Vladimír Preclík

Vladimír Preclík(23. května1929Hradec Králové–3. dubna2008Praha) byl českýsochař,malíř,řezbářaspisovatel,vysokoškolskýpedagog, předseda uměleckého spolkuMánes.Během života vytvořil přes 800 soch a napsal dvanáct knih. Nazámku v Bechynije otevřenoMuzeum Vladimíra Preclíkase stálou expozicí jeho děl. Stálá expozice jeho prací je také v jeho rodnémHradci Králové.V tamějšíkatedrále sv. Duchaje umístěna Preclíkovabusta(poprsí včetně rukou) čtvrtého římského papežesv. Klimenta.
Narodil se vHradci Králové, dětství prožil vJosefově.  Studoval na Vyšší škole sochařsko-kamenické vHořicích(1946–1950) a naVysoké škole uměleckoprůmyslové v Praze, ateliér prof.Josefa Wagnera(1950–1955).  Než vstoupil na umělecké školy, učil se řemeslo řezbářské vHradci Králové, kde rovněž docházel do ateliéruJosefa Škody.
Byl členem skupinyTrasa 54, která sdružovala výtvarníky hlásící se k odkazu meziválečné avantgardy.V šedesátých letech často pobýval v zahraničí, navázal kontakty s polskými a jugoslávskými umělci. Několikrát dostal nabídku k emigraci, ale odmítl. V roce 1965 se prostřednictvím  Nadace Michaela Károloyiho dostal do francouzského městaVence, kde během ročního pobytu získal mnoho nových impulzů pro svou tvorbu.V roce 1967 strávil několik měsíců v Kanadě.
Vystavoval od roku1958(již tehdy zaujaly jeho dřevěné moderní perfektně provedené sochyDopravní prostředek,Staré provensálské město,Ježek, portrétyJana Wericha,Jaroslava Ježkaa další) a uspořádal více než 80 samostatných výstav doma i v zahraničí. Získal řadu ocenění a uznání. V roce1967byl vybrán mezinárodní jury mezi největších 50 sochařů světa, na 9. bienále vSão Paulovystavoval velkou kolekci svých soch. V témž roce byl jeho více než čtyřmetrový dřevěnýStrom životavystaven mezi uměleckými díly na světové výstavěEXPO ' 67vMontrealu, kde se vedle sebe octla jména Preclík aPicasso. Je zastoupen ve všech krajských galeriích v České republice i ve významných muzeích v zahraničí (Centre Pompidouv Paříži, Middelheim v Antverpách…).  V roce 1968 obdržel na XXXIV.bienále v Benátkáchcenu Akston Foundation.V roce 1969 pobýval několik měsíců ve Švýcarsku.
Jeho první manželkou byla akademická sochařka a malířkaZdena Fibichová, jejímž dědečkem byl hudební skladatelZdeněk Fibich.Na svých dalších plastikách pracoval zejména ve svém novém atelieru vBraníkuv Praze 4, kde rovněž převážně bydlel až do předčasného úmrtí Zdeny Fibichové v roce 1991. Dobrými přáteli byliJan WerichaVladimír Holan, které často navštěvoval ve vile v Praze naKampě. V roce  2006 se znovu oženil.
V60. letech 20. stoletíbyl spoluzakladatelem a organizátorem proslulýchMezinárodních sochařských sympozií v Hořicích, obnovených po vnucené normalizační přestávce počátkem 90. let, která přivedla do Čech evropské i světové sochaře.
Běhemnormalizacetéměř nemohl vystavovat, intenzivně se věnoval hlavně literatuře. Od roku 1973 pracoval většinu roku ve Velkých Popovicích.V  letech 1984–1985 vytvořil spolu sMiroslavem HorníčkemaIljou Hurníkemněkolikadílný televizní seriál Československé televize formou kulatého stolu a diskuzního pořadu, nazvanýTrojhlas. V roce 1986 byla vydána stejnojmenná kniha, v níž ve vzájemné korespondenci vyslovují autoři – sochař, herec a muzikant – své názory na umění, své postřehy o lidech a věcech.
V roce 1975 vytvořil originální uměleckou sestavu polychromovaných moderních soch ve velkých skleněných lahvích, kterou slovně ocenil i jeho přítelJan Werich.
Jako jeden z prvních podepsal v roce1989petici kulturních a dalších známých osobností „Několik vět“ na podporu iniciativyVáclava Havla.
V roce1990byl jmenován profesoremsochařstvínaVysokém učení technickém v Brněa spoluzakládalFakultu výtvarných umění, jejímž se stal prvním děkanem (1993–1997).Roku 1990 realizoval též pomník s bronzovou sochouT. G. Masaryka(Vincenc Makovský) vBystřici nad Pernštejnema zvítězil v soutěži na návrh Památníku amerických osvoboditelů městaPlzně6. května 1945. Masarykův pomník v nadživotní velikosti s podstavcem v Preclíkově úpravě byl předtím postaven v oseVáclavského náměstía pěší zóny v Praze na Můstku u příležitosti tehdejší více než půlroční výstavy k výročí vítězství demokracie vČeskoslovensku, uspořádanéNa příkopěa v paláciU Hybernů.
Postupně byl poslancem ČNR zaOFVýchodočeského kraje, předsedou Unie výtvarných umělců ČR, předsedou Sdružení sochařů Čech, Moravy a Slezska, prezidentem Mezinárodního sochařského sympozia v Hořicích, založil Interlignum (sympozium pro dřevo v Deštném v Orlických horách) a Letní školu pro mladé sochaře na Orlíku. Byl rovněž členemMasarykova demokratického hnutí, jehož zakládací listinu podepsal v roce 1990. Byl předsedouS.V.U. Mánes, předsedouPEN klubua předsedou občanského sdružení Křížová cesta, jež v roce 2004 založil s úmyslem ztvárnit novodoboukřížovou cestuv krajiněKuksu, volně inspirovanou někdejší Kalváriížirečských jezuitůa hraběteF. A. Šporka.Příběh utrpení a nadějí člověka(Křížová cesta 21. století) představuje cyklus patnácti zastavení vytvořených z hořického pískovce českými sochaři tří generací v čele s V. Preclíkem, který byl slavnostně otevřen 4. října 2008. Na úvodní mramorové stéle najdeme Preclíkův citát: „Každý z nás si nese svým životem vlastní křížovou cestu. A bez naděje se neobejdeme.“ Zajímavá souborná výstava Preclíkových děl na počátku nového tisíciletí byla v Městském muzeu pod věží Staré radnice na Masarykově náměstí vTřeboni, kde zaujal zejména nový portrétJana Vodňanského.
Jeho přítelJiří Kolář, s nímž rovněž umělecky spolupracoval, mu věnoval řadu svých prací (speciálně polepené housle a další koláže). V roce1998bylo vBechyniv zámeckém parku, v pozdně gotické bývalé zámecké sýpce otevřenoMuzeum Vladimíra Preclíka. Vladimír Preclík v roce 2004 daroval rodnémuKrálovéhradeckému krajisoubor svých soch, obrazů a celý literární archiv.
Zemřel po delší nemoci 3. dubna 2008 v Praze. Na pohřbu Vladimíra Preclíka pronesl poslední rozloučení kardinálDominik Dukaa vyzdvihl jak Preclíkovo umění, tak jeho lidské vlastnosti. Pochován je v rodinném hrobě na hřbitově v Jaroměři. V roce 2009 byla odhalena pamětní deska na domě v ulici 5. května čp. 258 v Josefově, kde sochař vyrůstal. Jejím autorem je akademický sochařMilan Knobloch.
Zastupitelstvo města Brna uděliloCenu města Brnapro rok 1998 v oboru výtvarné umění profesoru Vladimíru Preclíkovi za celoživotní dílo a za významný přínos brněnskému vysokému školství. V roce 2000 byl oceněn Zlatou medaili rektora VUT za zásluhy o rozvoj vysokoškolského učení v Brně.
V roce 2017 mu bylin memoriamudělen titul čestného občana města Hradce Králové. Hlasování o udělení titulu probíhalo již dříve, ovšem v letech 1999 a 2005 je městské zastupitelstvo neschválilo.
Zastupitelstvo města Hořice na svém zasedání 25. dubna 2022 schválilo udělení čestného občanství in memoriam akademickému sochaři profesoru Vladimíru Preclíkovi za vůdčí roli při vzniku a organizaciMezinárodního sochařského sympozia Hořice.
Sochařská tvorba Vladimíra Preclíka je velice rozsáhlá, vytvořil více než osm set sochařských děl. Pracoval s různými materiály, s kamenem, kovem a především se dřevem, které často dotvářel mořením, polychromováním, zlacením nebo kombinováním s dalšími materiály (kůže, kožešina, textil, papír, bronz). Vytvářel sochařské cykly. Jedním z prvních bylaČeská avantgarda –portréty významných osobností:E. F. Burian,Vítězslav Nezval,František Halas,Josef Čapek,Vladislav Vančura,Václav Špála,Jiří Mahen,Jan Zrzavý,S. K. Neumann,Jaroslav JežekaJan Werich. V šedesátých letech jeho tvorba směřovala k abstrakci. Vznikly další cykly, napříkladVertikální kompozice,Trůny, Antistroje, Provensálská města, Orchestriony, Vlastnosti, Depozitáře, Pražská apatyka).Zamýšlel se nad osudem jednotlivce, zabýval se problémem moci, vlivem civilizace na člověka, ekologickou problematikou, mýty apod.
Je také autorem několika pomníků a sochařských děl pro veřejné prostory. Vedle sochařské tvorby se věnoval také malbě, kresbě, grafice a od roku 1982 také spisovatelské činnosti. Jeho literární tvorba čerpá z autobiografických zdrojů, vzpomínek a životních prožitků. Často se vztahuje k jeho rodnému kraji.