Petr I. Veliký

Petr I. Veliký, známý též jakoPetr Alexejevič(30. května/9. června1672Moskva– 28. ledna/8. února1725Petrohrad), bylruský carod roku1682až do své smrti. Nejprve formálně vládl společně se svým chorým polorodým bratremIvanem V., v roce1689se ujal skutečné vlády, samotným vladařem až po Ivanově smrti roku1696. Roku1724se spoluvlády nad Ruskem ujala jeho ženaKateřina I.Petr Veliký proslul svou snahou modernizovatRuskou říši, a to v politickém, ekonomickém i kulturním směru.Ruskoza Petra Velikého vstoupilo mezi skutečné evropské velmoci.
Petr Veliký se narodil jako čtrnácté dítě a pátý syn ruského caraAlexeje I.Dva nejstarší synové zemřeli ještě za Alexejova života a jeho nástupcem se v roce1676stal třetí synFjodor. Za Fjodorovy vlády byl Petr s matkou odstraněn od dvora a žil ve vesniciPreobraženémnedaleko Moskvy, kde se mu dostalo kvalitního vzdělání od vychovatele Nikity Zotova a později i od zahraničních odborníků nizozemského a švýcarského původu, jež Petr navštěvoval v nedaleké Německé Slobodě. V Preobraženém měl malý Petr k dispozici vojáky, tzv. potěšné pluky, kteří měli careviče bavit nácviky boje a fingovanými bitvami. Právě z těchto vojáků si Petr později vybudoval osobní gardu, která mu pomohla zlomit moc tradičních elitních vojenských oddílůstřelců.
Churavý car Fjodor však po šesti letech v roce1682zemřel a protože čtvrtý Alexejův synIvanbyl těžce nemocen a neschopen vlády, provolala ruská šlechta ruským carem Petra a jeho matka Natálie byla ustavena zaregentku. Skutečnémoci v Rusku se ale chopilaPetrova polorodá sestraŽofie Alexejevna, která se opírala o podporu elitních vojenských jednotekstřelců. Petr byl mezitím formálně spoluvládcem se svým churavým bratrem Ivanem V. Dětství Petra Velikého bylo vyplněno mnohými traumatizujícími zážitky, jeho příbuzní, přátelé i on sám se ocitali v neustálém fyzickém ohrožení a nebezpečí života. Petr Veliký dospěl v pohledného, urostlého muže, měl na svou dobu impozantní postavu, měřil prý přes dva metry. Pokud byl ve stresu, trpěl tiky a poškubával hlavou.
Petrova matka přinutila v roce1689svého syna ke sňatku sJevdokijí Fjodorovnou Lopuchinovou, manželství však bylo nešťastné. Ve stejném roce se proti Žofii a jejím oblíbencům spikla část jednotek střelců a Petr se provedeným převratem stal skutečným vládcem Ruska jakoPetr I.Žofie byla donucena odejít do kláštera, kde mohla pobývat jako princezna, nebyla tedy řeholnicí. Její oblíbenci byli buďto, jako Fjodor Šaklovitý a Andrej Bezobrazov, popraveni nebo, jako Vasilij Golicyn, odsouzeni k vyhnanství naSibiři.Petr od této chvíle vládl více méně nezávisle, ale zůstával pod vlivem své matky, až do její smrti roku1694. Až do roku 1696 formálně sdílel vládu se svým polorodným, zřejměmentálně postiženým, bratremIvanem V., který se však, vzhledem ke svému zdravotnímu stavu, na vládě fakticky nepodílel.
Petr Veliký pokračoval ve vojenských kampaních, které započaly už za vlády Žofie. Byly namířeny protiOsmanské říši,Krymskému chanátuaTatarůmobývajícím stepi při severním pobřežíKaspického moře. Po skončení druhého tažení roku 1696, jehož se Petr osobně účastnil v oddílu dělostřelců, získalo Rusko tatarskou pevnostAzovna řeceDona na pobřeží Azovského moře nechal Petr vybudovat pevnostTaganrogjako základnuruského vojenského námořnictva.
V roce1697se Petr v utajení vydal na cesty do západoevropských zemí. V jejich průběhu se seznámil s technickým pokrokem učiněným v západní Evropě, nejvíce se zajímal o vojenství a stavbu lodí. Několik měsíců strávil v Nizozemí, kde inkognito pracoval vdocíchve přístavuZaandamjako lodní tesař. Kontaktoval se s významnými vojenskými a politickými osobnostmi, vědci, umělci, techniky a pozval je do Ruska, kde se měli podílet na celkové modernizaci země. Během pobytu ve Vídni se k Petrovi dostala zpráva ovzpouře střelců.
Vzpoura byla potlačena už před Petrovým návratem, 130 střelců bylo popraveno za dezerci nebo vzpouru a stovky dalších vyhoštěny na Sibiř nebo uvězněny. To však Petrovi nepřipadalo dostatečné a po návratu do Ruska se rozhodl oddíly střelců zcela zlikvidovat. 10. října 1698 začaly v Moskvě hromadné popravy, jimž padlo za oběť 1182 střelců, někteří byli oběšeni na moskevských hradbách, jiní sťati. Pět z nich prý sťal sám car a další popravovali významní bojaři a knížata, mimo jiné i Petrův oblíbenecAlexandr Danilovič Menšikov. Popraveni byli i kněží, kteří střelcům v průběhu povstání žehnali. 601 ze střelců, vesměs mladistvých, bylo bičováno nebo cejchováno a posláno do vyhnanství naSibiř. Jednotky střelců car zcela rozpustil a nahradilarmádními oddíly západoevropského typu. Sestru Žofii přinutil stát se řeholnicí a přijmout klášterní jméno Zuzana. Před okny její klášterní cely dal pro výstrahu oběsit několik vůdců povstání střelců. Ukončil také svůj manželský svazek sJevdokijí, kterou rovněž poslal do kláštera.
Expanzivní politiku Petr Veliký zahájil přípravou na konflikt seŠvédskem, které v této době zaujímalo přední postavení mezi severskými i všemi evropskými zeměmi. Zajistil vybudování silnénámořní floty, uzavřel spojeneckou smlouvu s odpůrci švédského vlivuPolskemaDánskem. V roce1700byla zahájenaseverní válka. Vojska Petra Velikého byla vbitvě u Narvyporažena Švédy. Potom však Petr Veliký využil oslabeníšvédské armádyv důsledku bojů s Poláky, provedl organizační změny ruských oddílů a pronikl doLivonska, kde se zmocnil významných opěrných bodů. Švédsku zabral některá území, mimo jiné ústí řekyNěvydoFinského zálivu, kde roku1703založil budoucí ruskou metropoli –Petrohrad.Toto město se mělo státvýkladní skříní Ruské říše, symbolem pokroku, který byl a bude v Rusku za Petra Velikého učiněn. Budování města v bažinatém terénu však bylo mimořádně náročné, stálo cara velké finanční výdaje, trvalo devět let a o život zde přišlo několik tisíců dělníků. Hlavním městem Ruské říše se Petrohrad stal roku1712.
Švédové uskutečnili po ruských úspěších v Livonsku nový pokus o porážku Petra v oblasti Ukrajiny.Karel XIIse spojil s ukrajinskýmkozáckým hetmanemIvanem Mazepou. Mazepa se cítil rozčarovaný a ohrožený ze strany Petrovy dobyvačné politiky, a proto se přidal ke Švédům. Zároveň se proti caru Petrovi postavilidonští kozáci, kteří povstali pod vedenímatamanaKondratije Bulavina. Petr I. Veliký všakBulavinovo povstáníkozáků tvrdě potlačil a v bitváchu Lesné(1708) au Poltavy(1709) se dokázal ubránit rovněž Švédům. Výsledky války tak začaly být pro ruskou stranu příznivější. Severní válka skončila roku1721, kdy Petr I. Veliký k Ruské říši připojil celé územíLivonska.
Roku1711Petr Veliký zahájil novou válku s Osmanskou říší s cílem zmocnit se severního pobřeží Černého moře (poté, co na Švédech vybojoval přístup k Baltu). Byl ale tureckou armádou poražen na řecePruta donucen vzdát se dříve dobytých území včetně přístavu Azov a námořní základnyTaganrog.Ruská říše taktéž ztratila kontrolu nadZáporožím.
Roku1721byl prohlášen imperátorem vší Rusi. V čeleruské pravoslavné církvenechal ustanovitsvatý synod, sbor nejvyšších duchovních představitelů. Následujícího roku vytvořil systém zvláštních hodností, do kterých rozřadil ruskou šlechtu. Tímto krokem si zajistil její poslušnost a oddanost carovi.
Absolutistickouzemí s vládousamoděržavíale Ruská říše zůstala i přes Petrovy reformy ve státní a soudní správě (vzniklo devět kolegií vykonávajících vlastní státní správu, samospráva byla posílena vytvořenímgubernií). Důležitou mocenskou podporou pro Petra Velikého byla itajná policie. Dále zavedljuliánský kalendář(nikoliv však modernígregoriánský), zmodernizoval původnícyrilici(tzv.graždanka, odmítl však zavedenílatinky). Ruské šlechtě přikázal holit se a nosit evropský šat.
V letech1698–1704provedlměnovou reformu. Zavedl podle evropského tolarového vzoru stříbrnýrubl. Tím vytvořil jednu z nejpevnějších měn tehdejší Evropy.
Petr byl mimořádně činorodý a zvídavý člověk, osobně se zajímal o vědu a techniku, zejména lodní stavitelství a architekturu. Záběr jeho zájmů byl pozoruhodný: vyzkoušel si práci lodního tesaře, ševce, soustružníka, ovládal i kovářství, zkoušel provádět chirurgické i zubařské zákroky, pitval lidská a zvířecí těla, během poprav vzbouřených střelců si vyzkoušel i práci kata. Osobně byl prudké, dominantní povahy, vytrvalý a pracovitý, nesnesl nesouhlas, odpor a kritiku, mnohdy byl mstivý, se sklony ke krutosti. Příliš si nepotrpěl na oblékání, nejraději nosil jednoduchý oděv západního stylu, bez rukavic a manžet, na hlavě třírohý klobouk nebo v zimě obyčejnou beranici. Vstával brzy ráno, pracoval až do 11 hodin, kdy obědval, po obědě odpočíval a odpoledne opět pracoval nebo chodil na procházky. Chutnala mu tradiční ruská jídla, například nakládaná zelenina, solené ryby, zelná polévkašči, pilkvas,anýzovou vodkua zahraniční vína.
Roku1718došlo k tragické konfrontaci mezi Petrem a jeho synemAlexejem Petrovičem, který bojoval proti otci a byl ovlivňován tzv. staromilci, kteří chtěli Rusko politicky a kulturně vrátit do doby před nástupem Petra Velikého a zrušit veškeré jeho reformy. Alexej před svým otcem uprchl z Ruska a skrýval se v zahraničí, jeho úkryt však byl vyzrazen a Petr syna lstí vylákal k návratu do Ruska. Po příjezdu do Petrohradu však byl Alexej zatčen a obviněn ze zrady. Sám Petr syna vyslýchal (pravděpodobně i za použitítortury), vyloučil z následnictví a s největší pravděpodobností i odsoudil k smrti. Krátce poté byl carevič, vězněný v kasematechPetropavlovské pevnosti, nalezen ve své cele mrtvý. Oficiální zpráva hovořila o selhání srdce, nejspíše však byl na příkaz svého otce tajně uškrcen. Následovaly popravy Alexejova poradce Alexandra Kikina,jaroslavskéhobiskupa Dosifeje, ale i carevičova strýce, knížete Avraama Lopuchina. Během vyšetřování Kikina a knížeteLopuchinase náhodou zjistilo, že Petrova první manželka a sestra knížete AvraamaJevdokija Lopuchinová, již car po rozvodu poslal do kláštera, udržovala poměr s klášterním správcem Stěpanem Glebovem. Car Petr nechal umučit k smrti nejen Glebova, ale i řeholnice, které o Jevdokijině vztahu věděly a neudaly ji. Jevdokiji poté odsoudil k doživotnímu vězení vLadožském klášteřea společně s ní dal uvěznit i svou sestru, princeznuMarii Alexejevnu.
Obecně platil Petr Veliký za nemilosrdného vládce, který razantně, a často i krutě potíral jakýkoliv náznak odporu vůči své absolutní vládě, ale on sám se tak neviděl. Považoval se za velkého panovníka, který se nechtěl proslavit jako dobyvatel, ale jakoosvíceneca reformátor, který Rusku „otevřel okno do Evropy“.
Roku1722Petr zahájil krátkou válku s bohatou, aleosmanskýmiútoky a vnitřními spory o moc velice oslabenouPersií. Po skončení severní války vyslal své moderně vybavené a skvěle vycvičené pluky proti Persii, zmítající se ve vnitřní krizi. Rusové bez vážnějšího odporu obsadili Baku, Gilán, Astarabád a Mazandarán. Válka skončila roku1723a své územní zisky Rusové zakotvili v textu smlouvy, podepsané v Petrohradu. Petr I. zde dosáhl impozantního, ale jenom krátkodechého úspěchu. Období zmatků a rychlého střídání ruských vládců po carově smrti vedlo k tomu, že Rusko samo opustilo své pozice, dobyté na Persii a umožnilo tak návrat získaných území zpět pod správu Teheránu.
Petrova druhá ženaKateřina, původemlivonskárolnice, začala se svým nemocným manželem spoluvládnout Rusku jako carevna v roce 1724. Po roce 1720 se carovo zdraví začalo zhoršovat, Petr trpělkapavkou,cirhózou jateraledvinovýmikameny. Od roku 1723 trpěl opakovanými zánětymočového měchýře, v srpnu 1724 se mu zastavilo močení, a když byl cévkován, vyteklo údajně více než litr moči smíšené s hnisem. V listopadu 1725 car vážně prostydl, údajně když pomáhal při záchraně tonoucích námořníků.Tato poslední nemoc se mu stala osudnou: Petr Veliký zemřel 8. února1725pravděpodobně na akutníselhání ledvinagangrénumočových cest. Nemocný panovník před smrtí neurčil svého nástupce. Podle pověsti, patrně nepravdivé, během psaní závěti stačil napsat jen slova „odkazuji vše…“, načež upadl do agónie.Na trůně jej vystřídala jeho druhá manželkaKateřina I.