Josif Gurko

Josif Vladimirovič Romejko-Gurko(ruskyИосиф Владимирович Гурко;16. červenec1828Veliký Novgorod– 15. leden1901Sacharovo-Tver) byl ruský polnímaršál, známý především svými vítězstvími vrusko-turecké válce v letech 1877–1878.
Josif Vladimirovič Gurko, nejslavnější představitelběloruskérodiny Gurků (přepisem zběloruštinyHurků),se narodil 16. července1828 vNovgoroduv rodině generála Vladimíra Josifoviče Gurka (1795–1852) a Taťjany Alexandrovny Gurkové, rozenébaronkyKorffové (1794–1840). Byl vnukem Josifa Josifoviče Gurka-Romejka († 1811),vicegubernátoraKuronska.
Studoval na Pážecím sboru, ze kterého byl 12. srpna 1846 vyřazen jakokornetdo Husarského gardového pluku, a 11. dubna 1848 byl povýšen naporučíka. S tímto plukem pochodoval v roce 1849 k západním hranicím říše, ale potlačovánímaďarské revolucese nezúčastnil. Od prosince 1849 byl Gurko na dovolené, po návratu byl 23. dubna 1850 povýšen na štábníhorytmistraa 30. srpna 1855 na rytmistra.
Když začalakrymská válka, chtěl podle svých slov„žít s kavalerií a zemřít s pěchotou“a vyjádřil přání být převelen doSevastopolu. V listopadu 1855 byl povýšen z gardového rytmistra na majora a přidělen ke Vzorovému pěchotnímu pluku, aby se seznámil s pěchotní službou. Pak byl povýšen na podplukovníka a narukoval k 29. černigovskému pěchotnímu pluku, který byl v té době dislokován na Krymu u řekyBelbek.
Vzhledem k tomu, žeboje v Sevastopolujiž do té doby skončily, vrátil se Gurko k Husarskému gardovému pluku s předchozí hodností rytmistra a převzal veleníšvadrony. V této funkci působil Gurko jako vynikající důstojník„jezdectva, příkladný velitel a přísný, ale zdatný pedagog a učitel vojáků“; 8. září 1859 obdrželřád sv. Anny3. stupně. Bojový a pořadový výcvik jeho švadrony přitáhl zvláštní pozornost císařeAlexandra II.na nejvyšších manévrech, kde Gurkova švadrona předvedla brilantnídžigitovku. To ovlivnilo jeho kariéru a Gurko byl 6. listopadu 1860 jmenovánadjutantemjeho carského veličenstva.
Na plukovníka byl povýšen 23. dubna 1861 a 17. března 1862 byl zařazen ke Svitě jeho imperátorského veličenstva a po dobu čtyř let, poznamenaných reformami Alexandra II., vykonával řadu důležitých administrativních úkolů vSamarské,VjatskéaKalužské gubernii, zejména dohlížel naodvody. Jeho přímý, nestranný, i když přísný a úporný postup způsobil, že i opoziční noviny Kolokol vedenéAlexandrem Gercenempřipustily, že„kroucené šňůryadjutanta Gurka jsou symbolem srdnatosti a cti“. V roce 1866 byl Gurko jmenován velitelem 4. mariupolského husarského pluku.
Dne 30. srpna 1867 byl povýšen na generálmajora, jmenován členem Svity jeho imperátorského veličenstva a zařazen do armádní kavalérie. V roce 1869 se stal velitelem gardového jízdního granátnického pluku a během následujících šesti let, co mu velel, ho vyzdvihl na příkladnou úroveň.
V roce 1874 si Gurko během manévrů zlomil klíční kost a byl na nějakou dobu nucen opustit práci v poli, kterou považoval za nezbytnou a pro sebe jako velitele jezdecké jednotky za důležitou. Poté, co se vzdal velení pluku, zůstal Gurko ve funkci velitele 1. brigády 2. gardové jízdní divize, kteroužto funkci dosud vykonával současně s funkcí velitele pluku. 27. července 1875 byl jmenován velitelem 2. gardové jízdní divize a 30. srpna 1876 byl v této funkci schválen povýšením na generálporučíka. Se stejnou energií se Gurko účastnil polního výcviku divize podle názorů pruského generála jízdy Schmidta a zkušenostífrancouzsko-pruské války. Během míru byl Gurkovi udělenřád sv. Stanislava2. stupně (17. března 1864),sv. Anny2. stupně (24. března 1867),sv. Vladimíra3. stupně (30. srpna 1869), řád sv. Stanislava 1. stupně (30. srpna 1871), sv. Anny 1. stupně (30. srpna 1873).
Gurko byl nejvyšším velitelem ruské Dunajské armády, 24. června 1877 byl jmenován velitelem jeho předního odřadu, který měl za úkol „pokusit se zmocnit se průchodů Starou planinou“. Odřad zahrnoval celkem 4 prapory, 6 oddílů, 45 setnin a švadron v celkové síle 12 000 mužů se 40 dělyv následujícím složení:
Gurko splnil svůj úkol odvážně a rychle. Dovedně spojil své riziko s opatrností a úder s úvahou. Dne 22. června vyrazil čelní oddíl, 25. června dobylTrnovo, 1. července ovládlprůsmyk HainboazveStaré planině. 5. července Gurko dobylKazanlaka městoŠipka.
Gurkovy akce vyvolaly vCařihraděpaniku, byli vyměněni všichni nejvyšší hodnostářiOsmanské říše, a to jak v armádě, tak ve státní správě, pozastaven navrhovaný přechod do ofenzívy, část sil vyslaná proti rusčuckému oddílubyla stažena zpět a zČerné Horybyl povolánSulejman paša, aby urychleně postavil armádu, která by čelila Gurkovým jednotkám.
Poté, co obdržel jako posilu pěší brigádu a povolení „jednat podle uvážení v souladu s okolnostmi“, překročil Gurko Malý Balkán a dosáhl několika vítězství v bojích uStaré Zagory(10. července),Nové Zagory(18. července) a Džuranli (19. července). Tato vítězství zastavila ofenzívu Sulejmana paši, ale druhý neúspěch Rusů uPlevenu(18. července) a neschopnost posílit Gurkovy jednotky novými posilami pro rozhodující boj proti armádě Sulejmana paši zastavily další Gurkův postup. Bylo mu nařízeno ustoupit na sever, za průsmyky. Gurko dokončil tento obtížný úkol na dohled od armády Sulejmana paši klidně a beze ztrát.
3. července 1877 mu byla udělena hodnost generála-adjutanta a 8. července 1877řád svatého Jiří3. stupně (poř. č. 542).
Na konci července 1877 byla předsunutá jednotka ruské armády rozpuštěna. V srpnu téhož roku odešel Gurko do Petrohradu, aby odtamtud přivedl svou 2. gardovou jízdní divizi.
Přijel s ní 20. září poblíž Plevenu a byl jmenován náčelníkem kavalérie ruského západního odřadu, který se nacházel na levém břehu řekyVit. Studium situace vedlo Gurka k přesvědčení, že nestačí, aby silnici do Sofie, po níž se do Plevenu dostávaly posily a jídlo k Osmanu pašovi, sledovalo výhradně jezdectvo a že je třeba se na této silnici opevnit a rozdělit ji. Teprve potom bylo podle Gurka možné dosáhnout cíle blokády. Tento plán vedl nakonec k sérii krvavých bitev, kterým se Rusové potřetím útoku na Plevensnažili všemožně vyhnout, ale Gurko si věřil a dokázal přesvědčitTotlebena, který velel blokádě Plevenu, že je realizovatelný.
Plán byl přijat a jeho realizací byl pověřen samotný Gurko, kterému bylo za tímto účelem od počátku října podřízeno nejen jezdectvo západního odřadu, ale také všechny gardové jednotky. Gurko převzal velení nad nimi a oslovil vojáky následujícími projevy. Důstojníkům řekl:
Vojákům řekl:
Jmenování Gurka „velitelem vojsk stráže a jezdectva“ způsobilo podleM. A. Gazenkampfavelký rozruch. V carském ústředí byla většina proti tomuto jmenování, protože všichni velitelé gardových divizí a náčelník štábu gardového sboru měli vyšší hodnost. Pouze P. A. Šuvalov, který byl v té době velitelem 2. gardové pěší divize, veřejně prohlásil, že Gurka rád poslechl, protože se projevil jako energický a schopný velitel jednotky.
Vítězství nad Turky v opevněných dědinách Gorni Dăbnik (12. října) a Teliš (12. až 16. října),které hrály rozhodující roli ve výsledku plevenské operace, tyto fámy umlčely a v praxi dokázaly, že gardové jednotky jsou v dobrých rukou. 23. října byl Gurko za tato těžká vítězství oceněn zlatou šavlí s diamantya navrhl projekt kampaně na Balkán, a případně dokonce i za Balkán, aby porazil nově vytvořenou armádu Mehmeda Aliho a příznivým výsledkem této operace uvolnil ruské jednotky v průsmyku Šipka. Tento odvážný plán našel podporu u cara, který jej nařídil provést; avšak opatrný K. V. Levickij ovlivnil vrchního velitele velkoknížeteNikolaje Nikolajevičea Gurkovi bylo dovoleno postupovat vpřed pouze doOrchaniea po zvládnutí tohoto bodu se mohl„pokusit obsadit hory a nepokračovat dál, dokud nebude Pleven dobyt“.
28. října Gurko obsadil se svou jízdou městoVracaa potéEtropolaOrchanii. Turci ustoupili ze silně opevněné pozice poblíž dědin Vračeš a Ljutikovo a stáhli se doSofie; 17. listopadu ji Gurkovy jednotky obsadily a 21. vystoupily ke Zlatickému průsmyku na Staré planiněa téhož dne odrazily sérii prudkých tureckých útoků na moskevský gardový pluk, který obsadilprůsmyk Arabkonak.
Po pádu Plevenu byly dosud čekající Gurkovy jednotky posíleny IX. sborem a 3. gardovou divizí a v polovině prosince se za strašné zimy a bouří přesunuly dále přes Balkán. Když se mezi veliteli podřízenými Gurkovi ozvalo reptání, shromáždil velitele gardových jednotek a řekl:
Během pochodu dával Gurko všem příklad osobní vytrvalosti, elánem a energií; sdílel všechny obtíže přechodu ve stejném rozsahu jako vojáci, osobně dohlížel na výstup a sestup dělostřelectva po zledovatělých horských cestách, povzbuzoval vojáky živým slovem, trávil noc u ohňů pod širým nebem, jedl suchary jako oni. Po osmidenním obtížném přechodu sestoupil Gurko do Sofijské kotliny, přesunul se na západ a 19. prosince po úporné bitvě ovládl taškesenskou opevněnou pozici Turků.Nakonec 23. prosince 1877ruská vojska pod vedením Gurka osvobodilaSofii.
29. prosince 1877 J. V. Gurko získal hodnost generála kavalérie.
Pro organizaci další obrany země převelel Sulejman paša z východní fronty významné posily armádě Šakira paši, ale Gurko ji ve třídenní bitvě 2. až 4. ledna poblížFilippopoleporazila 4. ledna osvobodil město.
Aniž by ztrácel čas, Gurko nasměroval k opevněnéAdrianopoliStrukovovův jezdecký oddílu, který ji rychle obsadil a otevřel cestu doCařihradu. V únoru 1878 obsadily jednotky pod velením Gurka město San Stefano (nyníYeşilköy) na západním předměstí Cařihradu, kde byla 19. února podepsánaSanstefanská smlouva, která ukončila pětisetletou tureckou porobuBulharska.
Za tuto kampaň mu byl 22. ledna 1879udělenřád sv. Jiří2. stupně (poř. č. 118).
Po skončení války byl nějakou dobu na dovolené a 5. dubna1879byl jmenován asistentem vrchního velitele gardových jednotek a Petrohradského vojenského okruhu; od 7. dubna 1879 do 14. února 1880 zastával funkci prozatímního generálníhogubernátoraPetrohradu, ze kterého byl odvolán kvůli odpovědnosti za nezamezeníatentátu na cara Alexandra II.a přílišnou shovívavost při jeho vyšetřování. Do další funkce byl jmenován až 9. ledna1882, kdy se stal prozatímním generálním gubernátoremOděsya velitelem Oděského vojenského okruhu. Tuto službu vykonával do 7. června1883a poté byl převeden na postvaršavskéhogenerálního gubernátoraa velitele Varšavského vojenského okruhu.
Období jeho správy gubernií vPolskua jeho velení vojsk na západní hranici, takzvaného „nádvoří divadla války“, se shodovala s obdobím nejhorších vztahů mezi Ruskem a mocnostmiTrojspolkua představovala celou epochu v historii ruské vnitřní politiky v tomto regionu. Gurko věnoval značnou pozornost opevněné obraně Varšavského vojenského okruhu, posílení pevnostíIvangorod,Novogeorgijevsk,Brest-LitevskaVaršava, vytvoření varšavské opevněné oblasti a řadě nových opevněných bodů (Zegrž, Osovec atd.) a pokrytí regionu sítí strategických silnic. Organizováním pevnostních manévrů se mu podařilo navázat živé a těsné spojení mezi jednotkami a pevnostmi. Dělostřelectvu přidělil rozsáhlé Rembertovské cvičiště. Jezdectvo, kterému věnoval zvláštní pozornost, bylo neustále v pohybu a dostávalo úkoly na dynamiku, rychlost pohybu, průzkum, masové akce atd. Vojska cvičila na cvičištích a manévry se konaly nejen v létě, ale i v zimě, kdy prováděla střelbu, pochodové přesuny s přenocováním v poli pod širým nebem. Všechny zkušenosti z rusko-turecké války Gurko široce a plně využil během dvanácti let svého velení vojskům Varšavského vojenského okruhu.
V této funkci současně Gurko pevně prosazovalrusifikaciPolska. Odstranilpolštinuze škol a úřadů, zpřísnil cenzuru a pronásledovaluniaty. Zároveň ze státní správy nechal odstranit názevPolské královstvía dal ho nahradit názvemPoviselský kraj.Aby posílil vlivpravoslavné církve, inicioval veVaršavěvýstavbuchrámu svatého Alexandra Něvského, který po svém dokončení sloužil tehdejšímu četnému ruskému a pravoslavnému obyvatelstvu.
Měl velmi blízký a přátelský vztah k ministrovi státního majetkuM. N. Ostrovskému, který využil svého vlivu na Josifa Gurka, jako varšavského generálního gubernátora, k uhlazení jeho akutních konfliktů s ministrem vnitra hrabětemD. A. Tolstýma ministrem válkyP. S. Vannovským.6. prosince1894byl na svoji žádost pro své narušené zdraví propuštěn z funkce a povýšen na generála polního maršála „jako odměnu za důležité zásluhy poskytované trůnu a vlasti, zejména v poslední turecké válce“, přičemž byl ponechán ve státní radě v hodnosti generála-adjutanta a jako příslušní gardového jezdectva. 9. března 1897 byl zvolen čestným členem Nikolajevské akademie generálního štábu.
Na památku Gurkova velení Varšavskému vojenskému okruhu se důstojníci a generálové rozhodli dát mu jako projev hlubokého respektu k jeho desetileté péči a práci v okruhu originální dárek. Byl to malý pomník polního maršála na cválajícím koni, v kabátě a šále, jak ho obvykle viděli vojáci. Jezdecká socha stála na malém podstavci a byla vysoká asi 60 centimetrů; vytvořil ji sochařI. N. Šreděrz hlíny a potom odlil z bronzu. Na přední straně podstavce byl rodinný erb příjmeníGurkoa nad ním deska s nápisem:generál polní maršál, generál-pobočník Josif Vladimirovič Gurko, svému náčelníku a veliteli varšavského vojenského okruhu. 1883-1894.
14. května1896, v den korunovaceMikuláše II., se Gurko stal rytířemřádu sv. Ondřejea téhož roku byl jmenován náčelníkem 14. střeleckého praporu, který byl součástí 4. střelecké brigády, která si pod jeho velením v roce 1877 vysloužila přezdívku „železná brigáda“. Mimo jiné mu byl udělenřád bílého orla(30. srpna 1882),řád sv. Alexandra Něvského(30. srpna 1884, diamantové znaky tohoto řádu byly přidány 30. srpna 1887),řád svatého Vladimíra1. stupně (30. srpna 1891).
Poté, co se polní maršál usadil na svém oblíbeném statku Sacharovo (nyní součást městaTver) vTverské gubernii, zde v noci 15. ledna 1901 zemřel na srdeční chorobu. Pohřební ceremonie a pohřeb těla generála polního maršála J. V. Gurka se konal 17. ledna na panství Sacharovo. V tamějším kostele byla umístěna rakev s tělem polního maršála, oblečeného do uniformy 14. střeleckého pluku, pojmenovaného po něm. Shromáždili se zde vdova, jeho dva synové, další členové rodiny a příbuzní J. V. Gurka, zástupce státní rady, generál jízdního hrabě A. P. Ignatijev, zástupci místních úřadů a řada nadřízených. Po odnesení rakve do krypty v parku dala armáda zesnulému svou poslední vojenskou poctu trojnásobnou salvou z pušek a děl.
V roce 1861 se Gurko oženil. Jeho manželkou bylahraběnkaMarija Andrejevna Salias de Tournemire(1842–1906), nejstarší dcera spisovatelkyJevgenije Tur. Podle současníka car Alexandr II. nemohl Gurkovi dlouho odpustit jeho manželství, protože životní styl jeho tchyně byl extrémně nedůvěryhodný a vzbuzoval velkou pozornost třetího oddělení.Manželský život manželů však byl docela úspěšný. Žili velmi přátelsky, nikdy se nehádali. V roce 1884 získala Marija Andrejevnařád sv. Kateřinys malým křížem. Zemřela veWiesbadenua byla pohřbena vedle svého manžela ve vesnici Sacharovo.
Z manželství se narodili:
Bulhařisi památku maršála Gurka trvale připomínají. Jeho jméno je všeobecně spojováno hlavně sobranou Šipky. Na jeho počest jsou v Bulharsku pojmenována tři sídla:
Po celé zemi v různých městech jsou po Gurkovi pojmenovány ulice a veřejná prostranství
Gurkovo panství nepřežiloruskou revoluci; v roce 1917 vyhořelo, hrob byl znesvěcen, ostatky Gurka a jeho manželky byly vyhozeny do parku. V roce 2008 byl tento park prozkoumán a22. září2011byly ostatky J. V. Gurka a jeho manželky Mariji znovu pochovány do rodinné hrobky. Obřadu se zúčastnil jejich pravnuk V. A. Gurko.
Památky na něj se nalézají v Sacharovu (dnes část městaTver)
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuГурко, Иосиф Владимировичna ruské Wikipedii.