Domitianus

Titus Flavius Domitianus(24. října51,Řím–18. září96, Řím) bylřímskýcísařzflaviovské dynastie(69–96) panující od14. září81do18. září96. Byl mladším synem císařeVespasianaa současně posledním flaviovským vladařem. K moci se dostal po smrti svého bratraTita, který byl postižen těžkou chorobou. Na rozdíl od svých předchůdců, kteří byli přímo ukázkovými vzory panovníků, se Domitianus stal vzoremtyranana trůně. Za jeho vlády došlo k novým sporům sesenátema k jeho krutému pronásledování. Domitianus zavedl síť placených udavačů, mrhal státními prostředky. Uplatňováním zákona o urážce majestátu překonal dokonce i císařeNeronaa čekal ho i podobný osud. V září roku 96 byl svými odpůrci (v čele s vlastní manželkouDomitií) zavražděn.
Domitianus se narodil v roce51v Římě jako druhý syn budoucího císaře Vespasiana aFlavie Domitillydo poměrně chudých poměrů. Dostalo se mu vzdělání ve svobodných uměních, on je však později již dále nerozvíjel. Byl schopnýmřečníkema pokoušel se i o drobné literární útvary. Údajně vydal spisek o pěstování vlasů.
Suetoniusnám zanechal popis jeho vzhledu: „Postavu měl urostlou, tvář skromnou a plnou červeně, oči veliké, ale krátkozraké. Jinak byl hezký a sličný, zvláště v mládí, a to celým tělem s výjimkou noh, na nichž měl příliš krátké prsty. V pozdějších letech jej hyzdila také pleš, obtloustlé břicho a hubené nohy, ale ty mu zchřadly teprve po dlouhé nemoci.“
Oženil se sDomitií, dcerou význačnéhoNeronovavojevůdceGnaea Domitia Corbulona, které po svém nástupu na trůn udělil titulaugusta. Manželství však nebylo příliš šťastné. Jejich jediný syn zemřel ještě v dětství roku83.Tato osobní tragédie mohla být jedním z důvodů, proč poté Domitii zapudil, antické prameny však tvrdí, že to bylo kvůli její nevěře s hercem Paridem. Sám Domitianus neměl v tomto ohledu velké skrupule. Suetonius nás informuje, že si náruživě liboval v „lůžkovém zápolení“, a později dokonce udržoval poměr s vlastní neteří, Titovou dcerouJulií, a to i v době, kdy se s Domitií opět usmířili.
Kdyžsyrskélegieprohlásily Vespasiana v roce69císařem, pobýval Domitianus právě v Římě. Spolu se svým strýcemFlaviem Sabinembyli hlavními postavami flaviovské strany. Sabinus se snažil dojednat sVitelliempodmínky kapitulace, avšak Vitelliovi vojáci obklíčili Vespasianovy přívržence naKapitolua po několikadenních bojích, kdy celý Kapitol lehl popelem, se jim jej podařilo dobýt. Sabinus byl zajat a později i zabit, ale Domitianovi se podařilo uprchnout v převlečení za kněze-obětníka a ukrýt se u jednoho z otcových klientů. Vyjít ven se odvážil až po definitivní Vitelliově porážce. Vojáci jej pozdravili jako císařského princea Domitianus začal působit jako prodloužená ruka Vespasianova v Římě, protože ten se stále ještě nalézal vJudeji. Brzy se však začaly projevovat negativní stránky Domitianovy povahy – využíval až zneužíval všech výhod, které mu jeho pozice nabízela, počínal si velmi pyšně a rozmařile, říká se rovněž, že nenechal jedinou sukni na pokoji – až se jeho otec spěšně odebral do Říma, aby jej umravnil.
V roce70se mu dostalo jmenování prétorem s konzulskou pravomocí (praetor urbanus consulari potestate), avšak to bylo na dlouho nejvyšší ocenění, kterého se dočkal. Velmi žárlil na úspěchy a hodnosti svého staršího bratra a dychtil se mu všemožně vyrovnat. Proto velmi uvítal, když na severuGalievypukla vzpoura místních kmenů, a horlivě se vypravil ji potlačit. Plamen vzpoury byl však uhašen dříve, než dospěl na místo, tudíž musel dále s nevolí sledovat, jak jej bratr zastiňuje svými vojenskými úspěchy. Domitianus se následně stáhl do ústraní a věnoval se vědám a umění.
Po Vespasianově smrti se situace začala pomalu měnit. Titus udělil Domitianovi další pocty, v roce80si ho vybral za kolegu vkonzulátu, a dokonce jej veřejně označoval za svého nástupce – přesto však byl reálný Domitianův vliv stále nulový. Nemůžeme se proto divit, že když Titus náhle zemřel, objevily se spekulace o možném Domitianově podílu na jeho předčasné smrti.
Nečekaná Titova smrt v roce81uvolnila Domitianovi cestu na císařský trůn. Navzdory velmi negativnímu tónu, kterým většina antických historiků líčí jeho vládu, se zdá, že se alespoň z počátku držel zásad vládnutí svých předchůdců. Nechal svého bratra prohlásit bohem a potvrdil veškeré dary a pocty, které Titus udělil. Svědomitě se věnoval soudním povinnostem. Úplatné soudce trestal a nabádal lid, aby se nezdráhal takového člověka ohlásittribunům lidu, aby proti němu mohlo být řádně zakročeno. Stejně nesmlouvavě se choval i k úředníkům v provinciích, takže, jak uvádí Suetonius, „nikdy nevykonávali svou povinnost skromněji a spravedlivěji“.Přísnými tresty stíhal i udavačství.
Pokračoval v rozsáhlé výstavbě svých předchůdců. Dokončil stavbu Flaviovského amfiteátru, dnešníhoKolosea. Kapitol, který za Tita opět vyhořel, znovu vystavěl. Dále nechal postavit Stadion, Odeion, naumachii (stadion pro předvádění námořních bitev) a další budovy.Často pořádal okázalé hostiny pro lid, při kterých hojně rozdával dary.
Domitianus velmi lpěl na starých tradicích. V divadle opět zavedl sektory vyhrazené pro jednotlivé stavy. Jako doživotnícenzorvyloučil ze senátu několik osob pro chování příčící se mravům předků (většinou šlo o herce nebo bývalé otroky). Zakázal vyklešťování mužůa velmi brojil protihomosexualitě.
Oddaně uctíval bohy a z nich předevšímMinervu, jak je patrné z mnoha jeho mincí. Na její počest pořádal každoročně Panathénské slavnosti sgladiátorskýmizápasy i závody básníků. Opět obnovil prastarý trest pohřbení zaživa, jímž se trestalyVestiny kněžky, které se poskvrnily stykem s muži.
Domitianus velmi toužil vyrovnat se co do vojenské slávy svému otci i bratru. Krátce po nástupu na trůn, v roce83, se vydal na tažení proti germánskému kmeniChattů, aby se i on mohl pyšnit významným vojenským úspěchem. Skutečné úspěchy tohoto tažení však byly pochybné. Antičtí historikové sdělují, že šlo víceméně o loupeživé nájezdy na kmeny žijící v oblastiPorýní. Ať už to tak bylo, či nikoliv, nezabránilo to Domitianovi v tom, aby po návratu do Říma oslavil velkolepýtriumfa na svých mincích se prezentoval jako přemožitel Germánie. V následujících letech zřídil v Porýní dvě nové provincie,Horní Germánii(Germania Superior) aDolní Germánii(Germania Inferior). Rovněž je doloženo, že dokončil zábor území tzv.Agri Decumates.
Dalším cílem Domitianových výbojů se staloPodunají. Dunajská hranice byla často znepokojována loupeživými nájezdySvébů, sarmatskýchJazygůa v neposlední řadě iDáků, kterým tehdy vládl vojensky velmi zdatnýDecebalus. Při jednom z nájezdů byl zabit imoesijskýsprávce Oppius Sabinus. Na rozdíl od germánského tažení, kdy vojenské operace vedl císař sám, připannonskýchbojích svěřil vedení války svým zástupcům. V první fázi války šli Římané od porážky k porážce. V jedné bitvě byla pobita celá legie i s velitelemCorneliem Fuskem. Rozzuřený Domitianus vytáhl protiMarkomanůmaKvádům, kteří v rozporu s dohodou nevyslali do dácké války pomocné sbory. I zde byl však poražen, a tudíž byl donucen uzavřít s Decebalem potupný mír. Decebalus se sice od Domitiana nechal naoko korunovat králem, ve skutečnosti však zůstal i nadále nezávislý. Řím se v mírové smlouvě zavázal platit Dákům pravidelný roční poplatek a nadto i vyslat ke králi odborníky ovládající řemesla mírová i válečná.
I přes zjevný neúspěch se Domitianus nezdráhal prezentovat výsledek války jako své nesporné vítězství a v roce86oslavil další triumf. Pro nedostatek zajatců a kořisti údajně pochodovali v triumfu koupení otroci a byly vezeny i předměty z císařských skladů.
Zakrátko byly boje v Dákii opět obnoveny, tentokrát již úspěšněji. Římským legiím se pod velením Tettia Juliana podařilo porazit Decebalovy oddíly u Tapae v roce88,přesto však k definitivnímu ukončení dáckých válek došlo až za císařeTraiana.
Celkově byl Domitianus u vojska velmi oblíben, nejspíše i díky tomu, že zvedl žold o třetinu, ze 300 sesterciů na 400. Dobrým příkladem jeho oblíbenosti u vojáků je fakt, že po jeho zavraždění senátoři a lid slavili, kdežto vojska žádala tvrdé potrestání viníků.
VespasianusaTitus, třebaže byli nespornými vládci římské říše, se snažili udržovat korektní vztahy se senátem. Za Domitiana se však situace změnila. Na rozdíl od svých předchůdců se již nijak nesnažil uchovat alespoň zdání autority senátu. Naopak, v senátorech spatřoval hrozbu pro svou moc a podle toho se k nim také choval. Při inauguraci se vyhnul slibu, že nikdy nevztáhne ruku na žádného senátora, jak měli jeho předkové ve zvyku slibovat.Již se nespokojil s titulem prvního mezi senátory (princeps), nýbrž se nechal titulovat jako Pán a Bůh (Dominus et Deus) a tento titul užíval i při oficiálních jednáních.Při oslavě triumfu nad germánskými Chatty v roce83si nechal odhlasovat neobvykle vysoké pocty. Nejenže získal právo kdykoliv vstoupit do senátu v šatu triumfátora, nýbrž na počest jeho vítězství byl přejmenován měsíc září na Germanicus a říjen na Domitianus. Když se v roce85nechal jmenovat doživotním censorem, stal se tak de facto neomezeným pánem senátu s pravomocí rozhodovat o vylučování a přijímání jeho členů. Není divu, že jeho vztahy se senátem tak byly dosti napjaté. To bylo živnou půdou pro Domitianovu podezíravost. Postupně začalo přibývat skutečných či domnělých spiknutí proti němu a mnozí senátoři a jezdci skončili na popravišti.
Olej do ohně ještě přililo povstáníLucia Antonia Saturnina, velitele legií v Horní Germánii, v roce89. Třebaže bylo rychle potlačeno zásahem císařova velitele Lucia Maxima a veškeré kompromitující dokumenty byly zničeny, Domitianus jej využil k dalším represím proti svým odpůrcům. Mezi nejznámější Domitianovy oběti náleží např.Herennius Senecio,Arulenus RusticusaNeronůvpropuštěnecEpafroditos.
Na sklonku Domitianovy vlády se nemohli cítit v bezpečí ani nejbližší příbuzní Flaviovců. V roce95nechal císař zavraždit svého bratrance a spolukonzulaFlavia Clementa, ačkoliv jeho malé syny Vespasiana a Domitiana určil za své nástupce. Důsledkem vraždění, kdy si nikdo nemohl být jist vlastním životem, bylo spiknutí, které nakonec stálo Domitiana život.
Jeho hlavními organizátory byli císařovi správci Parthenius, Sigerius, Entellus a Stephanus, síť spiklenců však byla pravděpodobně mnohem širší. Dle zmínek historiků o něm přinejmenším věděla i císařovna Domitia a městští prefekti Norbanus a Petronius Secundus. Plán vraždy byl prostý, ale pečlivě připravený. Spiklenci věděli, že Domitianus má ve zvyku si po zasedání na soudu na chvíli zdřímnout, a toho hodlali využít. Když se císař jako obvykle odebral na lože, vpadl do ložnice Stephanus, který byl ze spiklenců nejsilnější, a po krátkém zápase usmrtil císaře několika dobře mířenými ranami dýkou.
Smrt nenáviděného panovníka přivítal senát s nadšením. Jeho sochy a obrazy byly zničeny a jehopamátka prokleta. Ne všichni však měli z Domitianovy smrti radost. U vojska, zejména u pretoriánů, byl císař poměrně oblíben, pročež tam byla zpráva o jeho smrti přijata nelibě. Prefekt pretoriánůCasperius Aelianussi následně vymohl na Domitianovu nástupci císařiNervovipotrestání předních spiklenců.
Prameny
Bibliografie