.Mukdenský incident, ze kterého byla obviněna místní čínská posádka, posloužil jako záminka k japonské invazi.19. záříbyl obsazenMukden(Šen-jang) a18. listopaduCicikar. Kuantungská armáda, posílená počtem 65 000 mužů obsadila za minimálního odporu ustupujících čínských vojsk do 5. února 1932 celé mandžuské území. 1. března byl vytvořen loutkový státMandžukuodo jehož čela byl jmenovánPchu-I, dříve poslední čínský císař. V prosinci Kuantungská armáda, posílená počtem 65 000 mužů porazila Číňany a obsadila zbytek Mandžuska. Tažení skončilo japonským triumfem a v následujících letech Japonsko vyslalo na zajištění tohoto území téměř 700 000 kolonistů. V odporu proti japonské okupaci pokračovalo asi 200 000 partyzánů avšak většinu jednotek se Japoncům podařilo rozprášit.
Japonsko vyčlenilo pro tažení na 300 000 vojáků, kteří byli dobře vyzbrojení i vycvičení. Číňané měli sice početnou armádu, ale špatný výcvik, nekvalitní výzbroj a absence námořních i leteckých sil je stavěla do velké nevýhody. V letech 1932–1936 následovali japonské akce v severní Číně, Vnitřním Mongolsku a Mandžusku za účelem destabilizace čínské vlády. 7. července 1937 došlo kincidentu na mostě Marca Pola– Japonci uměle vyvolané potyčky na předměstí Pekingu – jenž se stal záminkou pro vypuknutíDruhé čínsko-japonské války.
Japonská armáda rychle obsadilaTchien-ťiniPekinga postoupila na západ a jih. Na podzim se však postup začal zpomalovat kvůli prodloužení zásobovacích tras. 13. srpna se vŠanghajivylodilo 10 000 vojáků. V listopadu tři japonské armády zaútočili naNanking(hlavní město nacionalistů) a 13. prosince jej dobyly. Po několik týdnů bylo obyvatelstvo vystaveno teroru, během kterého docházelo k popravám, mučení a hromadnému znásilňování. Tento akt je známý jako „Znásilnění Nankingu“.
V roce 1938 zahájila císařská armáda ofenzívu naŽluté řecea pokračovala v dobývání čínských území. V červenci došlo keČangkufengskému incidentuze kterého byly obviněny (jako obvykle) sovětské pohraniční jednotky. Od 29. července do 11. srpna proběhlabitvu u jezera Chasan, která skončila na mrtvém bodě. V květnu 1939 napadla 6. armáda bez vyhlášení válkyMongolsko, jež bylo spojencem SSSR. 20. srpna zahájily sovětské jednotky pod velením generálaŽukovamohutný protiútok a vbitvě u řeky Chalchynjaponské síly obklíčili a naprosto zničili. Do té doby to byla největší japonská vojenská porážka. Nejvyšší velení si uvědomilo, že SSSR je příliš silný protivník a útočné operace proti Sovětskému svazu byly ukončeny.
V květnu 1940 byla zahájena ofenzíva v provinciiChu-pej, namířená proti nové baště nacionalistů –Čchung-čchingu. Došlo kprvní bitvě o Čchang-šaa císařská armáda utrpěla těžké ztráty. Vojáci byly vyčerpaní, unavení a potřebovali doplnit stavy. Bylo proto rozhodnuto vyhlásit mobilizaci a v červenci armáda povolala do zbraně jeden milion mužů (34 divizí). Následovalo masivní posílení bojových jednotek (hlavně Kuantungské armády). V září došlo ke kapitulaci Francie. Francouzská vláda odevzdala Japonsku po německém nátlakuúzemí Indočíny, společně s leteckými a námořními základnami. 27. září byl uzavřen pakt –Osa Berlín–Řím–Tokio. Ve snaze zastavit japonskou agresi vyvíjelyUSAna Japonsko nátlak prostřednictvím ekonomickýchembarg, uvalených na export železné rudy, mědi, niklu, strojů a zařízení k těžbě ropy. Japonci tyto sankce ignorovali a dále pokračovali ve své expanzi.
13. dubna 1941 uzavřeli Japonsko a Sovětský svaz dohodu o neútočení.Spojené státyzvýšily tlak a uvalili na Japonsko plíživé ropné embargo. Dodávky ropy začaly být postupně snižovány. V září došlo kdruhé bitvě o Čchang-ša, jež skončila vítězstvím Číňanů a zároveň došlo k oficiálnímu schválení ropného embarga vládou USA. Bez domácích ropných zdrojů Japonsko zůstat nemohlo a už 6. září byli schváleny plány na invazi doNizozemské východní Indie. 16. října byl generálHideki Tódžójmenován ministerským předsedou, ministrem války a ministrem vnitra zároveň. 7. prosince uskutečnil admirálIsoroku Jamamotona americkou tichomořskou flotilu vPearl HarbornaHavajských ostrovechmohutný letecký útok. USA vstoupily do války.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuImperial Japanese Armyna anglické Wikipedii.