Jakuti

Jakutijsouturkickéetnikum, žijící především v republiceSachaa jinde na východníSibiři. Patří k nejpočetnějším domorodým etnikům Sibiře, dnes čítají až 510 000 lidí.
Jakuti sami sebe nazývajíSacha, pl.Sachalar(Саха, Сахалар), což lze přeložit jako „Sluneční [lidé]“ nebo „Jasní [lidé]“. Někdy, zvláště v mýtech a lidové slovesnosti, používají Jakuti pro svůj národ i jiné, obrazné názvy jakoUranchaj SachaneboAjyy ajmaga(„spříznění s Nebešťany“). Označení Jakuti, běžně používané ve světových jazycích včetněruštiny(Якуты) aangličtiny, vzniklo zevenkskéhooznačeníJaku, což znamená "koňští" a naráží na skutečnost, že Jakuti, na rozdíl od okolních etnik, chovajících předevšímsoby, odedávna chovají takékoně. Jakuti preferují název Sacha.
Jakuti se na své dnešní území přestěhovali z jižníSibiřeasi v 11.–14. století. Za jejich předky jsou nejčastěji pokládániKurykanové, sídlící v 6.–8. století v oblasti jihozápadně odBajkalu. Nejstarší památkou na Jakuty jsoupetroglyfyna skalách v povodí řeky Leny, zobrazující lovce, pastevce, bojovníky,šamanya zvířata. mezi nejznámější lokality, patří tzv.Lenské sloupy, pokládané jakutskými šamany za posvátné místo.
K migraci předků Jakutů z oblasti Bajkalu na sever docházelo ve více vlnách od 11. do 13. stol. Důvodem byl zřejmě tlakmongolských kmenů. Z jihu si Jakuti přivedli stáda skotu a koní a přinesli znalost metalurgie. Jakutskémýtya eposy vypráví o putování na sever pod vedením legendárních náčelníků Elleje a Omogoje. Jižní pravlast je v jakutské ústní tradici včetně eposůolonchoreflektována jako místo štěstí a hojnosti, kde sídlí přízniví duchové, kde v zimě nemrzne a odkud nemusejí na zimu odlétatjeřábi. Jakutské eposy a přísloví se zmiňují také ovelbloudecha levhartech, kteří na severní Sibiři nežijí.
Na počátku 17. století začali na území Jakutů pronikat prvníRusovékteří zde hledalizlatoa začali s Jakuty obchodovat, hlavně skožešinami. V těchto dobách začala kultura Jakutů rozkvétat. S Rusy však přišly iepidemiespalniček, neštovic a dalších chorob. V době příchodu Rusů byli Jakuti rozděleni na 35 až 40 teritoriálních skupinulusů, které mezi sebou často bojovaly. Největšíulusy, například Kangalas, měly 2 000 až 5 000 lidí. V čele každéhoulusubyltojon(náčelník), který byl především válečným vůdcem. V době příchodu Rusů se vyznamenal jakutskýtojonTygyn Darchán, který se postavil útlaku kozáků. byl jimi však zajat a zavražděn. Ruská správa byla v 17. století velmi brutální a její podstatou bylo vymáháníjasaku– daně placené v kožešinách. Kozáckým velitelům a správním úředníkům, jako byl např. neblaze proslulý Petr Golovin (velitel Jakutska v letech 1640–45), šlo jen o to, aby z Jakutů a dalších domorodců vymohli co nejvíc kožešin, přičemž se nerozpakovali používat zastrašování, mučení či zabíjení rukojmích.
V 18. století Rusové tlak poněkud zmírnili, jakutští náčelníci dostali určitá privilegia, zároveň docházelo mezi Jakuty kpravoslavnémisiia šíření znalosti zemědělství. Od konce 19. století vznikla jakutská literatura (básníkAlexej Kulakovskij-Öksöküleech) a počátkem 20. století se projevilonárodní obrození.
Po abdikaciMikuláše II.roku 1917 vytvořili jakutští představitelé vedení Jusupem Galibarovem JaKOB (Jakutský komitet pro obecnou bezpečnost) a pokusili se vyhlásit nezávislost. Následujícího roku však byl Jakutsk obsazenbolševikya podřízensovětské moci. V letech 1921–23 došlo k povstání Jakutů proti sovětské moci. Bylo iniciováno bělogvardějskými veliteli Michajlem Korobejnikovem aAnatolijem Pepeljajevem. Povstání bylo potlačenoRudou armádoupod vedením generála Ivana Stroda, jemuž byl za toto vítězství udělen trojnásobnýŘád rudého praporu. Nepokoje trvaly až do roku 1926, kdy byl Pepeljajev uvězněn. Paradoxem je, že Pepeljajev i Strod skončili stejně. Oba byli zastřeleni za stalinského teroru v roce 1938.
Za stalinské éry byla jakutská tradiční kultura vystavena násilné rusifikaci a tradiční hospodářství brutálně kolektivizováno. V té době byli Jakuti nuceni vzdát se tradičního způsobu života a přesidlováni do měst. Mnoho šamanů, ale i příslušníků vznikající jakutské inteligence, bylo popraveno nebo posláno doGulagu. K obětem čistek patřili i antropolog Gavril Ksenofantov a spisovatel Platon Slepcov-Ojunskij.
PrezidentBoris Jelcinse Jakutům za tuto politiku v roce1994oficiálně omluvil. Po roce 1992 se postavení Jakutů v rámciRuské federaceponěkud zlepšilo a jejich území získalo statut federativnírepubliky Sacha.
Jakuti hovoříjakutštinou, která náleží do severovýchodní skupinyturkické větvealtajské jazykové rodiny. Její postavení mezi ostatními turkickými jazyky je do značné míry izolované, protože se od společného kmene oddělila zřejmě již v 6. stol. n. l. Během svého vývoje byla ovlivněnamongolskými,tunguzskýmia paleoasijskými jazyky, od 17. století rovněžruštinou. V době příchodu Rusů byla jakutština rozšířeným komunikačním jazykem na celé východní Sibiři. V 19. a 20. stol. ji sice z tohoto místa vytlačila ruština, ale přesto jí dodnes kromě Jakutů hovoří také mnozíEvenkové,Evenové,DolganiaJukagirové. Psaná forma jakutštiny vznikla koncem 19. stol. a používá upravenouazbuku. V současné době je jakutština úředním jazykem republikySacha. Mluvčí tohoto jazyka jsou však v současné době vesměs bilingvní a ovládají i ruštinu. Jakutská literatura vznikla již v 19. stol., kdy psal básník Alexej Kulakovskij, rozvoj zaznamenala až po roce 1920 v díle Gavrila Xenofantova a Platona Slepcova-Ojunského. Tito autoři ve svých dílech vycházeli hlavně ze staréšamanskémytologieafolklórníchtradic. Autoři 2. pol. 20. stol., jako romanopisec Amma Aččygija nebo básník a dramatik Suorun Omolloon přinesli do jakutské literatury moderní žánry a realismus.
Náboženství je dnes většinoupravoslavné křesťanství, ale většina Jakutů, kteří se formálně hlásí ke křesťanství, zachovává starší tradice, spojené sešamanstvíma původní mytologií. Od 90. let se navíc rozvíjí neošamanské a neopohanské kulty.
Svět v představách Jakutů se dělí na tři vrstvy: horní, střední a dolní. Horní nebeský svět (Üöhee Dojduu) obývají přízniví duchovéajyyi nebeští démoniabaahy, kteří způsobují bouře a duševní choroby. Střední svět(Orto Dojduu) obývají lidé, zvířata a místní duchovéičči. Dolní svět (Alara Dojduu) je říše podzemních démonůabaahy, kteří jsou zákeřnější a krutější než jejich nebeští příbuzní. Vypadají příšerně a způsobují epidemie i jiné nemoci nebo požírají lidi.
Nebešťané Ajyy jsou popisování jako příznivé bytosti a předkové lidí, patří mezi ně i nejvyšší božstvo-tvůrceÜrüng Aar Tojona bohyně plodnostiAjyyhyta štěstíIjeechsit. Pozemští duchovéiččijsou strážci pramenů, hor, tajgy, zvířat, rostlin a stromů, patří k nim vládce tajgyBajanaj, duch ohně –Temirije, ochránce koníĎehegej, zobrazovaný jako tvor podobnýkentaurunebo bohyně stromů a rostlinAan Alachčyn. Vládcem nebeských démonů jeUluu Suorun Tojon, který způsobuje bouřku a trestá provinění lidí, je také ochráncem šamanů. Podzemním démonům vládneArsan Duolaj, chtonické božstvo smrti a nakažlivých nemocí.
Zachovaly se i prvkytotemismua uctívání zvířat. Jakutské rody měly svézvířecíochránce či předky, toto zvíře bylo členům rodu zakázáno zabít. Mohl jím být orel, jeřáb, krkavec či jiný pták, ze savců los, medvěd, vlk. Připřísaháchse Jakuti dovolávali medvěda jako spravedlivého tvora, který nenávidí lež a křivopřísežníka by jistě záhy zabil. Jakutský název medvědaeheznamená zároveň idědeček. Velký rituální význam má také kůň, milované zvíře Jakutů a symbol jejich kultury.
Většinu rituálů tradičně vykonávají šamani. Každý mužskýšamanoyuni ženskášamankaudangannabýval schopností poté, co přestáliniciaci. Při ní adept zpravidla upadl do bezvědomí, přičemž měl vize vlastní smrti, vzkříšení a kojení nebo vychování v hnízdě. V některých případech jej zlí duchové rozsápali a jeho kosti oděli novým masem a novou kůží, načež se adept probral k novému životu. V průběhuiniciacese šamanovi zjevilazvířecí matka, která nastávajícího šamana během iniciační vize kojila nebo krmila v hnízdě (pokud se jednalo o ptáka). Zvířecí matka byla hlavním ochranným duchem, na něhož se šaman při rituálu obracel. Šamani měli i pomocné duchy –emeget, jejichž podoba je ztvárněna na ozdobách šamanova oděvu nebo namalována na jehobubnu.
Podle toho, jestli dotyčný komunikoval s příznivými duchyajyynebo s démony, se rozlišovali černí a bílí šamani. Černý šaman měl za úkol komunikovat s démony, věštit a uzdravovat nemocné, bílé šamani celebrovali veřejné rituály, obřady spojené s plodností a dětmi. Černí šamani obětovali zvířata, bílí však živé tvory zabíjet nesměli a obětovali zpravidla mléčné produkty. Odlišoval se i jejich obřadní oděv, zejména výzdobou. Při rituálech se šaman dostával do změněného stavu vědomí pomocí bubnování a tance, měl vizi opuštění svého těla a letu do jiných světů.
Nejdůležitější šamanskou slavností je pro ně oslavaletního slunovratuzvanáYsyach(někdy přepisováno též jakoYhyach). BěhemYsyachuse oslavuje příchod léta a počátek laktace hospodářských zvířat (zejména klisen). K tradicím patří kolovýtanecohuochaj, napodobující pohyb Slunce v průběhu roku, vyprávění eposů –Oloncho, hostina pod širým nebem, při níž se podává vařené maso akumys, který se pije z vyřezávaných pohárůčoron, ale také tradiční sporty:zápaschapsagai, koňské dostihy, lukostřelba akylyy– sport, jehož podstatou je skákání po jedné noze ze značky na značku.
K rodinným obřadům patří rituály spojené s těhotenstvím a narozením dítěte, svatební rituály a pohřební rituály. S těhotenstvím jsou tradičně spojena různá tabu, která mají nastávající matku chránit před zlými duchy. Věřilo se, že duši dítěte přináší bohyně Ajyyhyt, která ji v okamžiku početí vloží do mužova temene, odkud sestupuje po páteři do ženina lůna. Koncepce duše je značně složitá, hlavní složka duše se označuje jako ije kut „duše-matka“, dalšími složkami jsoubuor kut„zemní duše“ aslagyn kut„vzdušná duše“, které řídí tělesné funkce. Samostatnou složkou je s)ur „intelekt, vědomí“. Narození dítěte bývala často přítomná šamanka, která také provedla následné obřady, spojené s obětováním másla a kumysu i s ochrannými kouzly. Svatba se prováděla po dohodě ženicha s rodinou nevěsty, ale dívka měla právo odmítnout ženicha, který se jí nezamlouval. Povinností ženicha bylo zaplatit za nevěstu rodičům výkupné –kalymve formě domácích zvířat nebo hmotných darů (jídla, kovových předmětů, kožešin). Nevěsta přijížděla do domu ženicha v bohatém zimním oděvu (i pokud se svatba konala v létě), ozdobená šperky a přinášela do rodiny výbavu ve formě domácích zvířat, oděvů, nádobí a v případě náčelnických rodin i služebnictvo –kuluty. Součástí svatby je představení nevěsty ochranným duchům domu a domácího krbu. Pohřeb se prováděl co nejdřív po úmrtí. Vzhledem k tomu, že věčně zmrzlá půda bránila kopání hrobů, ukládali se mrtví obvykle na nadzemní lešeníarangas, buď přímo nebo do dlabané dřevěné rakve. Mrtví s sebou dostávali oděv, boty, zásobu jídla, nůž, křesadlo a další věci, šamani často i svůj buben a plášť, někdy obětovali i nebožtíkova oblíbeného koně. Představy o posmrtném životě nejsou příliš jasné, většinou se hovoří o životě ve světě předků, který se podobá pozemskému životu, ale je šťastnější, bez nemocí, stáří a hladu, jsou však známé i představy oreinkarnaci. Zlí lidé se po smrti stávají přízrakyüör, podobnými hladovým duchům v buddhismu.
Jakuti obývají nejchladnější místa na zemském povrchu, což ovlivnilo jejich způsob života.
Základem jakutské společnosti v době před ruskou kolonizací byl patrilineární rod (aga yyha). Rodiny byly většinou monogamní, náčelníci mívali někdy žen více. V některých případech hrála roli i matrilineární posloupnost(ije uuha), například v rodinách šamanů. Ženy měly poměrně svobodné postavení, mohly dědit majetek, často měly funkci šamanky a existují zprávy o ženských válečnicích. Postavení náčelníka (tojon) bylo dědičné, takže se dá mluvit o vznikající vrstvě aristokracie. Náčelník byl především soudce (jakutské slovesotojonooznamená „soudit“ nebo „rozhodovat“), případně válečný vůdce. Většina obyvatel byla osobně svobodná, ale byly mezi nimi velké majetkové rozdíly, projevující se početností stád domácích zvířat.Bokanovébyli nemajetní lidé, kteří se na čas stávali služebníky nebo klienty náčelnických a bohatých rodin.Kulutibyli lidé v závislém postavení, dědiční sluhové v domácnosti, pomocníci a honáci, které bylo možno darovat. Proto se o nich někdy nepřesně mluví jako ootrocích. Lidé, kteří neměli vlastní domácí zvířata, se živili především rybolovem a sběrem rostlin, byli známi jakobalyksyt(rybáři) a neměli plnoprávné postavení.Kubesovéžili odděleně od ostatních, starali se o provádění pohřebních rituálů a vztahovala se na ně různá tabu. Podle některých názorů to byli vyvrženci, podobnístarojaponskýmetanebo indickýmharidžanům, pravděpodobnější však je, že to byla rituální funkce. Po příchodu Rusů během 17. a 18. století získali někteří náčelníci ruské šlechtické tituly a postavení jejich poddaných se pak v mnohém podobalo situacinevolníkůna ruském venkově.
Jakuti jsou tradičně pastevci, chovajíjakutské koněaskot, na severu předevšímsoby. Sobi se chovají polokočovným způsobem, se stády se kočuje pouze v letním období, přezimuje se na zimních pastvinách. Koně a skot se chovají přes léto na pastvinách v blízkosti usedlostí a přezimují v ohradách, kde jsou krmenisenem. Skot trávil zimu vchlévězvanémchoton. Kvůli přezimování zvířat je velmi důležitásenoseč, prováděná v letních měsících tradičním nástrojemchotuur, což je něco mezisrpema krátkoukosou.
Velký význam márybolov, prováděný pomocí vrší, sítí i udic zejména v zimě pod ledem. Oblíbeným úlovkem jsousíhové,jeseteři,karasi,jelcineboštiky. Přes léto hraje velkou roli sběr jedlých rostlin, hlavně bobulíborůvek,brusinek,klikvy,jahod,morušky, také plody střemchy, hložinky, jeřabiny, šípky, zatímcomalinypodle tradice „patřily medvědovi“. Oblíbené jsou takélimbové oříšky. Z dalších jedlých rostlin sbírajíoddenkyšmelu okoličnatého,mochny husíakrvavce totenu, různé zelené natě jako jepotočnice,lžičníkamedvědí česnek, ale takélýkomladých větví borovic a modřínů, které jedí vařené s mlékem nebo s podmáslím. Méně významný jelov, prováděný v minulostiluky, šípy a oštěpy, dnesručnicí. Oblíbenou kořistí jelosa vodní ptáci, zvláště divoké husy a kachny. K lovu kožešinové zvěře, tetřevů a zajíců dodnes slouží pes jakutskálajkaa různé pasti, hlavně oka a samostříly na principu kuše nebo tzv.čerkan, což je luk spojený s paličkou. Pokud zvíře zavadí o spoušť, tětiva luku vymrští paličku a ta zvířeti zlomí vaz.Čerkanemse loví hlavně soboli a jiné drobné šelmy, veverky a zajíci. Naproti tomu samostřílem lovili Jakuti vlky, medvědy, dokonce i divoké soby nebo losy. V 18.–19. století se rozšířilo pod vlivem Rusů zemědělství, hlavně pěstovánížitaaječmene, později ibrambor, ujalo se však jen na některých místech.
Jakutská kuchyněje velmi jednoduchá. Hlavními surovinami jsou mléko a mléčné výrobky, maso, ryby a volně rostoucí rostliny, v současné době ale i pečivo – sladké lívancealaďyya obilné kašesalamat, oblíbeným nápojem je zejménakumysz kobylího mléka. Z kravského nebo sobího mléka se vyrábí sýry, tvaroh, máslo, šlehačka, podmáslí, zakysaná smetana, syrovátka a kyška. Přebytky mléka se mrazí v jamách, vykopaných až na věčně zmrzlou půdu, v zimě se z nich podle potřeby usekává sekerou. Stejně uchovávají Jakuti i ostatní domorodí Sibiřané také maso. Maso a ryby se nejčastěji vaří, někdy také pečou na rožni. Ryby a játra Jakuti jedí i zasyrova, zmrazené a nakrájené na tenké plátky. Jí se také sušené maso. Z vnitřností se připravují napříkladjelita, plněná směsí krve, loje a smetany (chaan).
Jakutské usedlosti tradičně leží daleko od sebe, aby si obyvatelé v tvrdých podmínkách vzájemně nekonkurovali. Preferovaným typem sídelní krajiny jsou louky (alaas) na březích řek nebo jezer, často podmáčené, určené k pastvě zvířat i k senoseči. Teprve po příchodu Rusů se začaly stavět hromadné osady, tvořené srubovými domy ruského typu. Zimním obydlím Jakutů bylbalaghan, polopodzemní stavení ze dřeva a nepálených cihel, obložené drny a zastřešené drnovou střechou. V centru interiéru jeohoch, hliněný krb s dřevěným komínem, blízko něj stojí stůlsandaalya kolem stěn se nacházejí laviceoron, na nichž se přes den sedí a v noci spí. Malá okna byla kryta plátkyslídynebo v zimním období dokonce kusy čirého ledu, později sklem. Součástíbalaganuje srubovýchlévchoton, kde přezimují krávy, březí klisny a rodičky s malými hříbaty. Kolem obydlí se nacházejí ohrady, stohy sena a menší dřevěné stavby jako kůlny, zásobárny, suchý záchod apod. Před dveřmi stojí jeden nebo několik vyřezávaných kůlůserge, k nimž si hosté přivazují své koně. Při každé svatbě v rodině bylo zvykem vztyčit dalšíserge. Sloupy jsou symbolem pohostinství, ale zároveň i obřadním místem rodiny. Obdobné kůly označují také posvátná místa. Variantoubalaghanujebabaaryna– dřevěný srub s osmiúhelníkovým půdorysem.
Přes léto se Jakuti v minulosti přesouvali na letní pastviny, kde žili v kónických stanech, pokrytých pláštěm zbřezovékůry. Kostru tvoří mladé kmínky a plášť je zpevněn horizontálními dřevěnými obručemi. Tyto stany se jakutsky nazývajíurahaa mají poněkud jiný tvar než známějšíevenkskýstančum. V průběhu 20. století však převládly domy ruského typu.
Jakutský rok začíná na jaře, v druhé půli května a dělí se na dvanáct lunárních měsíců. Zatímco letní měsíce se nazývají podle činností, které v tomto období lidé vykonávají, zimní měsíce mají pouze číselné označení, podobně jako ustarých UjgurůneboChakasů.
Názvy měsíců jsou:
Před příchodem Rusů Jakuti nepoužívali vozy ani jiná kolová vozidla. V zimě se k dopravě tradičně používají sáněoloktažené koňmi, soby nebo skotem, přes léto se na těchto zvířatech jezdí nebo jsou užívána jako soumaři. Především lovci v zimním období používají krátké, širokélyže, zpravidla podbité pásy koňské nebo sobí kožešiny se sestříhanými chlupy. Jakuti je zřejmě převzali odEvenků. K dopravě po řekách se tradičně užívají buďtotuos tyy– kanoe s dřevěnou kostrou potaženou březovou kůrou nebo loďkaongočodlabaná z jednoho kmene, oba typy lodí se ovládají pádlemerdii.V průběhu 20. století se v zimní období prosazujísněžné skútry, případně i terénní automobily, s nimiž Jakuti v zimě s oblibou jezdí po zamrzlých řekách.
Tradiční oděv Jakutů se vyrábí z kůží (jelenice, semiš) a kožešin. Mezi mužským a ženským oděvem byly poměrně malé rozdíly. Základ tvoří kožená košile a krátké kalhotysuturuo, přes něž se nosí kožešinový kabátecsonsrstí dovnitř a v zimě i kožešinová vesta srstí nahoru. Oděv doplňují v létě kožené botyuntya v zimě vysoké kožešinové boty s přizvednutou špičkoutorbazy. Pokrývkou hlavy je u žen v létě čelenka nebo vysoká kožešinová čepice s dýnkemďabaka, u mužů čepice s kožešinovým lemembergehe. V zimě se nosí čepice ušanka, často z kožešiny psů arosomáků. Čepice mají různý tvar, například jsou ušité z kožešiny ze zvířecí hlavy s ponechanýma ušima nebo nahoře vybíhají do dvou rohů (podobně jako čapkySámů). V zimě jsou nepostradatelnépalčákya kožešinová šála kolem krku.
Vlasy nosí muži většinou krátké, v minulosti i polodlouhé nebo naopak vyholenou hlavu s několika ponechanými prameny vlasů. Svobodné dívky nosí tradičně dva copy, vdané ženy jeden tlustý cop. Oděv je zdoben korálky, kovovými knoflíky, sponami, u žen i stříbrnými medailonytuchsata. Ženský oděv je tradičně ozdobnější, čepice má jiný tvar a kabátec bývá delší než u mužů.
Jakuti mají velice pestrý folklór, který se dochoval do současnosti v poměrně uceleném stavu. V jižní části území Jakutů se objevuje více shod s mytologií a folklórem etnických skupin jižníSibiři(Burjati,Tuvinci) aMongolska. Naproti tomu představy severních Jakutů vykazují shody spíše s tradicemiEvenků,JukagirůaDolganů. Existuje mnoho písní, pohádek a tanců, ale nejznámějším a vrcholným dílem jejich ústní tradice jsou eposyOloncho, které pojednávají o bojích legendárních válečníků s démony a nebo o vlastnostech a moci jednotlivých duchů.