Sviňuchovití

Sviňuchovití(Phocoenidae) ječeleďmalýchozubenýchkytovců, kteří se vyskytují vpelagických, pobřežních i říčních vodách oboupolokoulí. Vzhledem i velikostí připomínajídelfíny, jsou však příbuznějšínarvalovitým. Tato nevelká čeleď zahrnuje sedmdruhůve třechrodech. Sviňuchy se vyznačují podsaditým krátkým tělem do délky 2,5 m, krátkou (v případě roduNeophocaenaabsentní) hřbetní ploutví, kuželovitou hlavou bez protažených čelistí a početnými zuby s dvou až tříhrotým zakončením připomínajícím zuby suchozemských savců. Jedná se o plachá zvířata, o jejichž biologii toho není příliš známo. Dobře prostudovaná je hlavněsviňucha obecnáobývající severní částiTichéhoiAtlantského oceánuvčetněBaltského,ČernéhoaEgejského moře.
Jedná se převážně o samotářská zvířata, občas utváří menší skupinky. S výjimkou samice s mládětem udržují jen dočasné, flexibilní sociální vazby.Březosttrvá kolem 11 měsíců, samice vrhají jedno mládě jednou za 1–3 roky. Jídelníček sviňuch se liší podle druhu a zahrnuje menšírybky,desetiramenatceikorýše. Nejedná se o příliš zdatné potápěče, typicky se ponořují do maximální hloubky několika desítek metrů na dobu do několika minut, i kdyžsviňucha běloploutváse umí potopit i do 500m hloubek. Hledání a identifikace potravy probíhá zrakem aecholokací. Sviňuchy ohrožuje hlavně rybolovtenatovými sítěmi, do kterých se mohou snadno zamotat a utonout, a rušivé vlivy člověka, jako je lodní doprava, znečištění moří nebo výstavba v pobřežních oblastech. Nejohroženějším druhem jekriticky ohroženásviňucha kalifornská, jakoohroženáje hodnocena sviňuchaNeophocaena asiaeorientalis, asviňucha hladkohřbetáje považována zazranitelnou.
O sviňuchách se zmiňuje jižAristotelésve svém díleZkoumání živočichů(lat.Historia animalium), kde se snažil vytvořit klasifikační kategorie pro všechno živé od rostlin po člověka. Jednou z takových kategorií byli i kytovci zahrnujícíplejtváka myšoka, delfíny a sviňuchy, potažmo sviňuchy obecné, které se vyskytovaly a stále vyskytují v Černém a Egejském moři a podél Atlantského pobřeží. Tyto sviňuchy byly Evropanům přirozeně známy jako první.Na Aristotela navázalPlinius starší, který rovněž sviňuchy zařadil mezi kytovce. Francouzský přírodovědec 16. stoletíPierre Belonv roce 1551 publikoval ilustraci sviňuchy obecné společně s ilustrací embrya sviňuchy v placentě, což by mohlo vypovídat o tom, že měl možnost sviňuchu pitvat.
O sviňuchách se zmiňoval i francouzský přírodovědecGuillaume Rondelet, anglický přírodovědecSamuel Collinsnebo britský filosof a přírodovědecWalter Charleton. Anglický anatomEdward Tysonzase poměrně podrobně popsalnervový systémsviňuch. Podle Tysona sviňuchy představovaly mezičlánek mezi suchozemskými savci a rybami.Jeden z prvních anatomických popisů dýchacích cest kytovců podal v roce 1671 John Ray na základě pitvy sviňuchy.
Za formální autoritu sviňuchovitých se považuje britský biologJohn Edward Gray. Gray v roce 1825 publikoval pracovní návrh rozdělení savců do čeledí atribů, ve kterém sviňuchy představovaly skupinu s názvem Phocaenina v rámci čeledi delfínovitých (Delphinidae).Raní autoři 20. století, jako byli americký zoolog a botanikGerrit Smith Miller Jr.(1923) nebo americký přírodovědecRemington Kellogg(1928), nejenže nevyčlenili pro sviňuchy samostatnou čeleď, nepřiřadili jim ani status podčeledi. O něco pozdější autoři, jako je nizozemský přírodovědec Everhard Johannes Slijper (1936) nebo dvojice britských autorů P. E. Purves a F. C. Fraser (1960), již klasifikovali sviňuchy jako samostatnou čeleď, což je do té doby v zásadě respektováno širší vědeckou komunitou.
Název čeledi Phocoenidae je variantou latinskéhophocaenanebo řeckého φώκαινα (phokaina), což v obou případech znamená „sviňucha“.V anglickém jazyce se sviňucha označuje jakoporpoise, což je odvozeno z latinskéhoporcus(„prase“) apiscus(„ryba“).Podobně i v dalších jazycích včetně češtiny má pojmenování čeledi spojitost s prasetem.V češtině výraz sviňucha použil jižJan Svatopluk Preslve svém klasickém díleSsavectvo.
Sviňuchovití se tradičně rozdělují do tří rodů, kterými jsouNeophocaena,PhocoenaaPhocoenoides. V minulosti sice došlo k pokusům zařaditPhocoenoideskPhocena(např. Simpson (1945)), avšak tyto rody jsou natolik odlišné, že je moderní taxonomie vyčleňuje zvlášť.Počet rozeznávaných druhů v rámciNeophocaenaje již delší dobu předmětem taxonomických debat.Původně se jednalo o jeden druh se třemi poddruhy, od roku 2011 se začal rozeznávat jako samostatný druhNeophocaena asiaeorientalis, který zahrnuje sladkovodní poddruhasiaeorientalisz čínské řekyJang-c’-ťianga východoasijský poddruhsunameri.Rozdělení do dvou druhů potvrdila i studie z roku 2016, která ukázala, že mezi těmito druhy není žádnýgenový tokjiž od posledního glaciálního maxima (cca před 18 000 lety) a říční poddruh disponuje unikátními genetickými adaptacemi.Společnost pro mořskou mammalogii(The Society for Marine Mammalogy) rozeznává následujících sedm druhů sviňuch ve třech rodech:
Vedle výše zmíněných recentních rodů a druhů se ke sviňuchám řadí i řada fosilních taxonů jako:
Sviňuchovití se řadí meziozubenékytovce. I přes vizuální podobnost s delfíny nepředstavují nejbližší příbuzné sviňuch delfínovití, nýbržnarvalovití.Delfínovití, sviňuchovití a narvalovití utváří nadčeleď Delphinoidea, jejíž bazálním kladem jsou delfínovití, takže narvalovití a sviňuchovití představují později odvozenousesterskou skupinu.Sviňuchovití se od narvalovitých vydělili snad někdy před 15 miliony lety.Nejstarším známým představitelem sviňuch je pozdně miocenníSalumiphocaena stocktoni, jejíž fosilie z jižní Kalifornie byly datovány do doby před asi 11 miliony lety.Jedním z bazálních zástupců je i sviňuchaPterophocaena nishinoi, jejíž fosilizované pozůstatky z doby před 9,2–9,3 miliony let byly objeveny v Japonsku.
Až někdy do pozdního miocénuči pliocénubyli sviňuchovití (podobně jako delfínovití) druhově chudou skupinou a k jejich rapidní speciaci došlo až v následujícím období v souvislosti s významnými environmentálními změnami, jako byli změna klimatu a změny v oceánském proudění a produktivitě živin.Genetické i morfologické analýzy opakovaně ukázaly, že bazální linií sviňuch je rodNeophocaena.K vydělení ostatních sviňuch do samostatných linií došlo v posledních 4 milionech letech a genetické analýzy u některých druhů ukazují na řadu významných genetickýchkryptickýchlinií.Hypotéza relativně recentní speciace sviňuch je podpořena i výsledky z morfologických studií.Rozsáhlá studiemitochondriální DNAz roku 2020 odhalila mezi sviňuchami následující vztahy:
U tichomořského pobřeží Severní Ameriky byli zaznamenánikřížencisviňuchy obecné a sviňuchy běloploutvé.
Všechny sviňuchy jsou vzhledem k ostatním kytovcům poměrně malé, žádná z nich svou délkou nepřesahuje 250 cm.Nejmenším zástupcem sviňuchovitých je sviňucha kalifornská, která dosahuje maximální délky 150 cm a váhy 50 kg,což z ní činí vůbec nejmenšího kytovce na světě.Největším zástupcem sviňuch je sviňucha běloploutvá.I přes relativně malou délku působí těla sviňuch robustním dojmem, a to mj. díky strmému vysokému čelu a kuželovité hlavě. Pigmentace kůže se liší podle druhu.Barva kůže se pohybuje od bílé přes různé odstíny šedé až po namodralou a černou.Většina sviňuch má kolem oka tmavou skvrnu různé intenzity a jejich těla jsou zbarvenaprotistínově, tzn. horní strana je tmavší než spodní. Na rozdíl od delfínovitých zcela postrádají externírostrum(též zvané zobák), tzn. jejich čelisti nejsou protažené jako u delfínů.Liší se i zuby sviňuch, které se na rozdíl od kuželovitě tvarovaných zubů delfínů nápadně podobají zubům suchozemských savců – jsou bočně zploštělé, lopatkovitého tvaru a zakončeny nevýraznou dvou až tříhrotou korunkou, která bývá nejlépe vyvinuta v zadní části chrupu.Celkový počet zubů se pohybuje mezi 60–120.
Ploutve jsou relativně krátké. U roduNeophocaenadokonce zcela chybí hřbetní ploutev. Malá velikost (nebo dokonce absence hřbetní ploutve) je patrně důsledkem termoregulačních potřeb, jelikož sviňuchy disponují jen velmi malými těly na to, v jak studeném prostředí se pohybují (srv. např. s mnohonásobně většímiplejtvákynebovelrybami). Lebka i postkraniální kostra vykazují silné znakypedomorfózy, tzn. lebka a kostra dospělce silně připomínají spíše nedospělého jedince.Sviňuchy mají 7 krčních obratlů, z nichž hned několik srůstá v jeden kosterní útvar.Vedle 7 krčních obratlů mají 13–18 hrudních, 11–27 bederních a 28–49 ocasních obratlů.
Nezvyklým morfologickým znakem sviňuch s výjimkou sviňuchy běloploutvé jsou kožní hrbolky (tuberkule, lat.tuberculum) podél náběžné hrany hřbetní ploutve. Tyto hrbolky obvykle vyrůstají v několika řadách a objevují se již krátce po narození. Jsou přítomny dokonce i u roduNeophocaena, jehož zástupci sice postrádají hřbetní ploutev, avšak hrbolky se objevují v místě, kde jiným druhům hřbetní ploutev vyrůstá. Funkce těchto hrbolků není jasná, může souviset s hydrodynamickou funkci.Neophocaenasp. jsou jediné sviňuchy s jasně viditelnýmmelounem, který je vypouklý podobně jako ukulohlavců.
Sviňuchy se vyskytují v pobřežních vodách severního Atlantiku, západní částiIndo-Pacifiku, severním Tichém oceánu, kolem Austrálie a Nového Zélandu a podél jižního pobřežíJižní Ameriky.Sviňucha obecná se vyskytuje i v Černém a Egejském moři.Zvláštní případ představuje sviňuchaNeophocaena asiaeorientalissubsp.asiaeorientalis, která je jediná sladkovodní sviňucha. Vyskytuje se pouze v povodí řekyJang-c’-ťiang.
Většina druhů obývá mělké pobřežní vody,některé druhy se vyskytují i na otevřeném moři. Areály výskytu druhů se příliš nepřekrývají a maximálně lze na jedné lokaci zahlédnout dva druhy, takže pro jejich rozlišení v terénu lze typicky využít lokaci jejich výskytu.
Sviňuchy patří k méně známým kytovcům. O ekologii některých druhů, jako je sviňucha černá, jižní nebo kalifornská, je známo jen minimálně množství informací a i ty známé vědomosti jsou často založeny jen na jedincích uvíznutých na mělčině. Naopak k nejlépe prostudovaným druhům patří sviňucha obecná aNeophocaenasp.Studium sviňuch stěžuje i jejich plachá povaha. Typicky je u hladiny k vidění jen část jejich hřbetu, který se na okamžik objeví.Takřka nikdy nevyskakují nad hladinu moře tak, že odhalí celé tělo, což hlavně v terénu na dálku ztěžuje rozpoznat, že se vůbec jedná o sviňuchu.Výjimkou je sviňuchy běloploutvá, která se projíždí na vlnách za loděmi a produkuje výraznouvýdechovou fontánuze svého dýchacího otvoru.Ježdění na lodních vlnách se u sviňuchy běloploutvé patrně vyvinulo z ježdění ve vlnách za velkými kytovci.
Typické chování u hladiny sestává z několika nenápadných vystrčeních hřbetu, po kterém následuje ponoření.Během lovu se potápí na 1–4 minuty, při přeplouvání mezi lokacemi na 15–30 vteřin.U sviňuchy obecné byla naměřena průměrná hloubka ponorů kolem 14–41 m, nejvíce 226 m. Nejdelší ponor měl 5 minut a 21 vteřin.Sviňucha běloploutvá se může potopit až do 500m hloubek.Na krátkou vzdálenost dokáže vyvinutou rychlost až 54 km / h, pročež je považována za nejrychlejšího malého kytovce.
U sviňuchy obecné bylo zjištěno, že má kognitivní kontrolu na svým srdečním tepem, který dovede během ponorů snížit v průměru o 15–26 %.To by mohlo vysvětlovat, proč jsou někteří kytovci včetně sviňuch citliví na zvukové znečištění; pokud je jejich ponor náhle vyrušen neznámým nebo hlasitým zvukem, mohou zpanikařit a vynořit se až příliš rychle, což může mít za následek vznikdekompresní nemoci, která může skončit i smrtí, nebo může kytovce dezorientovat natolik, že u nich dojde kuvíznutí na mělčině.Kpredátorůmsviňuch patří hlavněkosatka draváa velké druhyžraloků.U nizozemského pobřeží byly zaznamenány i útokytuleně kuželozubéhona sviňuchy obecné.
Sviňuchy se pohybují samostatně nebo v malých skupinách, což je jen jeden z dalších výrazných rozdílů oproti většině delfínovitých, kteří mohou formovat poměrně početná stáda.Samotářství sviňuch a relativně slabá sociální pouta jsou odvozována z přímých pozorování i z uvíznutí na mělčině, ke kterým u sviňuch typicky dochází samostatně(srv. skulohlavci, kteří jsou vysoce sociální se silnými vazbami a často u nich dochází k masovým uvíznutím).Výjimečně byla pozorována velká stáda sviňuch o stovkách jedinců, avšak takováto uskupení nemívají dlouhého trvání. Socialita sviňuch je patrně značně flexibilní bez pevných, stálejších pout; čestnou výjimkou je pouze samice s mládětem.
Dobabřezostise pohybuje kolem 11 měsíců.Jak již bylo zmíněno, sviňuchy jsou svým vzrůstem velmi malé, což není v chladných vodách, kde se vyskytují, ideální z hlediska jejich termoregulace. Potřeba větších těl se však odráží v růstu a dosaženípohlavní dospělosti, které svou rychlostí předčí leckteré delfínovité. Tak např. sviňucha obecná dosahuje pohlavní dospělosti již ve 3. roce života;delfín skákavýse v tomto věku stále pohybuje po boku své matky. Doba laktace se liší podle druhu, avšak nepřesahuje dva roky. Jak sviňucha běloploutvá, tak sviňucha obecná se mohou rozmnožovat dokonce každoročně, a samice jsou nezřídka březí v době, kdy ještě kojí.Běžně se však rozmnožují méně často.Sviňuchy se dožívají kolem 20 let.Nejstarší známá sviňucha obecná se v zajetí dožila 28 let.
Jídelníček sviňuch se liší podle druhu a zahrnuje menšírybky,desetiramenatceikorýše.Zatímco většina pobřežních sviňuch jako sviňucha obecná nebo sviňucha černá požírají hlavně menší pelagické hejnovité rybky (ančovičky,sledě,huňáčky), sviňucha běloploutvá se živí hlavněmezopelagickýmirybami.V případě, že hustota výskytu kořisti je malá, sviňuchy typicky loví samostatně, avšak při velké hustotě výskytu ryb mohou při lovu utvářet neforemná uskupení. Menší potravu požírají celou, větší kořist porcují zuby. Sviňucha černá sežere kolem 3–5 kg potravy denně, sviňucha běloploutvá 10–12 kg.
K hledání kořisti používají zrak aecholokaci. Zatímco nízkofrekvenční klikání sviňuchy obecné patrně slouží k sestavování kognitivního obrazu bezprostředního okolí, vysokofrekvenční zvuky jsou spojovány s hledáním a identifikací konkrétních předmětů včetně kořisti. Ostatní sviňuchy patrně vydávají podobné zvuky.
Sviňuchy patří k častým obyvatelům pobřežních oblastí, takže v řadě lokalit včetně severní Evropy anebo severní Ameriky patří sviňuchy k prvním kytovcům, které lidé zahlédnou z místního trajektu nebo dokonce i z pobřeží.Vzhledem k plaché povaze sviňuch je však k jejich pozorování nutná dávka trpělivosti a i trochu štěstí.
Na všechny druhy sviňuch má neblahý vliv člověk a jeho aktivity. Míra tohoto vlivu se liší podle druhu. Tak například sviňuchy žijící v pobřežních vodách jsou neblaze ovlivněny změnami, degradací i destrukcí přirozených stanovišť. Snad nejvíce se podobná ohrožení projevují na populacích sviňuch z roduNeophocaena, které trpí mj. odstraňováním sedimentů z pobřežního dna, rekultivací (zabíráním) pobřežních oblastí pro výstavbu, znečištěním a  stále vzrůstajícími aktivitami v lodní dopravě.Neophocaena asiaeorientalissubsp.asiaeorientaliszJang-c’-ťiangje jižohrožená. Na dramatický úbytek její populace má neblahý dopad rychláindustrializaceoblasti způsobenápřelidněníma neregulovaným rybářstvím.Všechny sviňuchy jsou totiž velmi náchylné k zamotání do rybářských sítí.
Zdaleka největší nebezpečí představujítenatové sítě.Zamotání do tenatových sítí anechtěné uloveníjsou hlavními důvody, proč jekriticky ohroženásviňucha kalifornská, jejíž populace se již počítá v nižších desítkách.Antropogenní typy ohrožení se promítají i do tak rozšířené a početné sviňuchy, jako je sviňucha obecná, jejíž populace je sice hodnocena jakomálo dotčená, avšak i jí se týká hrozba nechtěných úlovků, zamotání do sítí nebo např. vyloučení z určitých oblastí následkem zvukového znečištění. Zvláště se může jednat o zvuková zařízení používaná v oblasti lososích farem, jejíž cílem je zaháněníploutvonožcůz oblasti, nebo hlučná vrtací zařízení používaná při hloubení děr pro sloupyvětrných elektráren.Podobně jako ostatnímořští savci, i sviňuchy jsou náchylné na akumulaci těžkých kovů v těle a orgánech, které se do nich dostávají z potravy.Zmíněné typy lidských aktivit mohou vést i k uvíznutí na mělčině. U sviňuchy obecné byla již zaznamenána zvyšující se frekvence uvíznutí např. v Nizozemía Irsku.
Řada druhů sviňuch je již po staletí lovena lidmi a některé druhy jsou místně stále loveny. Tak např. u pobřeží Dánska byly sviňuchy obecné loveny již od 14. století. Jen mezi lety 1834–1874 bylo každoročně uloveno kolem 1000 sviňuch obecných. Lov ustal až počátkem 20. století.Sviňuchu obecnou lovily i domorodé komunitySeverní Ameriky,IslanduneboGrónska. V moderních dobách se s lovem sviňuch obecných pokračuje v Grónsku a naFaerských ostrovech. Jen v Grónsku bylo mezi lety 1990–2017 každoročně odloveno 2200 sviňuch obecných, data z Faerských ostrovů chybí.Sviňucha běloploutvá je stále ve velkém harpunována v mořích severního Japonska. Rozsah tohoto lovu není zcela jasný.Sviňucha černá je lovena perskými rybáři, kteří místní sviňuchy harpunují na maso pro lidskou konzumaci nebo pro návnadu narybyažraloky, jako ježralok modrýnebomako.
S výjimkou sviňuchy kalifornské jsou všechny sviňuchy chráněnyBonnskou úmluvou.Sviňucha kalifornská, hladkohřbetá aNeophocaena asiaeorientalisjsou chráněny i v rámciCITES.Lokální ochranu poskytují i některé další smlouvy. Např. sviňucha obecná je ještě ochraňována v rámciDohody o ochraně malých kytovců Baltského moře, severovýchodního Atlantiku, Irského moře a Severního moře(ASCOBANS)nebo Dohody o ochraně malých kytovců Černého a Středozemního moře a přilehlé oblasti Atlantiku (ACCOBAMS).Na ochraněNeophocaena asiaeorientalissubsp.asiaeorientalispracují čínští vědci z Hydrobiologického institutu Akademie věd zWu-chanu, přidružených institucí aSvětového fondu na ochranu přírody. K ochranným opatřením poddruhu paří mj. vědecký výzkum, založení rezervací pro říční sviňuchy nebo podpora místních ekonomik na řece Jang-c’-ťiang, aby místní nebyli tolik závislí na rybolovu.
Pro ochranu sviňuchy kalifornské před vyhynutím byla vytvořena Mezinárodní komise pro záchranu sviňuchy kalifornské (Comité Internacional para la Recuperación de la Vaquita; CIRVA) se sídlem v Mexiku.Jedním z velkých úspěchů v ochrany sviňuchy kalifornské byl oficiální úplný zákaz používání tenatových sítí v oblasti; ty jsou nicméně vKalifornském zálivupoužívány nadále při lovusmuh MacDonaldových, jejichžplynové měchýřejsou vysoušeny a pašovány do Číny, kde jsou považovány za delikatesu. Přežití druhu proto závisí na potlačení těchto nelegálních aktivit.
Jedním z praktických ochranných opatření na ochranu sviňuch přímo v terénu je používání zvukových alarmů na odhánění sviňuch při rybolovu tenatovými sítěmi.V místech vysokého počtu nechtěných odlovů sviňuch jsou tato zařízení dokonce vyžadována.
I když sviňuchovití nejsou chováni zdaleka tak často jako delfínovití,jejich chov není ojedinělý. První pokusy o chov sviňuchy obecné se datují snad již do 15. století, kdy se o jejich držení snažily evropskémenažerie. Od konce 19. století, kdy se začala rozmáhat velká veřejně přístupná akvária, došlo k častějším chovům sviňuchy obecných. Typicky se jednalo o nechtěně ulovené jedince, kteří však nedokázali v zajetí přežít příliš dlouho. Z asi 150 známých případů chovu sviňuch obecných jen kolem 20 z nich bylo cíleně odchyceno pro držení v zajetí; v ostatních případech se jednalo o nechtěné odchyty. Historicky největším chovatelem sviňuch obecných je Dánsko, kde bylo pro vědecké účely do zajetí vzato již kolem stovky sviňuch obecných. Asi polovina z nich zemřela do měsíce a k roku 1984 nejdéle žijící jedinec zemřel ve věku 14 měsíců.K historicky prvnímu narození mláděte sviňuchy obecné, které bylo i počato v zajetí, došlo v roce 2007 v Nizozemí, v roce 2009 se narodilo mládě i v Dánsku.VeVancouverském akváriuv Kanadě byla v letech 2008–2017 držena samice sviňuchy obecné, samec byl chován v letech 2011–2016. V obou případech byly sviňuchy vzaty do zajetí poté, co došlo k jejich uvíznutí na mělčině.
Neophocaena asiaeorientalissubsp.sunamerise docela běžně chová v Japonsku. V roce 1984 se uvádělo, že v Japonsku bylo chováno 94 sviňuch. K roce 1986 tři japonská zařízení sviňuchy dokonce rozmnožovaly a bylo zaznamenáno 5 narození v zajetí. Tři mláďata zemřely krátce po porodu a jen dvě se dožila věku několika let.SviňuchaNeophocaena asiaeorientalissubsp.asiaeorientalisje chována ve třech zařízeních v Číně – v semi-přírodních rezervacích ve dvoumeandrechřeky Jang-c’-ťiang a v delfináriu Baidži ve Wu-chanu.V roce 2005 se ve Wu-Chanu po 9 letech chovu narodilo první mládě.
Jeden z posledních zoufalých pokusů zachránit sviňuchu kalifornskou od vyhynutí si kladl za cíl založení populace této sviňuchy v zajetí, kde by mohlo dojít k odchovům. V roce 2017 bylo odchyceno mládě, které však brzy po odchytu začalo vykazovat takovou míru stresu, že bylo brzy propuštěno. Nedlouho nato došlo k odchytu samice, která brzy na to zemřela, a program tak byl zastaven.
V zajetí bylo chováno i několik sviňuch běloploutvých. Poprvé se tak stalo v roce 1956, kdy byl jedinec nechtěně odchycen u kalifornského pobřeží a vzat do floridskéhoMarinelandu, kde zemřel krátce po převozu. Neblaze skončily i další pokusy o chov sviňuch běloploutvých v zajetí – tito kytovci typicky zemřeli do několika dní po převozu.Sviňucha jižní byla vzata do zajetí pouze jednou, a sice v Austrálii v roce 1967; i ta zemřela krátce po převozu.Podobně i sviňucha černá byla vzata do zajetí pouze jednou; přežila 9 dní.