Starověký Řím

Starověký Řím(latinskyRoma), také častoantický Řím, je označení prostarověké(antické) období městaŘímaležícího naApeninském poloostrově(dnešníItálie) a také označení pro z něho vzešlou civilizaci, jež expandovala do značné části Evropy a pronikla i nasever AfrikyaBlízký východ, tedy doAsie. Tato civilizace přetrvala více než tisíc let, existovala zhruba od 8. století př. n. l. až do5.resp.6. století. Dle legendy byl Řím založen roku753 př. n. l.dvojčatyRomulem a Remem.
Forma vlády Říma se v průběhu staletí proměnila nejprve zkrálovstvínarepublikua nakonec vcísařství. Římské území bylo obýváno různými národy s rozličnými jazyky,náboženstvímakulturou. Přesto se zde v průběhu existence císařství rozvinula univerzalistická myšlenka jediné a jednotné římské říše zvanáimperium sine fīne(„říše bez hranic“).
V době svého největšího územního rozmachu, za císařeTraiána, mělo území říše asi 5 milionů kilometrů čtverečních, což z Říma činí jednu z největších říší starověku.Moc Říma se tehdy rozprostírala do všech zemí podélStředozemního moře, dále doGalie, velké částiBritániea do oblastiČerného moře. Řím vládl nad většinou zemí tehdy známého světa (orbis terrārum) a nad 50 až 90 miliony obyvatel, kteří představovali zhruba 20 % světové populace.Výstavba měst,akvaduktůa 80 000 kilometrů silnic napříč celou touto obrovskou říší byla pozoruhodným technickým a civilizačním výkonem.Řím šířil do podmaněných krajů i kulturu,uměnía obchod. Tehdejší životní úrovně a počtu obyvatelstva mělo být vEvropěaAfriceznovu dosaženo až o mnoho staletí později.
Ve východní části impéria došlo k promísení latinské kultury shelénistickýmiaorientálnímielementy. Naproti tomu západ byl zcelaromanizován, ovšem jen jazykově. Ve skutečnosti Řím vstřebal dědictvíStarověkého Řeckaa obě tyto civilizace jsou někdy vnímány jako celek, který je nazývánřecko-římský světneboantická civilizace.Římané přitom řecko-římskou kulturu nešířili jen na územích jimi bezprostředně ovládaných, ale měli kulturní vliv i na okolní země, které se nacházely mimo jejich kontrolu politickou. Na území Říma také vzniklokřesťanstvía Řím se stal nakonec hlavním médiem při jeho šíření.
ProEvropuazápadní kulturuje římská civilizace spolu s antickým Řeckem jedním trvalých zdrojů identity. Západní civilizace z Říma přijala náboženství, právní zvyklosti, technologie, architekturu, řadu politických idejí (republikánských i imperiálních), pojetí armády,abecedualatinase stala základem mnoha evropských jazyků a ještě po celýstředověkbyla jazykem vzdělanců. Znovuobjevení římské kultury oživilo západní civilizaci vrenesancia v éřeosvícenství.
Zprvu byla oblastLatiaosídlena pastevci, kteří žili na pahorcích, neboť údolí bylamočálovitá. Osídlení na území Říma je doloženo již v 16. století př. n. l., to znamená vdobě bronzové, a to zvláště na pahorcíchPalatin,KapitolaEsquilin, kdežtoKvirinálaViminálbyly osídleny až od 9. století, kmenemSabinů.V polovině 8. století došlo ke splynutí osad na Eskvilinu a Palatinu, což se stalo základem Říma jako sídliště městského typu. Dokladem nejstaršího osídlení Palatinu jsou tzv. Romulovy chýše (díry vyplněné světlejší hlínou než okolní půda), což jsou podle archeologů pozůstatky podpěrných kůlů tří dávných obydlí.
Město Řím vzniklo pravděpodobně spojením osadSabinůaLatinů. Římané osídlili čtyři pahorky:Palatin,Esquilin,ViminálaKvirinál. Jejich kulturu a zřízení ovlivňovaliEtruskovéa název města pravděpodobně pochází od jména vlivného rodu Etrusků Ruma. Všechny osady se sjednotily pravděpodobně až v 6. století před naším letopočtem. Kolemroku650 př. n. l. začali Římané odvodňovat údolí mezi Kapitolem a Palatinem, kde se dnes nacházíForum Romanum. V 6. století př. n. l. také postavili na Kapitoluchrám Jupitera Optima Maximaa expandovali na území mezi Kapitolem a Aventinem, později známém jakoForum Boarium.
Sami Římané sdíleli zakladatelský mýtus, který za zakladatele města označoval bratryRomula a Rema, potomky bohaMarsea princezny z mytického městaAlba Longa. Oba byli odsouzení k smrti, ale zachránila je vlčice. Po sporu Romulus zabil Rema a stal se zakladatelem Říma. Mýtus vznikl nejpozději ve 3. století př. n. l.Marcus Terentius Varrodatoval mytické založení města přesně: 753 př. n. l.  Ale nejde o jediný zakladatelský mýtus.Dionýsios z Halikarnassuvypráví legendu, že princAeneasvedl námořní výpravu Trójanů, kteří chtěli po ničivétrojské válcezaložit novouTróju. Přistáli na břehu řekyTiberya žena, která cestovala s nimi, Roma, zapálila jejich lodě, aby jim zabránila v odchodu. Byli tedy nuceni na místě založit osadu, kterou pak pojmenovali po ženě, jež je k založení přiměla.Tento mýtus později rozpracovalVergilius.
Na počátku svých dějin byl Římkrálovstvím. Tradiční výkladLivia,Plútarcha,Dionýsia z Halikarnassua jiných říká, že v prvních stoletích vládla Římu řada sedmi králů, kteří nebyli podle všeho pokrevně spřízněni, tedy byli patrně voleni.Tradiční chronologie podleVarraudává dobu jejich vládnutí 243 let, což činí mimořádný průměr vládnutí jednoho krále – téměř 35 let. Toto číslo bylo ovšem později sníženo.Galovézničili všechny římské historické záznamy, když pobitvě u Alliev roce390 př. n. l.drancovali město, takže o původním království neexistují žádné soudobé záznamy. Literární a archeologické důkazy naznačují existenci královského úřadu v Římě nejpozději v 6. století př. n. l. Královský palácRegiabyl postavenkolem roku625 př. n. l.
Prvním z – převážně legendárních – následovníkůRomulajeTitus Livius Numa Pompilius. Řím od počátku expandoval. Na konci 6. století již kontroloval území o rozloze asi 780 kilometrů čtverečních s populací možná až 35 000 lidí.Řím do svého okolí šířil nejen svou moc, ale i zákonodárství. To mj. znamenalo, že mohlo docházet ke sňatkům Římanů a jiných Latinů. Dle tradice byl ještě v časech království založen senát. Jaké postavení měl vůči králi, však není jasné. Podle většiny historiků senát krále volil.
Po vyhnání posledního etruského králeTarquinia Superba– údajně v roce509 př. n. l.– se Řím stalrepublikou.V čele státu stáli dva voleníkonzulové.Jejich moc byla limitovánaÚstavoua volenými kolektivními orgány i úředníky (římská shromáždění,římský senát,magistrátové).Republikánské zřízení vedlo k boji mezipatriciiaplebeji, který vyvrcholil v roce 494 př. n. l. (aventinské povstání zvané též první secese či prvnísecessio plebis).Plebejové si vynutili vznik lidového shromáždění a zavedenítribuna lidu, který měl velké pravomoci a chránil jejich zájmy.V roce 449 př. n. l. byly pod tlakem plebejů poprvé sepsány římské zákony, tak zvanýZákon dvanácti desek, aby tradiční zákonodárství nemohli patricijové vykládat ve svůj prospěch.Do poloviny 3. století si plebejové vybojovali přístup do všech úřadů a orgánů, včetně senátu a úřadu konzula.Moc senátu přitom v čase rostla.
Římané si postupně podmanili ostatní národy na Apeninském poloostrově, včetně Etrusků. Zavedli přitom velmi efektivní systém kolonií. Ve 4. století př. n. l. jejich hegemonii narušila první reálná hrozba,Galové. Dne 16. července 390 př. n. l. porazila galská armáda pod vedením kmenového náčelníkaBrennuseŘímany vbitvě u Alliea následně vyplenila a vypálila Řím.Poté sedm měsíců obléhala Kapitol, kde se někteří Římané opevnili. Galové pak souhlasili s tím, že ukončí obléhání za 1000 liber zlata.Nakonec ale Římané Galy porazili, patrně určitou lstí.Plútarchosji popsal tak, že Římané, kteří dohlíželi na vážení zlata, si všimli, že Galové používají falešné váhy. Římané se pak chopili zbraní a Galy pobili. Jejich vítězný generálCamillusto prý tehdy komentoval slovy: "Řím si kupuje svobodu železem, ne zlatem."
Poslední hrozba římské hegemonii na poloostrově přišla, když se v roce 281 př. n. l. vzbouřila jejich významná řecká kolonieTarentum. Požádala o pomocPyrrha z Epiru, ale marně (pyrrhovy války).Poté se již republika začala nadechovat k expanzi do celého Středomoří. V cestě jí stála mocnost ovládající severoafrické pobřeží,Kartágo. Utkala se s ním v tzv.punských válkách(264 až 146 př. n. l.). Kartágo bylo námořní velmocí a římský nedostatek lodí a námořních zkušeností činil cestu k vítězství obtížnou. Kartaginský vojevůdceHannibaldokonce provedl invazi do Itálie (odvážným průnikem přesAlpy) a plenil poloostrov šestnáct let.Přesto Řím nakonec drtivě zvítězil, Kartágo zcela zničila získal díky tomu prvé zámořské kolonie (Sicílie, Hispánie,Afrika). Ještě za časů republiky se stal impériem a bylo zřejmé, že jeho expanzi již není schopen nikdo zastavit. Po porážceMakedonie(makedonské války) aSeleukovské říše(římsko-seleukovská válka) ve 2. století př. n. l. se Římané stali pány Středomoří.
Dobytíhelénistickýchkrálovství však Řím i proměnilo. Nasytilo se díky tomu řeckou kulturou a nechalo se jí okouzlit. Římská elita, kdysi venkovská, se stala helénskou a kosmopolitní. Expanze a nebývalé bohatství ale také přinesly nové vnitřní konflikty. Šlo zejména o půdu, kterou vlastnila poměrně malá skupina lidí.Bratři Gracchovése pokusili prosadit pozemkovou reformu, která by umožnila dostat se k půdě i plebejům.Ale tentokrát, navzdory římské tradici, bohatší část společnosti zvítězila. Podařilo se jí majetkové poměry petrifikovat a rozdíl mezi bohatými a chudými se zvětšoval. Těmto dvěma třídám se začalo říkatoptimátiapopulárové.
Jakési řešení pro frustrované chudé nalezl konzulGaius Marius. Začal jemasivně verbovat do armády.To ale také značilo nutnost nových a nových výbojů a expanzí. Výsledkem byly mj.mithridatské války(jež ve výsledku vedly k dobytíMalé Asiea Sýrie). Důsledkem expanze byl také stále větší dotyk sGermányna severu a ohrožení jimi. Nutnost získávat proti nim spojence na periferiích vedla k otevření otázky, mají-li získatřímské občanství. Především kmeny na poloostrově cítily velkou hořkost, že nejsou v rovném postavení s obyvateli Říma. Konflikt s nimi je nazývánspojenecká válka.
Neustálé války vedly k mimořádnému postavení vojevůdců. Vojenské osobnosti získaly takovou prestiž a moc, že začaly republiku ovládat. Nakonec se staly diktátory. Zpočátku vládly ve spojenectví zvanémtriumvirát.Když se však podařilo jednomu z diktátorů,Juliu Caesarovi, ostatní porazit, bylo jasné, že už není žádný důvod, aby se nestal monarchou. Byť sám Caesar tento krok formálně ještě neučinil.
ZCaesarovajména se později stal nový titulcaesar, neboli císař. Prvním císařem se stal Caesarův adoptivní synAugustus. Následoval rozvoj kulturní i mocenský. Dvě století relativního blahobytu a míru po vzniku císařství jsou někdy nazývánaPax Romana.
Následující císařiTiberius,Caligula,ClaudiusaNero, ač ne všichni vybaveni dobrou pověstí, upevnili monarchický systém natolik, že pokusy o obnovení republiky zcela vyhasly. Císaři získali úplnou kontrolu nad armádou, která se stala stálou a byla strukturována dolegií. Moc císaře ještě vzrostla za pomoci další ozbrojené síly,pretoriánské gardy, určené přímo k císařově ochraně. Na druhou stranu toto vojensko-policejní uskupení se stalo natolik mocným, že někdy přímo zasahovalo do politiky, ba dokonce bylo schopno prosadit na císařský trůn svého kandidáta.
Smrtí Nera skončila vláda prvníjuliovsko-claudiovskédynastie a začala vládaflaviovců. První flaviovský císařVespasianusje považován za největší osobnost dynastie. Právě on dal stavět největší symbol Říma,Koloseum.Třetí dynastie je někdy nazývána nerva-antoninovská, hovoří se také o tzv.adoptivních císařích. Jejich vláda je vymezena lety 96 až 192. Dobré pověsti se těšili zvláštěTraianus(98–117), za jehož panování říše dosáhla své maximální rozlohy,Hadrianus(117–138) a "filozof na trůně"Marcus Aurelius(161–180). Za Traiana bylo území říše větší než je rozlohaEvropské unie.Rozkvět dokázal přibrzdit jenantoninský mor, která v letech 165–180 zabil pět milionů Římanů.Vláda posledního adoptivního císařeCommodaje často označována za počátek římského úpadku.
Neustálou územní expanzí zásadně vzrostl význam ochrany hranic rozsáhlého impéria a tím i periférie, což vedlo k tzv.krizi třetího století. Řím se jí pokoušel čelit některými odvážnými reformami, například císařCaracalla, zakladatel nové,severovské dynastie, vydal roku 212 průlomový ediktConstitutio Antoniniana, jímž bylo udělenořímské občanstvívšem svobodným mužům na území říše.Krizi to ale nevyřešilo. Během 49 let se vystřídalo 26 císařů, což byl signál politické nestability. Ekonomickou metlou bylahyperinflace, zdravotnícypriánův mor.Jedním z důsledků krize byla ztráta přitažlivosti tradičníhořímského náboženství. Začaly se šířit dvě nové víry,mithraismusakřesťanství, což mělo zásadní význam pro budoucnost. Krizi systémově vyřešil ažDiocletianus(284–312) ustanovenímdominátu, vlády čtyřtetrarchů. Tím však také předpřipravil rozpad říše na západní a východní. Pokusil se rovněž porazit křesťanství, za jeho panování došlo k historicky největšímupronásledování křesťanů v Římě.V tom ale neuspěl.
Vládu nad celou říší znovu získalKonstantin I. Veliký. Křesťanství vnímal jako budoucnost Říma a ideální ideový svorník. V roce 313 vydalmilánský edikt, který zaručoval křesťanům svobodu vyznávat své náboženství.Sám nakoneckonvertoval. Přestože se proti jeho koncepci jeden z následníků vzepřel (Julianus), nakonec se prosadila. Dovršil jiTheodosius I.Roku 380soluňským ediktemudělal z křesťanstvístátní náboženstvía roku 392 úplně zakázalpohanství.ProceschristianizaceŘíma pak vedl ke christianizaci celé Evropy, jižcírkevdokončila ve středověku.
Konstantin osudově změnil běh římských dějin ještě jedním způsobem: hlavní město přenesl z Říma na východ, doByzantionu, jím přejmenovaného na Nový Řím (Nova Roma), později po něm nazývanéhoKonstantinopol. Celá říše se definitivně rozdělila v roce395na Východořímskou říši, později zvanouByzantská, s centrem v Konstantinopoli, aZápadořímskou říšis centrem v Římě. Západořímská říše prodělávala krizi a byla pod tlakem Germánů aHunů. V roce410byl Řím vypleněnVizigótya roku455Vandaly.Samotné město Řím přestalo být několikrát hlavním, jeho roli převzalo Mediolanum (dnešníMilán) aRavenna. Zánik Západořímské říše bývá spojován s rokem 476, kdy germánský vojevůdceOdoakersesadil nedospělého císařeRomula Augusta.
Pád Říma je obvykle považován i za pád Římské říše, ba konec starověku, byť někteří vidí východní, Byzantskou říši jako legitimního pokračovatele. Během 6. století byzantský císařJustiniánI.dokonce na chvíli znovu dobyl zpět Apeninský poloostrov a říši sjednotil, ale brzy západní oblasti definitivně ztratil. Východní říše přežila svůj západní protějšek téměř o 1000 let a stala se nejstabilnější křesťanskou říšípozdní antikyaraného středověku. V mnohém se zřekla svého antického dědictví, mnohé z něj ale také uchovala a zachránila, neboť západní rozvrat znamenal takřka úplnou ztrátu kontinuity a starověkého kulturního bohatství.
Pád západního Římav 5. století je trvalým předmětem zájmuhistoriografie,politické filozofiei všechsociálních věd. Existuje bezpočet teorií, proč Řím padl. Mnohé tyto teorie mají ale aktualizační smysl a nepostihují krizi římské společnosti komplexně.
Latina, jazyk Římanů, se stala úřední řečí říše. V některých částech impéria, hlavně na východě, kde bylařečtinapoužívána více než latina, se přesto dokázaly udržet i původní jazyky. Latina tak byla po staletí jazykem Evropanů a později až do nástupubarokataké jazykem vzdělanců. Vřímskokatolické církvizůstala do dobDruhého vatikánského koncilujediným jazykem, ve kterém byly vykonáványmšeabohoslužby. Ještě dnes jsou v mnoha vědách, jako např. vmedicíněnebobiologii, uplatňovány latinské odborné výrazy a další jsou vytvářeny. Latinský je rovněž původ moderníchrománských jazykůEvropy (italština,francouzština,španělština,portugalština,rumunštinaa další). Velmi mnoho převzatých latinských slov se vyskytuje také vgermánskýchaslovanských jazycích.
Evropské právo astátověda, obzvláštěobčanské právo, mají kořeny v někdejšímřímském právu. Kořeny právních principů a praktik starých Římanů lze vysledovat až kZákonu dvanácti desek(Leges duodecim tabularum) vyhlášeném v roce 449 př. n. l. Důležité právní kroky se odehrály i na východě, mezníkem bylTheodosiánský zákoník(Codex Theodosianus) z roku 438 aJustiniánský zákoník(Corpus iuris civilis) vydaný v roce 529 a vytvořený komisí v čele s vynikajícím právníkemTribonianem. Římské právo se šířilo do postřímského světa ze západu (např.Alarichův breviářneboliLex Romana Visigothorum), ale i z Byzantské říše. Římské právo bylo v širším smyslu uplatňováno ve většině Evropy až do konce 17. století.
Dějiny starořímské literatury bývají členěny do čtyř období. První z nich, takzvané archaické (vymezeno zhruba 240 př. n. l. až 80 př. n. l.), bylo ještě hodně závislé na řeckých vzorech. Za prvního římského spisovatele bývá někdy označován dramatikLucius Livius Andronicus. Drama se prudce vyvíjelo a nejvíce se dařilo komedii.Titus Maccius Plautus(např.Komedie o hrnci) se v tomto žánru stal klasikem, čerpaly z něj ještě iMolièreneboShakespeare.Komedii mravůzaložilPublius Terentius Afer.Gnaeus Naeviusvnesl do římské literaturysatiru, navázal na něj zejménaGaius Lucilius. Za nejvýznamnějšího básnického autora archaického období bývá označovánQuintus Ennius, zejména díky historickému eposuAnnales.Průkopníkem latinské prózy bylCato starší.
Druhé období římské literatury bývá nazýváno zlatým věkem a ohraničováno zhruba lety 80 př. n. l. až 14. V té době bylo již zřejmé, že Řím je nejen politickým, ale i kulturním centrem antického světa. Období bývá také někdy nazýváno Ciceronovým, neboťMarcus Tullius Cicerobyl jeho největší hvězdou, která svým významem dalece přesáhla starověk. Ciceronova všestranná osobnost zasáhla do mnoha oborů, z jeho spisů vynikáDe natura deorum, kde se velmi nemilosrdně vypořádává s náboženstvím, proto byl také Cicero ikonou každého pozdějšího evropského vzedmutíateismu,skepticismuaracionalismu. Éra znamenala ale také boom literatury historické (Sallustius,Pompeius Trogus,Cornelius Nepos,Marcus Terentius Varro Reatinus). Ranými básníky zlatého věku jsouTitus Lucretius Carus(zejm.O přírodě) aGaius Valerius Catullus. Za císařeAugustaa často za penízeMaecenase, jenž dal jméno všem pozdějšímmecenášům, pak prožila římská poezie svou hvězdnou hodinu, což je dokazováno zejména jményQuintus Horatius Flaccus,Publius Vergilius Maro(Aeneis) aPublius Ovidius Naso(Proměny,Umění milovat). Ve stínu této velké trojky stojíSextus PropertiusneboAlbius Tibullus. Maecenatův okruh byl domovem také velkého historikaTita Livia.Marcus Vitruvius Polliov té době napsal průkopnické práce o architektuře.
Stříbrný věk římské literatury (14 až 117) dle klasické interpretace znamená úpadkovější éru, to je však značně relativní. Kupříkladu římská filozofie zjevně v této době dosahuje vrcholu, a to zejména díkySenecovi. Pozoruhodně všestrannou osobností této doby byl takéPlinius starší, který vytvořil encyklopediiNaturalis historia. Měla 37 svazků. Také v historiografii není patrný pokles, zvláště díkyTacitovineboSuetoniovi.Petroniuspozdvihl římskou prózu, jakožto pravděpodobný autorSatirikonu. V poezii vyniklyepigramyMarcuse Valeria Martialianebo eposPharsaliaMarca Annaea Lucana. Také satira byla stále vysoké úrovně, zejména díkyJuvenaliovi.Faedrusbyl králem římskébajky. Pokračovala i klasická rétorická tradice (Marcus Fabius Quintilianus).
Třetí období bývá nazýváno již zcela hodnotícím termínem "úpadkové". Ale je pozoruhodným jevem, že na římský trůn se tehdy dokázal dostat vynikající filozof a spisovatel:Marcus Aurelius. JehoHovory k sobějsou perlou antické literatury. Z ostatních filozofů vynikl skeptikSextus Empiricus. Úctyhodné dějepisné dílo vytvořiliAmmianus MarcellinusneboCassius Dio. Dají se najít ale i jiná významná jména:Ausonius,Claudius Claudianus,Ulpianus,Aulus Gellius.
V průběhu 3. a 4. století římskou literaturu ovládlokřesťanství. Tato fáze bývá buď vnímána jako finální, čtvrtá etapa vývoje, nebo je vyčleňována do samostatné kategorie. Nejvýznamnějšími římskými křesťanskými autory byliPavel Orosius,Tertullianus,Svatý AmbrožaSvatý Augustin.
V římské éře či přímo v Římě samotném udělala kariéru i řada řeckých spisovatelů a filozofů. Bývají řazeni obvykle do kontextu dějinřecké literatury, ale kupříkladuPlútarchosse stal i římským občanem. Dalšími takovými osobnostmi z "římské periferie" byliDionýsios z Halikarnassu,Klaudios Ptolemaios,Galén,Plótínos,Appiános,Lucius Apuleius,Iamblichos z Chalkidy,Epiktétos,Strabón,Filón AlexandrijskýneboFlavius Iosephus, z křesťanských autorů třebaÓrigenésneboŘehoř z Nazianzu. Všichni byli, v širším smyslu, Římany.