Dějiny hudby

Dějiny hudbyjsou patrně stejně dlouhé jako dějiny lidskécivilizace. Studuje jemuzikologie, byť ta je zaměřena zvláště nazápadní klasickou hudbua hudbu jako obecnější jev studují spíšesociální vědyjakokulturní antropologie,etnologie,kulturologie,kulturální studiačisociologie. Většina antropologů a kulturologů hudbu považuje zaantropologickou konstantu, tedy něco, co se vyvine v každé společnosti (doposavad byla hudba zaznamenána i u všech izolovaných kmenů), a co patrně vzniklo již na počátku lidské kultury, jakkoli je velmi obtížné studovat dějiny hudby před vynálezem záznamových zařízení anotovýchzápisů. Klíčem pro takové studium jsou předpokládané stopy hudební tradice v současných žánrech aarcheologickénálezy hudebních nástrojů, nebo toho, co za ně považujeme. Předpokládá se, že hudba nebyla původně samostatným kulturním jevem, ale rozvíjela se ponejprve v rámcináboženství, respektivemagicko-náboženskýchrituálů. K tomu alespoň poukazuje studiumpřírodních národů. K první výraznější separaci hudby a náboženství patrně došlo vantické civilizaci, pospolu sesekularizacídivadla. Ještě na počátkustředověkuměla hudba ovšem především náboženský význam i v evropské kultuře, nakonec ale zde došlo k osamostatnění, což dalo vzejít klíčovému jevu dějin hudby, tzv. západníklasické (vážné) hudbě, jakkoli vedle ní i v Evropě zřejmě vždy existoval spodní proud hudbylidové(jež byl pochopitelně s vážnou hudbou v neustálé interakci). Západní vážná hudba ovlivnila i jiné kultury, spolu s evropskoukolonizacía rozvojem moderní civilizace aglobalizace, jakkoli si některé kulturní okruhy uchovaly velmi svébytné vlastní tradice, které pohlcení západní hudbou dlouho vzdorovaly (např.Japonsko). Na začátku 20. století však došlo k dalšímu velkému přelomu, kdy byla vážná hudba vytlačena z hlavního proudujazzema začala se psát nová tradice, jejímž hlavním směrem se stalo to, co bývá nazývánopopulárníarockovou hudbou. Ty lze považovat za jedny z prvních plně globálních kulturních jevů vůbec. I když si zachovávají místní specifika, společný základ je velmi patrný.
Zastředověkouhudbu bývají označovány již počátky hudbykřesťanské, silně ještě spjaté s antikou. Příkladem může býtHilarius z Poitiers(310 – 368), který využíval čtyř základníchřeckých stupnicpodobně jako písně, které byly zpívány v pohanských chrámech a na scéně světských divadel, avšak psal k nim křesťanské texty. Skládání duchovních písní se věnoval takésvatý Ambrož, prvníarcibiskup milánský(340 – 397). I jeho písně napodobovaly antické vzory. Nápěvy k nim byly komponovány v řeckém slohu bez metrické formy, tedy všechny noty byly stejně dlouhé. Významným mezníkem vývoje hudby v raném středověku bylo, když dalpapežŘehoř Veliký(540 – 604) kodifikovat a kanonizovat několik stovekliturgickýchzpěvů a nařídil, že přibohoslužbáchje smějí zpívat jen vycvičení a vzdělaní kněží, a že liturgický zpěv musí být jednohlasý a bez doprovodu hudebního nástroje. To nadlouho zastavilo vývoj evropské hudby, nicméně přivedlo k dokonalosti jednu linii, zvanougregoriánský chorál.Z různých lidových ohlasů na něj pak vznikaly první lidové duchovní písně, k nimž patří i českýstaroslověnskýchorálHospodine, pomiluj ny. Jednohlasnost byla přísně dodržována až do 11. století, kdy se prosadilvícehlas, což způsobilo hudební revoluci. Gregoriánský chorál je dnes znám právě ve své vícehlasé podobě. Období rozvinutého vícehlasu (od12.do prvních desetiletí14. století) se nazýváars antiqua. Nejdůležitějšími hudebními formami tohoto období jsoumoteta,conductusa dva typyrondelu. První etapa tohoto období je nazývánaNotredamskou školou, jejímž nejdůležitějším přínosem bylo vytvoření formyorganum puruma zdokonalení skladebné technikydiscantus. Posledním obdobím středověké hudby je tzv. „nové umění“, tedyars nova, jehož nejvýznamnějším přínosem je svěžímelodika, rozmachinstrumentace,rytmu, větší zájem o vertikální vztahytónůa výrazný pokrok vnotaci. Dochází k emancipaci a rozvojiharmonie, jakožto plnohodnotné součásti základních hudebních atributů. Jedním z druhů středověké hudby je i světská lidová píseň, která byla základem pro vznik evropské lidové hudby jako takové. Existovala sice nesporně již mnohem dříve, ale teprve z rozhraní9.a10. stoletípocházejí první dochované památky, například sbírkaCarmina Burana. Později tento druh hudby obohatilo rytířské básnictví a zpěvtrubadúrůaminnesengrů. Dědictvím středověku je rovněžnotace, která má kořeny v 9. století.Základní její formou jsouneumy, od13. stoletíchorální notya poslézemensurální notace. Za zakladatele mensurální notace se považují autoři sbírky starého vícehlasuMagnus liber organi(chybně překládánoVelká varhanní kniha), kapelnícimariánského chrámuvPaříži,Magister LeoninusaPerotinus Magnus. Výrazný pokrok vnotacipřinesl teoretikPhilippe de Vitrydiferenciací délkytónůarytmů.
Renesanční hudba (zhruba 1400-1600) navázala na antiku důrazem naharmoniia konsonantností, tedy vzájemným provázáním všech částí díla. Typickou se stalapolyfonie. Hudba začala sloužit k mnohem osobnějšímu vyjádření skladatele, již se nemusel držet tolik náboženské tematiky, ani přísných pravidel gregoriánské epochy. Základními žánry bylymše,motetaa později imadrigal. Nakročením k opeře byly monody. Celou epochu, hudbu nevyjímaje, ovlivnil vynálezknihtisku. V hudbě umožnil mnohem větší a rychlejší šíření notací po světě.
Evropská renesanční hudba má tři epicentra. Klíčové bylo v oblasti meziFranciíaNizozemím, hudební věda většinou hovoří o tzv.franko-vlámské škole. Klíčovým představitelem její první generace bylGuillaume Dufay, druhéJohannes Ockeghem, třetíJosquin Desprez, čtvrtéJacobus Clemens non Papaa páté pakOrlando di Lasso, patrně nejvýznamnější představitel celé této tradice. Z dalších franko-vlámských hudebníků lze jmenovatJacoba Obrechta,Gillese BinchoisečiAntoine Busnoise.
Druhou významnou školou bylaitalskábenátská škola. K ní patřiliGiovanni Gabrieli,Adrian Willaert,Andrea Gabrieli,Cipriano de Rore,Claudio MeruloneboGioseffo Zarlino. Třetí epicentrum renesanční hudby vzniklo vAnglii, kde ji reprezentovaliWilliam Byrd,Thomas Tallis,John DowlandaJohn Dunstable.
Nejvýznamnějším autorem epochy se stal ovšem muž stojící do značné míry mimo tyto školy, respektive pozoruhodně kloubící tradici vlámskou s tradicí italskou:Giovanni Pierluigi da Palestrina.Zcela zvláštní postavou renesanční hudby je takéCarlo Gesualdo, jehož dílo docenily ovšem až pozdější generace. Zvláště pro romantiky 19. století se stal přitažlivým tématem díky svému dramatickému životnímu osudu a vnitřní rozervanosti.
KdyžJacopo Perisložil skladbuDafne, která je považována za prvníoperu, šlo o důležitý signál přechodu k nové éře, baroku. Za podobně hraniční postavu je považovánJan Pieterszoon Sweelincka zvláštěClaudio Monteverdi.
Barokní evropská hudba oproti renesanční zesložitěla. Typickou se stala zpěvnost a emocionální působivost – hlavním úkolem barokní hudby je přenášet pocity na posluchače.Je charakterizována použitím komplexu tonálníhokontrapunktua použitímbasso continua, neboli souvislé basové linky. Ve vícehlasé vokální skladběcanzonase formovaly počátkysonátové formy, stejně jako formálnější představa ovariacích. Tonalitaduramolljako prostředek pro zvládnutídisonancea chromatismu v hudbě nabývají plného tvaru.
Během barokní éry došlo ke zvýšení popularity hudby hrané na klávesové nástroje, jako bylocembaloavarhany;houslea rodina strunných nástrojů získaly podobu, která zůstala dodnes zachovaná. Od dřívějších hudebních a dramatických forem se začala odlišovatoperajako inscenované hudební drama a běžnějšími se staly vokální formy jakokantátyaoratoria.
Je zjevné, že k novým epicentrům hudby začalo patřitNěmecko, jak dosvědčuje především díloJohanna Sebastiana Bacha, patrně nejvýznamnějšího skladatele epochy, neboGeorge Friedricha Händela, jakkoli ten nakonec působil na britských ostrovech. Ve Francii hudební baroko rozvíjel zejménaJean-Baptiste Lully, v AngliiHenry Purcell. Významnou roli si nadále udržovala Itálie, zvláště díkyAntonio Vivaldimu. Prvně do vývoje hudby výrazně zasáhla takéstřední Evropa, včetněčeských zemí, díky autorům jako bylJan Dismas ZelenkaneboHeinrich Biber.
Nejvýznamnějšími a nejtypičtějšími barokními skladbami jsou BachovyBraniborské koncertyaDobře temperovaný klavír, Vivaldiho soubor čtyřhouslových koncertůnazvanýČtvero ročních doba HändelovooratoriumMesiáš.Barokní operanaopak časem spíše upadla v zapomenutí.
Klasicistní hudbu označují hudební odborníci většinou za zklidněnější, racionálnější a hravější oproti hudbě barokní. Alespoň, co se týče hlavního autora této epochy,RakušanaWolfganga Amadea Mozarta, jednoho z nejslavnějších hudebníků všech dob.Mozart také prokázal rostoucí roli střední Evropy v hudebním světě na straně jedné a německo-jazyčného prostoru na straně druhé.
Klasicistní umělci semelodickyaharmonickysnažili o ucelené a přehledné hudební dílo. V období klasicismu se prosadily nové, oproti dosavadním hudebním útvarům složitější formy, např.sonátová forma,sonáta,sonatina,smyčcový kvartetatd. V éře klasicismu bylo zavedeno mnohonoremkompozice, přednesu a stylu. Byla to také doba, kdy se dominantním klávesovým nástrojem stalklavír. Došlo kestandardizacizákladních nástrojů potřebných v orchestrech. Velký rozvoj zaznamenalo hudebnídivadlo, především žánropery, zejména vzrostla popularitaopery buffa. Jako zcela nová hudební forma vzniklasymfonie. Rozvinula se formakoncertůpro sólové nástroje a orchestr, buďkomornínebosymfonický.
Mozartova díla patří k pevným součástem světového hudebního kánonu dodnes, mezi nejproslulejší se řadí operyFigarova svatbaaDon Giovannia poslední, monumentální, i když nedokončený opus,zádušní mšeRequiem d moll.Dalším významným tvůrcem byl rovněž RakušanJoseph Haydn, zvaný též „otecsymfonie“, nebo „otec smyčcového kvarteta“. Jeho vrcholným dílem je oratoriumStvoření, z jeho 104 symfonií patří k nejvýznamnějším ta 94., zvaná téžPřekvapeníčiSurprise, neboť ji Haydn napsal vLondýně. Autorem, který stál na rozhraní epoch a odstřihl je od sebe, byl další německy mluvící tvůrce,Ludwig van Beethoven, většinou již ale řazený k romantismu. Vysokou úroveň si udržela hudba česká, k nejdůležitějším tvůrcům patřiliJan Václav Stamic,Antonín Rejcha,Josef Mysliveček,Karel Stamic,Jan Ladislav DusíkneboFrantišek Benda.
S19. stoletímpřišla hudební revoluce. Autoři začali věnovat velkou pozornost melodické linii, vsadili na velkou emocionalitu, rozbili tradiční harmonii a více než kdy předtím začali čerpat motivy zlidové hudby. Hudba se stala více chromatickou, disonantní a tónově barevnější, s napětím (s ohledem na přijaté normy starších forem) při nárůstu počtupředznamenání. Výsledkem byl hudební romantismus, často spojený s nějakým literárním motivem, který hudba měla zpracovávat, ilustrovat, rozvíjet (tzv.programní hudba). Styl zasáhl celou Evropu, přelil se i na jiné kontinenty a kraloval takřka celé století. Během té doby přinesl mimořádné bohatství, které se stalo základem evropské kultury, ale také jednotlivých evropských národních kultur, neboť v té době se moderní národy začaly formovat a nacionální ideje byly ostatně často přímo programem skladatelů.
Za zakladatelskou postavu slohu lze považovatLudwiga van Beethovena, především díky jehoOsudovésymfonii.Obrovskou roli začala hrát opera, která dosáhla vrcholů díky dílůmGiuseppe Verdiho(Aida,La traviata,Nabucco),Gioacchino Rossiniho(Lazebník sevillský,Vilém Tell),Richarda Wagnera(Tristan a Izolda,Parsifal,Lohengrin,Prsten Nibelungův). Populární zůstala komická opera, například díkyRichardu Straussovi(Růžový kavalír) neboBedřichu Smetanovi(Prodaná nevěsta). Mimořádný rozmach zaznamenala symfonie, díkyAntonínu Dvořákovi(Novosvětská),Hectoru Berliozovi(Fantastická symfonie),Franzi Schubertovi(Nedokončená). Velmi důležitým žánrem se stal téžbalet, především díkyPetru Iljiči Čajkovskému(Labutí jezero,Louskáček).Frederyk ChopinaRobert Schumannpřivedli k vrcholu žánr klavírního koncertu,Felix Mendelssohn-Bartholdyhouslového.Ferenc Lisztje označován za tvůrce programní hudby,Jacques Offenbachoperety(Hoffmanovy povídky,Orfeus v podsvětí).Johannes Brahmsdokázal, že ani žánrrekviemnení mrtev (Ein Deutsches Requiem).Johan Strauss mladšíse stal králemvalčíku(Na krásném modrém Dunaji).Edvard Griegnaznačil možnosti scénické hudby, například jeho skladbaVe sluji Krále horbyla napsána pro druhý aktIbsenovyhryPeer Gynt, a Grieg tak začal mapovat prostor, jenž později dobyla zejména filmová hudba. Na rozhraní epoch pak stojí díloGustava Mahlera, který se z romantických stanovisek prolomil k hudebnímu modernismu.Styl ale přežíval omezeně dál, i ve 20. století, jak dokládá například díloGustava Holsta(zejm.Planety) neboRalpha Vaughana Williamse, v souvislosti s nimiž muzikologové hovoří o pozdním romantismu.
Modernistická hudba je definována rozbitím některých tradičních struktur, jako jetonalita,metrický systémapod. Muzikologové hledají počátek modernistického průlomu buď vimpresionismu, který reprezentovali nejčistějiClaude DebussyaMaurice Ravel, anebo až na konci 19. století, uRicharda Strausse, zejména v jehoDonu Juanovi(1888), a zejména pak v pozdních pracíchGustava Mahlera. Zatímco u těchto autorů se dá hovořit o koketérii s rozbitím starých forem, autoři jakoIgor Stravinský(dvanáctitónová hudba) nebo zejménaArnold Schoenberg(atonalita) si toto rozbití pak dali přímo jako program.Zajímavé je, že někteří modernisté, jakoBéla BartókneboLeoš Janáček, hledali inovace v napojení se na lidovou hudbu, podobně jako před nimi romantici - avšak s dramaticky jinými výsledky. Podobně to dopadlo, když seJean Sibeliusinspiroval národní mytologií.
Bylo zjevné, že publikum nese modernistické experimenty těžce a málokdy je doceňuje - nejslavnější operaSergeja ProkofjevaLáska ke třem pomerančůmse při své premiéře dočkala kupříkladu jen tří repríz - nicméně modernisté trvali na tom, že rozchod s vkusem a očekáváním publika je nevyhnutelný (podobné to bylo v literatuře). Jedním z důsledků této sveřeposti avantgardistů bylo, že lidové masy si začaly hledat jim bližší hudební formu. To, co začínalo jako okrajové jevy na periferiích (zábavná pásma ve varieté, jazz amerických černochů, hudba pro minstrelová představení nebo v honky tonk barech) získalo rychle oblibu, legitimitu a nakonec se stalo hlavním proudem západní hudební kultury. Modernisté tvořili sice dál, po celé 20. století (Alban Berg,Anton Webern,John Cage,Aaron Copland,Bohuslav Martinů), ale již jen pro úzký okruh posluchačů, většinou hudebně vzdělaných. Nešlo však o plné oddělení dvou světů, jeden ze směrů modernismu,minimalismus, reprezentovaný napříkladErikem Satiem, se stal styčným bodem mezi klasickou hudbou a jazzem, ba popem. Modernisté také pochopili, že i radikální hudební myšlenky jsou pro masy snesitelné, pokud se spojí s nějakou jinak silně populární kulturní formou, zejména filmem - touto cestou šel napříkladDmitrij Šostakovič.
I v jiných kulturních okruzích mimo Evropu se objevily pokusy hudbu a hudební divadlo standardizovat a vytvořit tak "vyšší hudbu", zřetelně oddělenou od hudby lidové, často v blízkosti královských dvorů nebo v rámci životního stylu šlechty. Nejdále tyto pokusy došly v Asii. VČíněse ustavila tzv.čínská opera. Na rozdíl od evropské opery vznikla v lidových vrstvách a uměním nejvyšší společnosti se stala teprve později. Za vrcholnou její éru bývá označováno 13. století. Kromě zpěvu a tance zahrnuje často ibojová umění,akrobacii,pantomimu, typické jsou výrazné masky a líčení.Existuje okolo stovky žánrů čínské opery, odlišených především regionálně, z nichž nejznámější jePekingská opera.Ta vznikla v 18. století, za vlády dynastieČching. Na jejím vzniku se bezprostředně podílel císařČchien-lung, kterého okouzlily místní opery v jižní Číně (zejm. vAn-chuej) a přivezl do Pekingu první soubory. Čínská opera se hraje  za doprovodu tradičních hudebních nástrojů: dvoustrunné housleer-chu, třístrunná loutnasan-sien, tradiční loutnapchi-pcha, čínský roh, zvonsuo-na, bicí nástrojepan-kuata-luo, činelybo, klapačkypchaj-panatd.
Velkou tradici měla dvorská standardizovaná hudba i vJaponsku. U císařského dvora se od 7. století pěstoval styl zvanýgagaku("elegantní hudba").Tradiční japonské hudební divadlonó(založenéZeami Motokijem) a komické divadlokjógen(původně komické mezihry uvnitř nó) jsou provozovány od 14. století. Souhrnně se nazývajínógaku.Hudební doprovod, zvláště za pomoci loutnyšamisen, měla i další tradiční japonská divadelní formakabuki.
VIndiiexistují dvě hudební tradice, jihoindická, karnatská (Karnāṭaka saṅgītam) a severoindická, hindustánská, ovlivněná perskou tradicí (Śāstriya Saṅgīt). Ačkoli existují stylistické rozdíly, základní prvky jakośruti(relativní hudební výška),swara(hudební zvuk jedné noty),rāga(melodický vzorec) atala(rytmické cykly) tvoří společný základ.Pozoruhodné je, že indická hudba byla od počátku spjata s hudební teorií. NapříkladvédskýtextSamavéda, jehož nejstarší části pocházejí z období 1000 let př. n. l., je takřka čistě muzikologický, přitom zároveň teologický.Indie neinklinovala ke standardizaci hudebního divadla, proti tomu ale velmi usilovala o přesná pravidla tanečního jazyka a i zde jsou na počátku teoretické práce, napříkladsanskrtskýtextNatya Šastra, který má kořeny v 8. století př. n. l., ačkoli finální editace pochází z 2. století, rozvinul estetickou teorii zvanourasa, která hovoří o tom, že úkolem každého vystupující umělce je diváka unést do jiné reality, kde může prožít podstatu svého vědomí.
Klasická hudba, vyhrazená elitě, se vyvinula i vPersii, ponejprv zaSasánovců, kde měl v jejím ustavení sehrát klíčovou roli hudebníkBarbad(kořeny u něj má i stylmakam, který se později stal klíčový při formování turecké lidové hudby). Po dobytí Persie muslimy i zde hudbu ovlivnila hudební teorie, kterou reprezentoval zejménaAvicenna,Al-FárábíneboSafi al-Dín al-Urmaví.
Na konci 19. století vznikl v černošských komunitách veSpojených státechragtime, specifický způsob klavírní hry, s pravidelným rytmem vpolkovémči pochodovém tempu s oktávovým basem na těžkých dobách a s bohatě synkopovanou melodií.Synkopapochází z africké hudby, je to rytmicko-metrický útvar, který ozvláštňuje pravidelný průběh hudební fráze. K průkopníkům ragtime patřil předevšímScott Joplin.Ragtime je označován za předstupeň jazzu, ovšem jazzoví hudebníci se k němu vždy s úctou vraceli (např.Bugatti stepJaroslava Ježka). Z ragtime také vyšel styl hry na piano zvanýstride, který proslavilFats Waller, pozdějiArt Tatum.
Dalším předstupněm jazzu jeblues, jež vzniklo zesvětštěním náboženských písní amerických černochů -gospelůaspirituálů.Blues se od nich odlišilo sázkou na sólový zpěv namísto sborového a melancholičtější náladou, která dala celému stylu i název (slovobluesv angličtině vyjadřuje depresivní stav či smutek). Za otce blues je označován trumpetistaWilliam Christopher Handy, autor klasických skladeb jakoThe Memphis BluesneboSt. Louis Blues.K legendám stylu patří zejména kytaristaB.B. King.Blues ovlivnilo vznik soulu (jeho klasiky se ve 2. polovině 20. století stali předevšímRay Charles,James Brown,Aretha Franklinová, z bílých umělců pakJanis Joplin, v Evropě napříkladVan Morrison). Blues a soul pak měly obrovský vliv, kromě jazzu silně později ovlivnilypop-music(zejm.R&B),country,funkirock.
Jazz, který převzal synkopický princip z ragtime, houpavé frázování (nebolishuffle) z blues a přidal improvizaci, vznikl na počátku 20. století, taktéž v černošských komunitách ve Spojených státech. Původ slova jazz je nejasný. Pojem se začal používat okolo roku 1915, pravděpodobně se jedná o zkomoleninu slovajasmine, které označovalo parfémjasmínovévůně, jenž byl v té době populární vNew Orleans, jež bylo ohniskem jazzu (dalšími se stalyNew YorkaChicago, města, kam po roce 1917 odcházelo mnoho neworleánských černochů poté, co v New Orleansu bylo zrušeno mnoho zábavných podniků, po založení vojenské námořní základny). V samotném New Orleansu vznikla jedna ze základních odnoží jazzu, často zvaná též původní jazz, tzv.dixieland, v němž typickými nástroji jsoutrumpeta,pozoun,klarinet,banjonebotuba. K prvním slavným kapelám patřilOriginal Dixieland Jass Band, který roku 1917 nahrál první jazzovou nahrávku vůbec.
Dalším velmi populárním směrem jazzu se stalswing, ten se rozšířil ve 20.-30. letech a hrály ho tzv.big bandy. Swing byl již velmi populární v širokých masách, především proto, že jazzové postupy upravil tak, aby na ně šlo dobře tančit. K průkopníkům swingu patřil klarinetistaBenny Goodman, často zvaný „král swingu“.Jeho big band patřil k prvním, který hrál v americkém rozhlase a také v rodící se televizi. Spustil tak "jazzovou revoluci", jazz se stal životním stylem celé jedné generace. Goodman byl běloch, první, který se prosadil v „černošské hudbě“, což výrazně přispělo k tomu, že se styl stal široce přijatelným v celé americké společnosti. Big bandy přinesly do jazzu také jeden z jeho ikonických nástrojů -saxofon. K nejslavnějším big bandům patřil orchestrGlenna Millera. Dixielandu a swingu zůstal vždy věrný i legendární trumpetistaLouis Armstrongnebo pianistaDuke Ellington. Nejslavnější swingovou zpěvačkou se stalaElla Fitzgeraldová, zpěvákemBillie Holiday.
Ve 40. letech se vyvinul další jazzový styl,bebop. Byl tak trochu vzpourou černošských jazzmanů proti swingu, kteří se takto pokusili si svůj styl „vzít zpět“. Byl silně improvizační, kořeny měl v černošských čtvrtích New Yorku, zejména vHarlemu, a rozhodující roli při jeho formování hráli trumpetistaDizzy Gillespiea saxofonistaCharlie Parker. Louis Armstrong bebop s odporem nazýval „čínskou muzikou“, nicméně osvobození od diktátu rytmu, které přinesl, se stalo velkou inspirací profree jazz, jež vznikl v 50. letech, a který je pro mnoho lidí dnes synonymem jazzu jako takového, díky autorům jako jeJohn ColtraneneboOrnette Coleman. Pramení v něm i další styly jakocool jazz, který proslavili muzikantiMiles Davis,Dave Brubeck,Chet BakerneboThelonious Monk,modal jazz(např.Bill Evans) ad.
V 50. letech nejprvekubánštíimigranti v USA jazzové rytmy obohatily o unikátní latinoamerické prvky a vznikllatin jazz, později se jazzu chopila latinská Amerika přímo doma a fúzí jazzu asambydala vzejít vlivnému žánrubossa nova(Antonio Carlos Jobim,João Gilberto,Sérgio Mendes,Stan Getz).
50. léta byla však také dobou, kdy se masová obliba přesunula na styly, které sice jazz ovlivnil a probojoval jim cestu, avšak stojí již mimo něj - rock a pop. Jazz se však dále vyvíjel, mimo hlavní proud. Vznikaly nové styly jakohard bop,acid jazz,smooth jazza stále populárnější fúze jakojazz-rockaj. K nejvýznamnějším představitelům jazzu od 60. let patřiliKenny G,Chick Corea,Herbie Hancock,Keith Jarrett,Charles Mingus,Wynton Marsalis,Sonny Rollins,Dexter Gordon,Art Blakey,Bobby McFerrinad.
Že jazz nebyl jen americkou záležitostí dosvědčují KanaďanéOscar PetersonaMaynard Ferguson, NěmciJames LastaTheo Jörgensmann, FrancouzStéphane Grappelli, AngličanJohn McLaughlin, JihoafričanHugh Masekela, NorJan Garbarek, VelšanKarl Jenkins, RakušanJoe Zawinul, nebo ÁzerbájdžánkaAziza Mustafa Zadehová. Český jazz představovaliJaroslav Ježek,Jiří Šlitr,Gustav Brom,Miroslav Vitouš,George Mraz,Jiří StivínneboEmil Viklický. Je nicméně zjevné, že si jazz jistou lokálnost podržel a zůstal „amerikocentrický“, mnohem více než později pop a rock, které lépe splývaly s lokálními vlivy, bujely v osobité místní varianty a staly se ve 2. polovině 20. století prvními skutečně globálními hudebními styly, ba symboly kulturníglobalizace, podpořeny v tom samozřejmě novými komunikačními technologiemi.
Jazz vzešel ze specifického druhulidové hudby, z lidové hudby amerických černošských komunit, která má africké kořeny. I „Bílá“ lidová hudba se stala zdrojem mnoha důležitých žánrů. V Evropě v 19. století poskytla své instrumentáriumhudbě dechové, která ji zkombinovala s postupy a nástroji orchestrů vážné hudby. Velké orchestry byly spjaty zpočátku hlavně s armádou a typickým žánrem bylpochod, který skutečně původně často doprovázel pochodující vojsko. Velkou tradici si dechové orchestry získaly v armádě americké. Klasikem se zde stal napříkladJohn Philip Sousase svým pochodemStars and Stripes Forever, nebo sThe Washinghton Post March. Pozadu nezůstala ani britská vojenská hudba, která dala světu známýColonel Bogey March. K nejslavnějším německým pochodům patříPreußens GlorianeboKöniggrätzer Marsch, oba z dílnyJohanna Gottfrieda Piefkeho. Žánr byl nesmírně oblíben i vRakousko-Uhersku. Klasikem v tomto prostoru se stal například ČechJulius Fučík, jehož vojenský pochodVjezd gladiátorůse stal jednou z nejznámějších světových melodií, jakkoli díky využití vcirkusech, které Fučík původně nezamýšlel.Proslavený je i jehoFlorentinský pochod. Vůbec nejslavnějším rakouským vojenským pochodem je však patrněRadeckého pochodJohanna Strausse staršího. Velmi oblíbená se stala vojenská pochodová hudba ale například i vOsmanské říši. Ve Spojených státech vznikla i silná tradice dechových orchestrů školních. Menší dechové orchestry daly pak vzejít žánru zvanému často dechovka. I zde se zrodily světoznámé melodie, jako napříkladŠkoda láskyČechaJaromíra Vejvody, jíž se ujal orchestr Glenna Millera (aAndrew Sistersa mnozí jiní) a široce ji zpopularizoval v kontextu big bandové hudby.Obecně by big bandová větev swingu bez dechové hudby 19. století asi nevznikla a ač si to málokdy fanoušci populární hudby 20. století uvědomují, je dechová hudba jedním ze základů moderního popu.
Poté, co jazz tolik prorazil a získal si masovou oblibu, i jiné tradice lidové hudby „zdvihly hlavu“. I lidová hudba (zprvu zvláště amerických) bělochů si začala hledat vlastní moderní výraz. Takto vzniklocountry. Má kořeny v hudbě 18. století zvanéold-time music, což byla lidová hudba zvláště irských, anglických, ale i jiných evropských přistěhovalců do severní Ameriky, pro niž bylo typické mj. užití banja, houslí,foukací harmonikynebojódlování, a která má možná kořeny ažkeltské. Tradice se vyvíjela s různými lokálními specifiky (apalačská hudba, kovbojská píseň, red dirt) a ve 20. letech 20. století byla tato tradice na jihu Spojených států oživena a skloubena zvláště s postupy blues. Tak vzniklo americké country, zpočátku často zvané též hillbilly a provozované v barech zvaných honky-tonk. Country bylo od počátku koncipované jako hudba taneční, čímž se odlišuje od silně spjaté větve, kterou můžeme nazvat folk (dnes v zásadě synonymumfolk rockunebo tzv. folk revivalu). Za „otce country“ je někdy označován „zpívající brzdař“Jimmie Rodgers.Významnou roli v rozvoji country mělaCarter Family.Ve 40. letech country zpopularizoval Hollywood, když si oblíbil některé „zpívající kovboje“, jako byliGene AutryneboRoy Rogers.Nevyhlášeným hlavním městem country jeNashville, kde byl v padesátých letech 20. století ustaven jakýsi hudební kodex country, sestava hudebních postupů určujících, jak má „pravé country“ vypadat (někdy se mu říkáNashville sound).Jeho ctitelem byl napříkladHank Williams, který zosobňoval prototyp obyčejného zpívajícího muže z amerického jihu.S Nashville soundem ale někteří country hudebníci polemizují, ba bojují, takový podvratný proud country reprezentovalWillie Nelson.Největší hvězdou country všech dob se stalJohnny Cash, který se přiženil do Carter Family, a jehožFolsom Prison Bluesnebo píseňI Walk the Linepatří ke country hymnám.I mimo Spojené státy se později rozšířila sláva country hudebníků jako jsouJohn Denver,Dolly Parton,Reba McEntire,Faith Hill,Garth Brooks,Emmylou Harris,Loretta Lynnová. Moderní americké country je silně spjaté s popem a není od něj takřka již odlišitelné, jak dokazují zpěvačky jakoTaylor Swifta KanaďankaShania Twain, nebo skupinaDixie Chicks. Z country vzešly dva proudy, které silně ovlivnily vznikrokenrolu–rockabillyabluegrass. Zatímco klasické country mělo kořeny v jižanských údolích a na pláních, kořeny bluegrassu byly horské (tedy více skotské). Za tvůrce stylu je označován mandolinistaBill Monroea dal mu podobu zhruba na konci 40. let 20. století. Od country se má bluegrass odlišovat prý „původnějším“ způsobem hry zvláště na housle. Rockabilly byl základ, z něhož vyšel například iElvis Presley, stálo tak na počátku rockové revoluce. Za typického představitele lze označit skupinuThe Everly Brothers. Blíž ke country než k rocku má někdy tzv.jižanský rock, zvláště v podání skupin jakoLynyrd Skynyrd(jejíž nejznámější píseňHome Sweet Alabamaje také někdy, trochu paradoxně, považovaná za hymnu country).Zvláštním jevem je obliba country v Německu a Česku, kde osobitou jeho polohu nalezl napříkladMichal Tučný.
Krátce po vzniku moderního country, zhruba ve 30. letech 20. století, se zdvihla ve Spojených státech vlna zvaná obvyklefolk revival. Hudební kořeny měla podobné jako country, ale nešlo jí o produkování hudby k tanci. Jejími představiteli byli spíše individuální umělci, takzvaní písničkáři, často vystupující jen s kytarou a foukací harmonikou, kteří využívali tradičních popěvků a někdy i textů, ale stále více do textů vkládali i osobní poselství, často politická, což souviselo svelkou hospodářskou krizí, která vypukla roku 1929. Zpočátku byli tito folkaři často přímo spojeni s americkým odborovým hnutím. Typickými představiteli této první vlny „nové lidové hudby“ byliWoody Guthrie, silně levicově orientovaný, a zvláštěPete Seeger, který napsal písně jakoWhere Have All the Flowers Gone?,If I Had a HammerneboTurn! Turn! Turn!, krom toho zpopularizovaltradicionálWe Shall Overcome(česky znám jakoJednou budem dál).Folk přitahoval zejména bílé umělce z americké dělnické třídy, ale objevili se i černošští folkaři jakoLead BellyneboPaul Robeson, kteří navazovali více naspirituálya tradicionály. Na konci 50. a na začátku 60. let na Guthrieho a Seegerovo dědictví navázala nová generace mladých umělců. Velmi uctivě se k dědictví předchůdců postavily skupinyThe Kingston TrioneboPeter, Paul and Mary. Nejvýznamnějším se však stalBob Dylan, který namísto přezpívávání folkového kánonu (tzv.Great American Songbook) vsadil na vlastní, velmi poetické texty (které mu nakonec vynesly iNobelovu cenu za literaturu) i nové melodie. Dylan napsal písně, které se staly jedněmi z nejznámějších melodií 20. století a dočkaly se bezpočtucoververzí:Blowin' in the Wind,The Times They Are a-Changin,Mr. Tambourine Man, přičemž řada z nich se stala hymnamihnutí za občanská právav první polovině 60. let.Jiné Dylanovy hity jakoKnockin' on Heaven's DoorneboLike a Rolling Stonevznikly až po jeho „konverzi“ k rocku (či folk rocku), přesněji poté, co začal zhruba v polovině 60. let užívat elektrickou kytaru, což vzbudilo mezi konzervativními fanoušky folku vlnu nevole, v současnosti už obvykle málo chápanou.Většina folkové hudby je dnes již elektrickou a rozdíl mezi folkem a folk rockem není ani vnímán. Sám Dylan, obtížně snášející rockovou slávu, se však nakonec vrátil spíše ke country, což souviselo i s jeho konverzí k velmi konzervativnímu křesťanství.K dalším představitelům druhé vlny folku v 60. letech patřilaJoan Baezová,Neil Diamond,Simon & GarfunkelneboDon McLeanse svým megahitemAmerican Pie.O něco později navázaliBruce Springsteen, pro něhož už ovšem byla elektrika samozřejmostí, neboSuzanne Vega.
Významným bylo, že zatímco country zůstalo především americkým fenoménem a jeho evropské projevy se většinou nezbavily nálepky imitace, vlna folkového revivalu v USA se snadno přelila do jiných zemí a přinesla zcela originální plody, neboť se mohla napojit na místní folklórní tradice. V Rusku tak vzešla úroda v podobě písničkářů, jako bylyVladimir VysockijčiBulat Okudžava, v Kanadě navázalLeonard CohenneboJoni Mitchellová, v ČeskuKarel KrylčiJaromír Nohavica, v SrbskuGoran Bregovič, v IndiiRavi Šankar, na JamajceHarry Belafonte, v ŘeckuNana MouskouričiDemis Roussosatp. Za součást folku lze ovšem označit ifrancouzský šanson, zejména v pojetí, které reprezentovalGeorges BrassensneboJacques Brel, stejně jako místní pokusy nově uchopit tradici lokálních hudebních směrů jakosamba(Antonio Carlos Jobim),flamenco(Paco de Lucía,Camarón de la Isla),fado(Amália Rodriguesová),tango(Ástor Piazzolla) atp. Od 80. let 20. století se pokusy navázat na folklór začaly spíše než pojmem folk označovat jakoworld music.Ta je definována tím, že si vypůjčuje mnohem širší spektrum postupů i z jiných žánrů než je lidová hudba a rock (zejména z jazzu) a ráda tvoří různé fúze. K nejoriginálnějším představitelům patří islandská zpěvačkaBjörknebo irská zpěvačkaEnya. Folkovou verzinew-age hudbyprezentují irštíClannad. Opakem world music a ovšem i folku jsou snahy uchovat lidovou hudbu v její původní, co možná nejčistší podobě. Takové hudební soubory jsou pak označovány jako folklórní, v Česku existuje k jejich prezentaci napříkladfestival ve Strážnici.
Zábavná hudební představení mají hlubokou tradici. Italové jim říkaliopera buffaa skládal je i Mozart či Rossini. V 18. století začaly ve velkých francouzských městech vznikat podniky pro lidovou zábavu zvanévaudeville, pozdějivarieté. Zpočátku hrály pásma nespojitých scének a písniček. Časem byl ale pro tyto zábavné podniky vymyšlen žánr zvanýkomická opera, který na některé postupy opery buffa navázal, avšak upravil je pro potřeby dobového publika. K nejslavnějším komickým operám patřilaDcera pluku(1840)Gaetano Donizettiho,Orfeus v podsvětí(1858)Jacquese Offenbachaa předevšímCarmen(1875)George Bizeta. Offenbachovský styl do Vídně přeneslFranz von Suppéa po něm zejménaJohann Strauss mladší:Netopýr(1874),Cikánský baron(1885),Vídeňská krev(1899). Těmto vídeňským dílům se už říkaloopereta, hranice mezi komickou operou a operetou však nikdy nebyla zcela jasná. Rakouský typ se zpětně přenesl i do Francie (HervéhoMamzelle Nitouche), přestorakousko-uherskýprostor zůstal epicentrem žánru operety, jak dokazuje díloFranze Lehára(Veselá vdova; 1905),Imre Kalmána(Čardášová princezna;1915) neboOscara Strause. Opereta zdomácněla i v českých zemích (Rudolf Friml,Ralph Benatzky,Oskar Nedbal). V Anglii se zábavné hudební divadlo vydalo trochu jiným směrem. Rozhodl o něm zejménaArthur Sullivan, který od 70. let 19. století začal produkovat s libretistouW. S. Gilbertemdíla, která nechal inscenovat ve svém divadle Savoy ve West Endu.Tím vznikla tradice londýnského West Endu jako jednoho z center muzikálu. Ve 20. letech s hudebním divadlem koketovala i berlínská avantgarda,Kurt WeillaBertold Brechtuvedli na scénu svouKrejcarovou operuse slavnou písníMackie Messer. Avšak nejvíce se sullivanovská inspirace nakonec uchytila v USA, na proslulé newyorskéBroadway. Amerika měla svou vlastní varietní tradici tzv. minstrelů a burlesek, ve 20. letech ale sullivanovský vliv převládl a zformoval se žánr, kterému se v USA začalo říkatmuzikál. Obvykle je za první americký muzikál označováno díloJeroma KernaLoď komediantůz roku 1927. Pravidla žánru pak ustavoval zvláštěCole PorteraIrving Berlin. Revoluci v žánru ve 30. letech způsobilGeorge Gershwin, když do něj vnesl jazzovou inspiraci, především v průkopnickém muzikáluPorgy a Bess(1935). Hvězdou 40. let se stalRichard Rodgers, který prorazil s muzikálemOklahoma!(1943) a o dekádu později přidal další hit:Za zvuků hudby(1959). 50. léta přinesla i další dva klasické muzikályMy Fair Lady(1956)Fredericka LoewaaWest Side StoryLeonarda Bernsteina(1957). Tím vyvrcholila zlatá éra muzikálu. 60. léta poté intenzivně hledala nové cesty a formy.Šumař na střeše(1964)Jerryho Bockapřinesl neotřelé prostředížidovskékomunity naUkrajině,Kabaret(1966)Johna Kanderatéma vzestupunacismuv Německu aVlasy(1967)Galta MacDermotapak vstřebalyhippieakontrakulturnírebelii a přímo reflektovaly aktuální rozpory americké společnosti.V 70. letech se však vkus publika změnil. Žádalo si návrat ke konvenčnějším tématům, ale zároveň oživení rockovou revolucí uplynulé dekády. První, kdo to pochopil, a stal se tak králem amerického muzikálu na dvě desetiletí, byl BritAndrew Lloyd Webber.JehoJesus Christ Superstar(1970) přinesl muzikál nového typu, což bylo reflektováno i tím, že byl zpočátku nazýván "rockovou operou", aby bylo naznačeno, že hudebně je něco jiného než staré muzikály. Úspěšná byla i další Weberova díla:Evita(1976),Kočky(1981) čiFantom opery(1986). Konkurovat v 70. letech dokázal Weberovi stále ještě i Kander se svýmChicagem(1975), propátrávajícím jazzovou éru, a ovšem také "středoškolské retro z 50. let"Pomáda(1971). V 80. letech se objevila konkurence ve Francii, kde se žánru chopilClaude-Michel Schönberga se svýmiBídníky(1980) a sMiss Saigon(1989) nakonec dobyl i Broadway. V 90. letech se objevil fenomén tzv. hit-muzikálu, tedy muzikálového představení seskládaného z již slavných písní, obvykle jedné kapely či jednoho interpreta. Zdaleka nejúspěšnějším se stal ten využívající šlágry švédské skupinyABBA:Mamma Mia!(1999). I ve 21. století se žánr dále vyvíjí a je schopen přitáhnout davy fanoušků, jak dokazujíProducenti(2001)Mela Brookse,Wicked(2003)Stephena SchwartzeneboHamilton(2015)Lin-Manuela Mirandy. Muzikály z jiné než americké, britské či francouzské líhně zaznamenají široký mezinárodní ohlas jen výjimečně. V českém prostředí se žánr stal nesmírně populární v 90. letech 20. století, nejúspěšnějšími se stala dílaKarla Svobody, předevšímDrákula(1995), který byl uveden i vJižní Koreji, Rusku, Německu,Švýcarsku,PolskučiBelgii.
Také filmová představení byla od počátku doprovázena hudbou, nejprve živou. Uněmého filmutato hudba nesla silné významy, s nástupem zvukového filmu se zdálo, že její váha musí klesnout, ale nebylo tomu tak, hudební složka filmu se stala velmi důležitou a je stále více doceňována. Ve 21. století není výjimkou, že filmová hudba je inscenována samostatně, ať už s ukázkami z filmu, jež měla dotvářet, nebo bez nich, a to s velkým ohlasem publika (v jistém smyslu tak navazuje na programní hudbu romantismu). Těchto děl se nezřídka chápou i špičkové orchestry vážné hudby a autoři filmové hudby tak vytvářejí i jakýsi populární proud hudby klasické. Není také výjimkou, že filmová hudba se stane mnohem známější a oceňovanější než samotné filmové dílo - asi nejslavnější skladatel této hudby 20. století, ItalEnnio Morricone, vytvořil řadu svých nejoceňovanějších skladeb k "béčkovým" snímkům,westernům(Hodný, zlý a ošklivý,Tenkrát na Západě,Pro hrst dolarů) nebo kriminálkám (Profesionál).Světovou kulturou široce prostoupilo rovněž díloJohna Williamse(Hvězdné války,Superman),Jamese Hornera(Titanic,Avatar),Henryho Manciniho(Růžový panter,Snídaně u Tiffanyho),Johna Barryho(snímky sJamesem Bondem),Bernarda Herrmanna(Psycho),Nino Roty(Kmotr),Mikise Theodorakise(Řek Zorba),Dannyho Elfmana(Batman,Spiderman),Jerryho Goldsmitha(Star Trek),Howarda Shorea(Pán prstenů),Elmera Bernsteina(Krotitelé duchů),Harolda Faltermeyera(Policajt v Beverly Hills,Top Gun),Billa Contiho(Rocky,Karate Kid), největší hvězdou posledních let je pak NěmecHans Zimmer(Lví král,Piráti z Karibiku). Jejich díla byla nesčetněkrát citována, parodována a dokáží okamžitě zpřítomnit určité téma, žánr či atmosféru. Pravidla žánru ustavovali v éře klasického Hollywoodu předevšímMiklós Rózsa,Max Steiner,Erich Wolfgang Korngold,Franz Waxman,Alfred NewmančiDimitri Tiomkin. K dalším významným hollywoodským jménům patříJames Newton Howard(Hunger Games),Alan Silvestri(Forrest Gump,Návrat do budoucnosti,Polární expres),Michael Giacchino(Jurský park),Michael Kamen(Smrtonosná past),Thomas Newman(Skyfall,Spectre),Marvin Hamlisch(Podraz,Takoví jsme byli),Angelo Badalamenti(snímkyDavida Lynche),Basil Poledouris(Barbar Conan,RoboCop) ad. V sovětském prostoru filmovou hudbu rozvíjeliAram Chačaturjan,Gija Kančeli,Arvo PärtneboIsaak Osipovič Dunajevskij. Osobitou tradici si udržovala vždy francouzská filmová hudba: slavné francouzské komedie 70. a 80. let podbarvil nezaměnitelně optimistickou hudbouVladimir Cosma. V Hollywoodu se proslavili FrancouziMaurice JarreaAlexandre Desplat. K dalším francouzským tvůrcům patříMichel Legrand(filmynové vlny),Yann Tiersen(Amélie z Montmartru),Georges Auric,Éric Serraad. Britskou školu reprezentujíMichael Nyman,Malcolm Arnold,Harry Gregson-Williams,David Arnold,Patrick Doyle. Z indickéhoBollywooduvzešla hvězdaAllaha Rakha Rahmana(Milionář z chatrče), z čínského filmuTchana Tuna(Tygr a drak), z japonskéhoRjúiči Sakamota(Poslední císař), mezinárodně se prosadili i IslanďanéJóhann JóhannssonaHildur Guðnadóttir, nebo PoláciZbigniew PreisneraWojciech Kilar. Ve filmu se tradičně uplatňují i avantgardní skladatelé (Philip Glass,Tóru Takemicu), stejně jako významní jazzmani (André Previn). Stále významnější a doceňovanější je také hudba k televizním seriálům,Lalo Schifrinaproslavil již v 60. letech seriálMission: Impossible, seriálKořenyQuincyho Jonese,Hra o trůnyRamina Djawadiho. Podobný význam si získává i hudba ke kresleným filmům (Joe Hisaiši,Randy Newman,Alan Menken,John Powell), nebo k počítačovým a videohrám - tradičně zejména v Japonsku (Jóko Kanno), ale již i na západě (Jesper Kyd). Z Čechů se v žánru filmové a televizní hudby proslavilJan Hammer(Miami Vice).V rámci českého filmu to byli zejménaKarel Svoboda,Zdeněk Liška,Luboš FišerneboPetr Hapka.
Rockovou revolucí se začíná psát historie moderní populární hudby. Tuto revoluci zahájilrokenrol. Vznikl v 50. letech 20. století, když vstřebal vlivy blues, soulu,boogie-woogie(taneční verze blues), jazzu, folku i country, neboli když, obecně řečeno, smísil tradici bělošské a černošské hudby v USA. Toto smísení bylo podmíněno především rozvojemrozhlasu,gramofonových desekajukeboxů. Ikonickým nástrojem stylu se pak stalaelektrická kytaravynalezená již v roce 1932, avšak široce využívaná právě až od 50. let. Pojemrock’n’rollv angličtině označoval původně houpavý pohyb lodi na vlnách a hojně se užíval jako metafora sexuálního styku. Pro označení hudební atmosféry ho již před vznikem rokenrolu užívali někteří gospeloví, bluesoví nebo swingoví hudebníci. S novou hudbou 50. let tento pojem spojil jako první diskžokejAlan FreedzClevelanduv roce 1951.Kandidátů na "první rokenrolovou píseň" je mnoho, průlomový byl nicméně zejména songGood Rocking Tonight, který v roce 1947 nahrál bluesový zpěvákRoy Browna pojednává o tanci, pití a sexu. Píseň se stala známá hlavně roku 1948, když ji převzalWynonie Harris. V roce 1954 ji pak, jako svůj druhý singl, nahrálElvis Presleya spustila se lavina.Do té doby byl rokenrol takřka výhradně „rasovou hudbou“ černochů a bílé masy vůči němu měly předsudky. Běloch Presley (a spolu s nímBill Haley,Buddy HollyčiJerry Lee Lewis) je však zbořil a stal se idolem celé mladé generace. Poté už to měli černošští rokenroloví hudebníci mnohem snazší a i oni se rychle stali hvězdami – zvláštěLittle Richard,Fats Domino,Bo DiddleyaChuck Berry.
Elvis Presley se stal jedním z nejznámějších umělců 20. století, ba jednou z ikon celé této dějinné epochy. Presleyho písně jakoDon't Be Cruel,Love Me Tender,Jailhouse Rocka ovšem také třeba HaleyhoRock Around the Clock(tedy především písně z let 1955-1957) se staly světově proslulý melodiemi. Presleyho sláva a celý rokenrol, brzy doprovázený osobitými tanci, zvláštětwistem, také ukazovaly, že Spojené státy se staly obrovskou kulturní velmocí určující hlavní směr rodící se globální populární kultury (v Británii klasický rokenrol hrál např.Cliff Richard, ve FranciiJohnny Hallyday, v ItáliiAdriano Celentano). Americká hegemonie však nečekaně skončila v 60. letech. Tehdy se rockoví hudebníci v USA začali vracet k soulovým kořenům (Jimi Hendrix), objevovalireggae(Bob Marley), uchvátila je uvolněná atmosféra tzv. surf music (předevšímThe Beach Boys), na jihu se též objevil tzv. jižanský rock (zejmZZ Top).Mainstreamové rockové publikum však obrátilo zrak jinam. Poměrně nečekaně Ameriku „vyhodila“ ze sedla parta mladých umělců v Británii, v Americe zvaná obvykle „britská invaze“.Rozhodující roli sehrály skupinyThe Animals(zejm. hitHouse of the Rising Sunz roku 1964),The Rolling StonesaThe Beatles, o něco později pakThe WhoaPink Floyd. Za počátek „britské invaze“ bývá označováno vystoupení Beatles v americkém televizním pořaduThe Ed Sullivan Showv roce 1964, které sledovalo 73 milionů Američanů (nadlouho rekord americké televize).Globální popularita Beatles překonala všechny předchozí milníky. Písně jakoYesterday,Hey Jude,Let It Be,Love Me Do,Help!neboAll You Need Is Lovese staly hymnami jedné epochy. Britská vlna měla i inspirační sílu, jako první v Americe na nové hudební postupy britských rockerů reagovaliEagles(hitHotel California) aThe Doors. V polovině 60. letBob Dylanrovněž otevřel dveře folk rocku, jeho představiteli se staliNeil YoungneboBruce Springsteen.
Na konci 60. let se řada kapel (např.CreamErica Claptona, ale i Beatles) uchýlila k tzv.psychedelickému rocku, inspirovanému užívánímLSD.To také znamenalo ovšem velký kulturní rozštěp, neboť řada rokenrolových umělců starší generace, obzvláště Elvis Presley, odmítla takové kultuře přitakat nebo být její součástí.„Progresivisté“, často politicky angažování, zejména vhnutí za občanská práva černochův USA a protiválce ve Vietnamu, nicméně ukázali svou sílu nafestivalu ve Woodstockuv roce 1969, který se stal symbolickou a velmi vlivnou kulturní a generační událostí (nejen pro hudbu, ale i pro spřízněné subkultury jako bylihippies,motorkářiapod.).Psychedelický rock pak plynule přerůstal v tzv.progresivní rock(např.Genesis),art rock(Nick Cave) ajazz rock(Frank Zappa), což však byly směry, na které masové publikum už zdaleka nereagovalo tak příznivě. Oživení přišlo znovu z britských ostrovů, kde se na začátku 70. let zformoval tzv.glam rock, který reprezentovalDavid BowiečiRod Stewart, avšak největšího úspěchu dosáhla skupinaQueen, která se v 70. a 80. letech dokázala stát globálním fenoménem úrovně Beatles, s hity jakoBohemian Rhapsody,We Are the Champions,We Will Rock You,Radio Ga Ga,Somebody to Lovenebo s rozlučkovou písníThe Show Must Go On. V Americe na glam rock brzy pozitivně reagovaliLou ReedčiIggy Pop.
Přirozenost vývojové linky od rokenrolu ke glam rocku však neuznávali zdaleka všichni. V 70. letech přišly i první vzpoury, které říkaly, že rock se stal příliš artificiálním, komplikovaným, intelektuálským a ztratil původní sílu a živelnost. První vzpoura žádající zjednodušení bylahard rocková(Led Zeppelin,Deep Purple,Uriah Heep,Whitesnake,Aerosmith,AC/DC). Další, už mnohem vážnější a žádající více agrese a temnoty, bylametalová(Black Sabbath). Třetí pak, vyznávající syrový, jednoduchý, naštvaný rock, bylapunk rocková(Sex Pistols,The Clash,Ramones). Hard rock s původní vývojovou linkou víceméně splynul, punk a metal se začaly štěpit na řadu směrů (ska,oi musicatp., všemožné metalové styly jsou probrány v samostatné kapitole) a vytvořily samostatný paralelní rockový vesmír spjatý s příslušnými subkulturami (punk,skinheads,satanismusapod.). Do rockového hlavního proudu z něj vystrkoval růžky spíše jen vizuálně provokativníshock rock(Alice Cooper,Kiss, později na tuto linii navázalMarilyn Manson).
Na klasickou linii, po přidání špetky punkové inspirace a hlavně se širším využitím elektronických nástrojů, navázala na konci 70. a na začátku 80 let zejména tzv.Nová vlna(zvaná též novoromantická, post-punková nebo synth rocková).Jejími nejvýznamnějšími představiteli se stali v USAThe Velvet Underground, v BritániiThe Police(seStingemv čele),New OrderaDepeche Mode, v AustráliiINXS. Z nové vlny se odštěpila i mnohem popovější větev, někdy nazývanásynth pop(viz níže). Velmi blízko k rockovější linii new wave mělalternativní rock, jen o něco méně elektronický. Reprezentovali ho zejménaR.E.M.,The CureaU2. Sílu si po celá osmdesátá léta udržoval i hard rock (Dire Straits,Def Leppard,Metallica,Bon Jovi,Guns N' Roses).
V 90. letech přišly tři mohutné rockové revoluce. Jedna měla kořeny v americkémSeattlua byla nazvánagrunge.Jejím hlavním představitelem byla kapelaNirvana, dalšími pakPearl Jam,Alice in ChainsčiSoundgarden. Druhou mohutnou vlnou, programově opoziční ke seattleské depresi, byl tzv.britpoppředstavovaný skupinami jakoOasis,Blur,PulpčiSuedea v pozdní formě, tzv. post-britpopu, iColdplay.Třetí rockovou explozi představovalpop punk:Green day,The Offspring, poslézeBlink-182,Simple Plan,Avril Lavigne,Sum 41. Všechny tyto směry sáhly k mnohem kytarovějšímu pojetí než nová vlna a mnohem jednoduššímu, punkovějšímu výrazu než glam rock či progresivní rock. Podobně kytarový bylindie rock, avšak mnohem jemnější a zklidněný, reprezentovali ho v 90. letech zejménaThe Cranberries. Nové objevy přinášel nadále alternativní rock (Radiohead,The Smashing Pumpkins,Garbage,Portishead,Lenny Kravitz,Thirty Seconds to Mars). 90. léta přinesla také vlnurapu(viz níže), který navzdory mnoha interakcím s rockem (zejm.Bestie Boys) ovšem představuje specifický, separovaný svět. V nultých letech 21. století nicméně prvky rapu inkorporoval zvláště tzv.nu metal, popovější odštěpek metalového světa, reprezentovaný průkopníkyRed Hot Chili Peppers, a posléze skupinami jakoLinkin Park,Evanescence,Korn,Slipknot,RammsteinčiLimp Bizkit.Podobný průlom z metalového světa do mainstreamu zaznamenal občas isymfonickýčialternativní metal, zejména severský (Nightwish,HIM,The Rasmusad.). Nultá léta přinesla do hlavního rockového proudu také vlnuemo, odlišující se však od staršího pop punku většinou jen vizuálně (Panic! at the Disco,My Chemical Romance,Paramore,Tokio Hotel).
Ve 30.-40. letech vzniklapop music, druhá hlavní linie populární hudby vedle rocku. Původně byla pop music spjata především se swingem, filmem a muzikálovým světem, později se ale mocně obohatila o soulovou, bluesovou, rokenrolovou, rockovou a elektronickou inspiraci. Prapůvodní muzikálovou a filmovou linii, obvykle nazývanoutradiční popa úzce spjatou též se stylemeasy listening, reprezentovali předevšímBing Crosby,Doris DayováaFrank Sinatra, kteří kralovali ve 40. a 50. letech 20. století. Později se přidaliDean Martin,Nat King Cole(první velká černošská popová hvězda) neboTony Bennett, ve Francii pakCharles Trenet. Ani v 60. letech tato linie popu nezemřela a navázaly především nové hvězdy broadwayského muzikálového světa jakoLiza Minnelliová,Barbra StreisandováneboSammy Davis mladší. I pozdější umělci se k tradičnímu popu, obvykle provozovanému s klasickým big bandem, hlásili a vraceli, napříkladLinda Ronstadt,Celine Dion,Bette Midler,Lara Fabian,Michael BubléneboSeth MacFarlane. V Česku tak činil napříkladKarel Gott, v RakouskuUdo Jürgens, v RuskuAlla Pugačovaatp.
Druhý mohutný proud pop music vychází zR&B,funkuasoulu. Ke klasikům, kteří esenci blues a soulu vypustili do popové řeky, patříEtta Jamesová,Diana Rossová,Nina Simone,Natalie Coleová,Aretha Franklinová,Stevie Wonder,Tina TurneraLionel Richie. Všichni byli černoši a v 80. letech na ně navázala další afroamerická generace, předevšímPrince,Whitney Houstona zejménaMichael Jackson, který R&B postavil do středu pop-music a přisvojil si titul "krále popu".Oceňováno je zejména jeho propojení hudby s tancem (např. slavnýmoonwalk), průkopnická kvalita videoklipů (zejm.Beat It,Billie JeanaThriller) a rozšíření hudebních možností moderního popu.I v 90. letech a na začátku 21. století zůstává proud popu založený na R&B velkou šancí pro černošské americké umělce, jak dokazujíRihanna,Chris Brown,Bruno Mars,The Pussycat Dolls,Destiny's ChildneboBeyoncé. Existuje ovšem také tzv.bílý soul(v Americe zvaný obvykleblue-eyed soul). Ve Spojených státech ho přivedli k výšinámMariah Carey,Anastacia,Maroon 5, později napříkladJessica Simpson. Bílý soul má ovšem též velkou tradici v Británii. Jeho klasickou podobu tam reprezentovalTom JonesaJoe Cocker, později převzali štafetuGeorge Michael,Simply Red,Amy Winehouse,Adele,Sade(ta ovšem pochází zNigérie), v nejnovější vlně pak napříkladJessie J. Ostatní kulturní okruhy takové uhranutí soulem nezaznamenávají, k výjimkám patří KanaďankaNelly Furtado.
Třetím proudem pop music je to, co lze nazvat "disco, taneční a elektronický pop".Discohudba se vynořila z undergroundu, který hledal ideální hudbu na taneční párty. Mainstreamem se disco stalo v 70. letech 20. století. Většina klasiků přišla do disca z R&B, jakoThe Supremes,Gloria Gaynor,Donna Summer,Barry WhiteneboVillage People. Některé písně v disco stylu napsal i Michael Jackson. Ale nebyla to jediná cesta, jedni z nejslavnějších disco umělců všech dob, kapelaBee Gees, přišli na taneční parkety z folku. Neméně slavnáABBAzase nikdy nezapírala "beatlesácké" kořeny. Německá disco legendaBoney M.adaptovala pro taneční hudbureggae. Velkou roli v popularitě disca v 70. letech sehrál filmHorečka sobotní noci(1977) sJohnem Travoltouv hlavní roli. V 80. letech ale přišel stylový přelom. V kapitole o rocku již byla zmíněna new wave a to, že měla i svou popovou divizi, někdy zvanousynthpop. Jádro hnutí bylo v Británii, kde ho reprezentovaliEurythmics,Pet Shop Boys,Duran Duran,Erasure,Spandau BalletneboFrankie Goes to Hollywood. Zajímavé a v dějinách populární hudby značně neobvyklé bylo, že druhé epicentrum new wave bylo v německo-jazyčném prostoru. Zde se reprezentanty stali RakušanFalconebo NěmciAlphavilleaNena. Ani Spojené státy ale nezůstaly stranou, zde témata nové vlny rozvíjela skupinaBlondiea zpěvačkaCyndi Lauper. Synthpop nové vlny měl mimořádný ohlas, ale některým producentům a fanouškům se zdál poněkud temný, komplikovaný a jaksi "skrytě punkový" (nešlo zcela o omyl). Odpovědí byl tzv.europop80. let. Hudební postupy nebyly příliš odlišné od new wave, ale hudba se zjednodušila a projasnila. Klasický europop představovaly NorovéA-haa německé duoModern Talking. Europop, jakkoli někdy vysmívaný, přežil i v 90. letech, kdy novou kapitolu napsali zejménaAce of Base, pozdní europop pak představujíAtomic Kitten. 90. léta však přinesla ještě jednu mutaci. Z paralelně se vyvíjejícího světa elektronické hudby (viz samostatná kapitola), zejména ztechna, přišly některé nové postupy a inspirace a výsledkem byleurodancev podání umělců jakoSnap!,DJ Bobo,Haddaway,2 Unlimited,Dr. Alban,Culture Beat,Rednex,Scatman John,Mr. PresidentneboAqua. Obohatit progresivními vlivy ztrancea techna se eurodance pokusili na konci 90. letEiffel 65,ScooterneboKate Ryan. Ještě později navázalyAlizéenebot.A.T.u.Na konci 80. let taneční hudbu ale postihl ještě jeden fenomén. Průkopnický projektNew Kids on the Blockukázal sílu tzv. "chlapeckých skupin". Tyto boy bandy pak zaplnily 90. léta a zdaleka nejen je:Take That,East 17,Backstreet Boys,'N Sync,Boyzone,Westlife,One Direction. Vyšly i minimálně dva pokusy o "dívčí skupinu":Spice GirlsaAll Saints. Navzdory lecjaké kritice hudební úrovně boy bandů z nich však vzešly minimálně dvě velké hvězdy pop music:Robbie Williams(z Take That) aJustin Timberlake(z 'N Sync). Hlavní proud uprostřed taneční hudby bývá obvykle nazývántaneční pop. Odštěpil se v 80. letech z disco stylu a je zajímavé, že jeho vládkyněmi jsou takřka výhradně ženy. V 80. letech se královnami tanečního popu stalyMadonnaaKylie Minogue.V 90. letechBritney SpearsaChristina Aguilera. V nultých letech 21. století pak žezlo nakrátko převzalaKaty Perry, aby ho brzy předalaLady Gaga, která vytvořila skutečně komplexní sociální fenomén a dokonalý obchodní produkt, se sofistikovaným využitímsociálních sítí, módy nebogaykultury.
Čtvrtým širokým korytem pop music je pak to, co lze nazvatpop rock, tvořený popovými umělci, kteří načerpali inspiraci v rocku a folku (samostatný pojem folk pop není příliš zaveden). Zpočátku byl velkou inspirací právě folk, ten vyslal do pop music takové hvězdy, jako byliThe Mamas and the Papas,Neil Diamond,CherneboJoni Mitchellová. Později už byla tato inspirace méně obvyklá, tradice se uchovala zvláště v Irsku (Sinéad O'Connor,The Corrs). Avšak ještě hvězda nultých letDidobyla silně ovlivněná fúzí zvanoufolktronica. Rockový motor popu naopak běží vcelku nepřetržitě a stabilně od 70. let. Důkazem jsou jména a značky jakoBonnie Tyler,Billy Joel,Roxette,Bryan Adams,Bon Jovi,Europe,Scorpions,Alanis Morissette,Pink,Sheryl Crow,Savage GardenneboThe Verve. I když je to často zapomínáno, třeba iElton Johnpřišel do popové arény z glam rocku. Ve 21. století pak byla do značné míry smazána i hranice mezi moderní country a popem (Shania Twain,Faith Hill,Taylor Swift).
Pop nicméně dokáže čerpat energii takřka odkudkoli. V 60. letech nebylo výjimkou, že i z jazzu, jak dokázaliEartha KittováneboPaul Anka. V pozdějších letech už to tak obvyklé nebylo, ale příkladNorah Jonesdokázal, že cesta není ještě zcela zatarasena. Poměrně úspěšné jsou i vpády vážné hudby na popová kolbiště, jak dokazujíAndrea BocellineboVanessa Mae. Specifikem je pak tzv.barokní popvyužívající některé archaické nástroje, jeho nejslavnějším představitelem jeLana Del Rey. Od 90. let je do pop music vpašováván i vlivrapuahip hopu. Rock našel sice organičtější symbiózu, aleThe Black Eyed Peas,StromaeneboJason Derulootevřeli cestu hip hopu i do tanečnější a jemnější muziky. Existují i pokusy, ve 21. století čím dál častější, popovou scénu oživit a zkvalitnit také některými postupy alternativního rocku nebo elektronického undergroundu. Tyto pokusy jsou obvykle nazýványindie popa zaznamenaly poměrně značný ohlas u publika, jak dokazuje úspěch hudebníků, jako jsouGwen Stefani,Twenty One Pilots,Sia,Billie EilishneboEllie Goulding.
V populární hudbě existují také některá výrazná regionální specifika a lokální fenomény. Ač představitelé těchto fenoménů nacházejí cestu k uším posluchačů po celém světě, přece jen je takový pop stále jaksi zakořeněn v konkrétním kulturním prostoru a jeho hudební tradici. K nejvýraznějším fenoménům tohoto druhu patřílatin pop, od 90. let čím dál populárnější, jak dokazují kariéry umělců jakoGloria Estefan,Jennifer Lopez,Enrique Iglesias,Shakira,Ricky Martin,Thalía,Natalia OreironeboMarc Anthony. Dalším světem sám pro sebe je francouzský šanson.Édith Piaf,Charles Aznavour,Gilbert Bécaud,Yves Montand,Mireille Mathieu,DalidačiJuliette Gréconikdy nepřijali základní pravidla globálního popu - zejména užití takřka povinnéholingua franca, tedy angličtiny - přesto dosáhli jistého mezinárodního přesahu. Francouzský pop má i některá další specifika, například styl zvanýyé-yé(Sylvie Vartanová,Serge Gainsbourg,Françoise Hardyová,France Gallová). Jistou specifiku si francouzský pop ponechal i mimo tyto žánry (Joe Dassin,Georges Moustaki,Richard Clayderman,Claude François,Michel Sardou,Henri Salvador,Barbara,Jean-Jacques Goldman,Vanesa Paradis). Angličtině dokáží vzdorovat i Italové. Průkopníkem italského popu bylDomenico Modugno, klasiky se staliToto Cutugno,Ricchi e PoverineboUmberto Tozzi. Avšak největší průlom do světa zaznamenali Italové až v 90. letech, díkyErosu RamazzottimuaLauře Pausini. Osobitá pravidla mají také asijské popové scény, japonskýJ-pop(Ajumi Hamasaki,AKB48,Momoiro Clover Z), korejskýK-pop(TVXQ,BTS,EXO,Girls' Generation), čínskýcantopop(Leslie Cheung,Faye Wong), indický pop navázaný naBollywood(Lata Mangeškar,Mohammed Rafi), indonéský pop (Agnes Monica,Anggun), turecký (Tarkan,Sertab Erener), arabský (Umm Kulthum,Fajrúz,Samira Saïd,Amr Dijáb,Elissa,Nancy Ajram,Haifa Wehbe,Natacha Atlas) nebo thajský (Tata Young). V jižní Americe si svou osobitost hájí brazilský samba pop (Astrud Gilberto) a brazilskámúsica sertaneja(Paula Fernandes). Jisté mezinárodní úspěchy už zaznamenal i africký subsaharský pop (Miriam Makeba,Fela Kuti).
Zvláštní kapitolou je pak způsob, jakým se pop music rodí a šíří. Od jejích počátků rozhodoval rozhlas a trh s gramofonovými deskami. V 80. a 90. letech způsobily revoluci hudební televize, zvláštěMTVs jejívideoklipovoukulturou.Ještě větší zemětřesení pak přišlo s internetovou technologickou revolucí. Možnost nelegálního stahování hudby prakticky zničila trh s hudebními nosiči. Navzdory tomu se internet stal pro hudební průmysl současně i spásou. Od nultých let a stále více se klíčovým prostorem šíření a popularizování hudby stáváYoutube. Ten přinesl již i některé vlastní fenomény, jako je úspěch jihokorejského raperaPsy. K prvním umělcům, které Youtube vyloženě vyrobil, patřilJustin Bieber. NásledovalEd Sheeran. Čistým youtube-fenoménem je také úspěch písněDespacitoLuise Fonsiho. Videoklip k ní se stalnejsledovanějším videem v dějinách Youtube.Fenoménem 21. století se staly také talentové televizní soutěže (American Idol,X Factor). Dá se říci, že jiným způsobem už se moderní pop ani nerozšiřuje. Produktem tohoto systému je napříkladKelly Clarkson. Zvláštním zákoutím globálního popu jsou pak dětské televizní kanályDisneyaNickelodeon. Z nich vzešly herecko-hudební teenage hvězdičky jakoSelena Gomez,Miley Cyrus, neboHilary Duff. V Evropě si udržuje setrvalý zájem mezinárodní soutěžEurovision Song Contest. Ačkoli tato soutěž nastartovala kariéru i takovým legendám, jako je ABBA nebo Celine Dion, sláva jejích vítězů se jeví povětšinou spíše krátkodobá a mimo Evropu někdy budí rozpaky. Nutno ovšem uvést, že tato soutěž umožňuje dosáhnout mimořádného zájmu i umělcům ze zemí, ze kterých se jinak cesta do globálního popu hledá velice obtížně. Hegemonie anglosaských zemí (USA, Británie, Irsko, Kanada, Austrálie) je totiž v celých dějinách rocku a popu velmi nápadná a podaří se ji narušit jen zcela výjimečně.
Heavy metalse objevil na přelomu 60. a 70. let v Británii a Spojených státech. Vyvinul se z hard rocku, když některé hard rockové skupiny začaly experimentovat se "zdrsněním své hudby" pominutím prvků blues, uměle zkresleným zvukem kytar, kovově znějící basovou linkou a užitím kytarovýchriffů. Za předchůdce metalu bývají označovány skupinyLed ZeppelinaDeep Purple, ale za první opravdu metalovou povětšinou ažBlack Sabbath, kteří se ohlásili na samém konci 60. let. Krom některých hudebních inovací přinesli rekvizitu, která se pro styl stala velmi typickou - texty inspirovanéčernou magií,satanismem,hororem. V 70. letech přišla vlna následovníků:Judas Priestještě více očistili svou hudbu od blues,Iron Maidenzrychlili tempo,Motörheadpřidali punkovou syrovost. V 80. letech přinesli další zrychlení (speed metal)HelloweenčiAccept, inspirace z glam rockuMötley Crüe, ale nejvlivnější se stala verze metalu, která se zdála natolik zvukově nová a agresivnější, že si vysloužila i vlastní škatulku:trash metal. Jeho nejslavnějšími představiteli se v 80. letech staly skupinyMetallica,Megadeth,SlayeraAnthrax. 80. léta přinesla i prozatím undergroundové verze jakodeath metal, s programovou oslavou smrti a násilí (průkopníky zejm.Death),black metals programovým satanismem aokultismem, ale i velkou inspirací vefantasy(Bathory,Darkthrone), či extrémnější variantu death metalugrindcore(Napalm Death). Více pozornosti klasického rockové publika vzbudilhardcorestojící na pomezí punku a metalu, zpočátku hodně punkový, postupně se od punku vzdalující (Exploited,Dead Kennedys,Black Flag,Bad Religion,Biohazard,Suicidal Tendencies, v počátcích iBeastie Boys, než objevili kouzlorap metalu). Od poloviny 90. let získal ohlas alternativní metal ovlivněný grungem (Faith No More,Rage Against the Machine,System of a Down) a jeho nejznámější odnožnu metal, který inkorporoval prvky funku a hip hopu a prorazil si cestu dokonce i do mainstreamových médií a hitparád (Korn,Limp Bizkit,Linkin Park,Slipknot). Novinkou byl téžgroove metal(Pantera,Sepultura). Značně populární se stalindustriální metal, zejména v podání skupinRammsteinaNine Inch Nails(průkopníky byliMinistry), čisymfonický metal(Nightwish,Within Temptation,Apocalyptica,Epica,Cradle of Filth). Méně všeobecně přijatelnou novinkou bylmetalcore, v němž byl klasický hardcore obohacen o prvkyextrémního metalu, nebodoom metal, zpomalený a typicky "podladěný" (např.Paradise Lost), brzy se větvící do variací jakogotický metal(Lacuna Coil,Celtic Frost),viking metal(Amon Amarth),dark metal,drone metal,pagan metal,sludge metalapod. Od nultých let je metal velmi populárním směrem, i kapely z dříve okrajových stylů jako black nebo death metal mají status rockových hvězd (např.BehemothneboAnathema), směrem k různým fúzím jdou směry jakoavantgardníčiprogresivní metal(Waltari,Sonata Arctica,In Flames,Nickelback,Papa Roach,Audioslave,Queens of the Stone Age,Meshuggah), k nejoriginálnějším fúzím pak patřífolk metal(Eluveitie,Ensiferum).
Elektronická hudba je v zásadě definována nástroji a technologiemi, s nimiž se provozuje. V tomto smyslu lze psát její dějiny za pomoci technologických milníků, jako je vynálezthereminu(Lev Sergejevič Těrmen, 1920),martenotových vln(Maurice Martenot, 1923),hammondových varhan(Laurens Hammond, 1935),moog syntezátoru(Robert Moog, 1964),sampleru(1969), syntezátoruminimoog(1970), nebo standarduMIDI(1983), který umožnil tvorbu napočítači. Ve stejném roce jako MIDI se v obchodech objevil první komerčně úspěšný digitální klávesový syntezátorYamaha DX7, s nímž pracovalo velké množství hudebníků.
Elektronická hudba, jak bývá u menšinových hudebních žánrů spjatých se subkulturami obvyklé, vytvořila rovněž změť pojmů, směrů a škatulek, jimiž popisuje sama sebe. Často se překrývají, tvůrci se obvykle hlásí k více z nich a pro posluchače přicházejícího zvenčí jsou rozdíly mezi těmito podžánry jen obtížně rozlišitelné a postřehnutelné. V zásadě lze elektronickou hudbu klasifikovat podle její funkce a způsobu, jakým je obvykle konzumována, do tří velkých proudů. První z nich, jež by laicky mohl být označen za "jemný" či "soft", je elektronická hudba, jejíž funkcí je obvykle relaxace, meditace nebo zvuková kulisa. Sami elektroničtí hudebníci používají pro takovou hudbu názvy jakochill-out,ambient,new-age,downtempo,trip hop,chillwave,space musicapod. (Přesahy do jazzu se pak obvykle nazývajísmooth jazz). Nejvýznamnějšími hudebníky tohoto proudu jsou velkou částí své komplexní tvorbyJean-Michel Jarre,Vangelis,Mike OldfieldaMoby, dále klasik new-ageBrian Eno, skupinaEnigma, reprezentant ambient technaAphex Twin,Röyksopp,Kitarō,Tangerine Dream,DJ Shadow,Robert MilesneboParov Stelar.
Druhý velký proud je hudba, jejíž funkcí je především taneční doprovod. Hlavními žánry tohoto širokého proudu jsou tzv.electronic dance music(EDM),house,rave,tranceatechno. Tvůrci takové hudby ji často sami prezentují jakodiskžokejovéna tanečních party. Od klasického disca je dělí generační propast, ale někteří z nich se hlásí k tzv.nu disco. Definičním rozdílem oproti tanečnímu popu bývá absence textu. Pro řadu z těchto umělců není neobvyklé, že své schopnosti v oblasti elektroniky dávají občas do služeb popu, řada z nich uspěla i s vlastní tvorbou v mezinárodních popových hitparádách. Existuje ale i subkulturnější a undergroundovější pojetí, zvláště u tvrdších stylů (hardstyle,hardbass,drum and bass), kde je taková spolupráce s popem odmítána. House a EDM se vynořily z undergroundu v 90. letech 20. století a začaly se pozvolna prolamovat do mainstreamových médií a hitparád. Průkopníky v tom byliThe KLFa velkou v roli v tom posléze sehrál filmTrainspotting, který rychle zpopularizoval kapely jakoUnderworldneboThe Chemical Brothers. S jemnější muzikou se do hitparád vzápětí vetřeliFaithless. Od nultých let už si elektronika vydobyla pevné postavení v hudebním průmyslu. Nejúspěšnějšími tvůrci tanečního proudu se od té doby staliDavid Guetta,Basshunter,Avicii,The Prodigy,Daft Punk,Skrillex,Calvin Harris,Tiësto,Armin van Buuren,Alan Walker,The Chainsmokers,Marshmello,LMFAO,Deadmau5,Kygo,Hardwell,Bob Sinclar,Pendulum,Darude,Afrojack,Eric Prydz,Benny Benassi,Justice,DJ SnakeneboGigi D'Agostino. I z toho výčtu je patrné, že zatímco rocková hudba má kořeny v USA, domovinou taneční elektronické hudby je především Evropa.
Za třetí širší proud elektronické hudby lze označit hudbu, jejíž funkce není ani ambientní, ani taneční. Hudebníci tohoto proudu svou hudbu produkují k poslechu a jejich vystoupení tedy připomíná tradiční koncert spíše než taneční party. Zařadit sem můžeme i umělce, kteří elektronickou hudbu zakomponovávají do nějakého jiného rámce, ať už je jím vážná hudba, rock, jazz, filmová hudba, world music nebo bezhraniční prostor experimentální hudby. Do prostoru klasické hudby a hudební avantgardy mířily elektronické experimenty autorů jako byliKarlheinz Stockhausen,Erik Satie,John Cage,Steve Reich,Pierre Henry,Milton Babbitt,Iannis Xenakis,Edgard Varèsenebo zakladatelmusique concrètePierre Schaeffer. Klasické pokusy o spojení elektroniky a rocku představoval německýkrautrock60. let, jehož nejslavnějšími představiteli byliKlaus Schulzenebo skupinaKraftwerk. SlovinštíLaibacha němečtíEinstürzende Neubautense stali klasiky stylu zvaného electro-industrialnebonoise. Jemnější trip hop se pokusili do rocku zapojitFatboy Slim,Massive Attack,Tricky,Portishead,GorillazneboMorcheeba. Art popové variace má na svém kontě např.BjörkneboEnya. Chill-outové průniky do popu se někdy nazývajídream popneboneo-psychedelia(např.Cocteau Twins,Faye Wong,My Bloody Valentine,Primal Scream).