Národní park České Švýcarsko

Národní park České Švýcarskoje jeden ze čtyřnárodních parků v České republice. Byl vyhlášen v roce2000, hlavním předmětem ochrany jsou unikátnípískovcovéútvary a na ně vázanýbiotop. Mohutnéskalní věže,brány,stěny,rokle,městaabludištěvznikly v důsledkuerozíkřídovýchmořskýchsedimentů, které byly vyzdviženy na povrch v obdobíčtvrtohorv důsledkualpinského vrásnění. Nejznámějším skalním útvarem jePravčická brána, která se stala symbolem parku. Má statusnárodní přírodní památkya jedná se o největší pískovcovou skalní bránu v Evropě. Vedle ní byl postaven zámečekSokolí hnízdo.
České Švýcarsko se nachází vokrese Děčínmezi obcemiHřensko,Chřibskáa vesnicíBrtníky. Zaujímá oblast při státní hranici sNěmeckem, která ho odděluje odnárodního parku Saské Švýcarsko. Rozloha parku činí 79,23 km². Oblast náleží kegeomorfologickému celkuDěčínské vrchoviny, která je součástíKrušnohorské hornatiny. Z jižní a západní strany park obepínáchráněná krajinná oblast Labské pískovce, z východní strany k němu přiléháchráněná krajinná oblast Lužické hory. V parku se nachází jediná vesnice, a toMeznápatřící k obciHřensko, dále zříceninavodního mlýnaa několikaskalních hrádků(např.Falkenštejn,Šaunštejn).
Lesypokrývají 97 % území. Původně dominantníbuk lesníbyl vytlačen dnes silně převažujícímsmrkem ztepilým.Bylinné patrozde není příliš druhově rozmanité, zato vpatru mechovémse vyskytují stovky druhůmechůališejníků. Kdysi známou rostlinou parku bylblánatec kentský, už se však v parku nevyskytuje, stejně jako řada živočichů typulos evropskýčikočka divoká. V Českém Švýcarsku hnízdí desítky druhů ptáků, za všechny lze jmenovatčápa černéhonebosokola stěhovavého, jehož zdejší populace je největší ve střední Evropě.
Národní park České Švýcarsko se nachází vÚsteckém krajivokrese Děčín, na jihozápaděŠluknovského výběžku. Zasahuje do území několika samosprávných celků, a to městKrásná LípaaChřibská, a obcíHřensko,Janov,Růžová,Srbská Kamenice,Jetřichovice,DoubiceaStaré Křečany.Rozloha parku je 79,23 km².Takřka celou severní a části západní stranou přiléhá k německé hranici, za níž na něj navazuje národní parkSaské Švýcarsko(Nationalpark Sächsische Schweiz), který svou rozlohou 93,5 km² ještě převyšuje velikost Českého Švýcarska. Východní stranu parku lemujeChráněná krajinná oblast Lužické hory, jeho ostatní strany obepínáChráněná krajinná oblast Labské pískovce, na kterou na hranicích rovněž navazuje německý protějšek –Chráněná krajinná oblast Saské Švýcarsko(LSG Sächsische Schweiz). Území obou chráněných krajinných oblasti včetně obou národních parků se označuje jakoČeskosaské Švýcarsko(Sächsisch-Böhmische Schweiz) nebo Labské pískovce (Elbsandsteingebirge).Německé a české území Labských pískovců společně vytváří jednu z nejdůležitějších evropských pískovcových oblastí.
Samotný název „České Švýcarsko“ vznikl odvozením od názvu Saské Švýcarsko, používaném pro německou část Labských pískovců od18. století. O tento romantický název se zasloužilišvýcarštímalířiAdrian ZinggaAnton Graff, kteří působili na Akademii vDrážďanecha malovali krajinu podélLabe, která jim připomínala domovinu.Českému Švýcarsku se někdy říká Zadní hory – tímto jménem krajinu obdařil liberecký spisovatelMiloslav Nevrlý.
Labské pískovce jsou nejsevernějším výběžkemčeské křídové pánve. Z většiny jsou formoványturonskýmipískovci, které na povrchu tvoří výrazné krajinné dominanty. V období svrchníkřídy, před cca 90 miliony let, pokrývalo celé území moře. Na jeho dně se postupně navršilysedimentyo mocnosti až 1 km. Tyto sedimenty byly tvořeny především pískovci aslínovci, ale iprachovciaslepenci.Písek sem byl přiváděn řekami z oblastí, kde se dnes nacházíJizerské horyaKrkonoše.Střední vrstva mocného sedimentu byla tvořena výhradně pískovci. Tato vrstva dosahovala mocnosti 350–420 m, a právě ona dala vzniknout členitým skalním útvarům v národním parku. Pískovce v oblasti Českosaského Švýcarska jsou tvořeny „kvádry“, které od sebe oddělují pukliny, pročež jsou označovány jako „kvádrové pískovce“.Následně v období třetihor došlo v důsledku kolize litosférických desek k alpínskému vrásnění, kdy byly pískovcové vrstvy české křídové tabule vyzdviženy nad původní úroveň a vlivem nestejnoměrných tlaků došlo k jejich fragmentaci. Následné střídání ledových a meziledových dob spolu s říční erozí i působením větru vymodelovaly pískovcové skály do současné podoby.
Pro obdobítřetihorje rovněž typická silná vulkanická činnost. Ta dala v oblasti vzniknout mnohým dominantám, z nichž tu nejvvyšší představujeRůžovský vrch(620m n. m.),čedičovýkužel, který vznikl v dobách třetihorní zvýené vulkanické činnosti, kdy žhavé magma prorazilo vrstvu druhohorních pískovců a ztuhlo v horních, méně stabilních sedimentech.Z dalších hor a kopců, které vznikly v důsledku vulkanických elevací, to jsou např. Mlýny, Suchý vrch, Koliště, Limberk, Vosí vrch, Český vrch, Větrný vrch či Popovičský vrch.
Z hlediska dnešního stavu krajiny, tzn. výrazně členitého terénu s dominujícími pískovcovými masivy, bylo klíčové obdobíčtvrtohor. Tehdy v důsledkualpinského vrásněnídošlo v oblasti Českosaského Švýcarska k mohutnému tektonickému zdvihu pískovcových sedimentů. Další pohybytektonických desekspolu s častým střídánímledovýcha meziledových dob a především díky vodním živlům rychle postupovalaerozemístních hornin. Na erozi pískovců měly vliv i další přírodní děje jako jsou klimatické změny azvětrávání.Vrstva pískovce je pod zemí silná ještě několik stovek metrů, poté na ni navazuje tvrdá a vodu nepropustná vrstvažuly. Zdejší pískovec je velmi porézní a nasákavý materiál, takže jakmile začne pršet, voda se většinou už nemá kam vsakovat (žula vodu nepropustí a pískovec pod zemí už je nasáklý).To jen přispívá ke zvýšené vlhkosti, která převažuje hlavně v roklích, kde bývá nedostatek slunečních paprsků.
Výše popsaným způsobem vznikly skalní útvary, které jsou v rámci Evropy unikátní.Pískovec je v této oblasti natolik dominantní, že se pro tento stav vžilo označení „pískovcový fenomén“.Vedle hluboce zařezaných kaňonůLabe,KameniceaKřinicese zde nachází vysoké skalní stěny a věže, plošiny, převisy a římsy, skalní města, bludiště a výjimkou nejsou ani hřibovité útvary. Snad nejznámějším skalním útvarem na území parku jePravčická brána. S rozpětím 26,5 m a výškou 16 m je největší přirozenouskalní branouv Evropě a je symbolem národního parku.Menší obdobou Pravčické brány jeMalá Pravčická brána, která dosahuje výšky 2,3 m a šířky 3,3 m; šíře oblouku je 1–1,5 m.
K dalším netradičním skalním útvarům patří např. pískovcové převisyJeskyně českých bratříaVelký pruský tábor, skalní průrva se schodištěmÚzké schody, menší skalní útvarČerná bránanebo jeskyněVinný sklep.
Nejstarší doklady o lidském osídlení Českého Švýcarska spadají do obdobímezolitu. První lidé se zde pohybovali v menších skupinách, hledajíce útočiště pod pískovcovými převisy. Drsný charakter zdejší přírody však neposkytoval příliš dobré podmínky pro trvalejší pobyt pravěkých lidí, proto byl jejich výskyt v oblasti spíše sporadický. Dokládá to zejména malé množství archeologických nálezů v místech skalních převisů. Oddoby halštatskédo dobyraně středověkédokonce úplně chybí archeologické nálezy, které by dokládaly osídlení v tomto mezidobí.Lze tak říci, že od doby prvních lidí až do prvních století našeho letopočtu byla krajina Českého Švýcarska osídlena jen minimálně.
První souvislejší doklady o lidském osídlení pocházejí až z 8.–10. století. Z této doby jsou známy hned tři významné lokality, z nichž nejvýznamnější jehradištěna ostrožně Adlerhorn při soutokuKřiniceaBrtnického potoka.Zásadní průlom v osidlování Českého Švýcarska přinesla až pozdněstředověká německá kolonizaceve 13. a 14. století.Tehdy byla založena většina sídel, které se dnes nachází těsně za hranicemi národního parku (např.Arnoltice(1352),Růžová(1352),Huntířov(1352)). Osadníci sem přicházeli ze dvou feudálních sídel: od jihu z hraduOstrýuBenešova nad Ploučnicía z východní strany od hraduKrásný Buk.Z dobyvrcholně středověképochází i několik hrádků, jejichž pozůstatky se nacházejí přímo v národním parku: jedná se především oFalkenštejn,Šaunštejn(„Loupežnický hrad“),Kyjovský hrádek(„Horní Karlštejn“),Brtnický hrádek(„Loupežný hrádek“) aVlčí hrádek(„Pustý zámek“).Důvod zbudování těchto hrádků není dosud zcela objasněn. Na základě nálezů pozůstatků po středověkých sklárnách a těžbě hornin (vápenceaželezné rudy) je možné, že skalní hrádky plnily funkci hornických a výrobních center.
Přísun osadníků do oblasti Šluknovska znamenal mnohonásobně zvýšenou poptávku po zemědělské půdě. Kolonisté tento problém řešili hlavně vypalováním lesních porostů, což byl nejrychlejší způsob, jak zalesněnou oblast přeměnit v zemědělskou. Dnešního národního parku se však tato přeměna příliš netýkala z důvodu špatné přístupnosti terénu a nedostatku půdy, která by byla k obhospodařování vhodná.Nicméně lesní porosty národního parku sloužily jako zdroj dřeva. Dřevo se přemisťovalo mj. po vodě, na dolních tocích Kamenice a Křinice existovala soustava jezů a menších přehrad, díky kterým bylo možno dřevo dopravit až k Labi.U ústí Kamenice ústí Labe vyrostlo překladiště splaveného dřeva Herrnskretschen – Hřensko.V 19. století došlo k rozkvětu obcí při okrajích dnešního národního parku i přímo v něm, rozšířena byla zejména textilní, ale i strojní výroba. Ve 20. století nastal útlum, podruhé světové válceněkteré obce dokonce zanikly. Přímo na území parku se jednalo oZadní DoubiceaZadní Jetřichovice.Dnes se v parku nachází pouze jedna vesnice –Mezná.
Kromě Mezné se v parku nalézá i několik dalších lidských sídel, konkrétněMezní Louka, restauraceSokolí hnízdou Pravčické brány, restaurace vsoutěskách Kamenice, hotel Zámeček v blízkostiVysoké Lípy, osada Na Tokání a hájovna Saula uDolní Chřibské.
Složeníbiotynárodního parku je nejvýrazněji ovlivněnogeomorfologickou stavbou, která má vliv i na ráz celé krajiny. Vysoké pískovcové útvary způsobují veliké nadmořské převýšení na malém prostoru, takže zde není nouze o náhle zvratyvegetačních stupňů. Tyto zvraty umožňují výskyt montánních a dokonce i subalpínských druhů v jinak velmi nízké nadmořské výšce. Vzácností není ani výskytreliktů.
Složení flóry v parku je kromě geomorfologie ovlivněno klimatickými poměry, vysokým stupněm zalesnění a složením geologického substrátu.Až 97 % území parku zabírají lesy.Původně dominantníbuk lesní(Fagus sylvatica) byl nahrazen invazivnímsmrkem ztepilým(Picea abies), který se dnes vyskytuje až na 60 % povrchu. Na skalním podkladě se dobře daříborovici lesní(Pinus sylvestris) ibříze bělokoré(Betula pendula). Původně hojně rozšířený buk ajedle bělokorá(Abies alba) se v parku nacházejí ve velmi malé míře, i když se správa parku snaží o pozvolnou obnovu dominance těchto dřevin.Na některých svazích se občas vyskytujedub zimní(Quercus petraea), u vodních toků zaseolše lepkavá(Alnus glutinosa). Mezi další, méně časté druhy patří mj.jeřáb ptačí(Sorbus aucuparia),krušina olšová(Frangula alnus),líska obecná(Corylus avellana),střemcha obecná(Prunus padus) avrba jíva(Salix caprea). V oblastech čedičových vyvřelin se místy daří kromě buku lesního ijasanu ztepilému(Fraxinus excelsior),lípě srdčité(Tilia cordata),javoru klenu(Acer pseudoplatanus) imléči(Acer platanoides),jilmu horskému(Ulmus glabra) ahabru obecnému(Carpinus betulus).
Velkým problémem parku zůstávají nepůvodní dřeviny, které zde byly uměle vysazovány již od 19. století z důvodu zvýšené poptávky po dřevu. Původní lesy s převládajícím bukem a jedlí se totiž neobnovovaly tak rychle, aby dostatečně uspokojily poptávku po dřevě. Na území dnešního parku či v jeho těsném okolí proto byly pokusně vysazovány různé druhy dřevin převážně zeSeverní Amerikyjakoborovice vejmutovka(Pinus strobus),borovice Banksova(Pinus banksiana) idouglaska(Pseudotsuga menziesii),cypřišek Lawsonův(Chamaecyparis lawsoniana),modřín japonský(Larix leptolesis) nebozerav obrovský(Thuja plicata). Počátkem 20. století byl ještě pokusně zaváděndub červený(Quercus rubra) amodřín opadavý(Larix decidua). Většina z těchto dřevin se v parku neuchytila, avšak douglaska, vejmutovka, modřín a dub červený zde zdomácněly.Tyto dřeviny se šíří na úkor dřevin původních a svým často netolerantním chováním vůči ostatním rostlinám působí v parku problémy.Zejména vejmutovka svým silným přirozeným zmlazením a netolerancí i vůčibylinnémuamechovému patrupůsobí v oblastech svého rozšíření rozpad místních ekosystémů.
Bylinné patro, na rozdíl od mechového patra, není výrazně druhově rozmanité. Vysoké zastoupení zde mají subatlantské druhy jako jekoprník štětinolistý(Meum athamanticum),mochna anglická(Potentilla anglica),mokrýš vstřícnolistý(Chrysosplenium oppositifolium),pérnatec horský(Lastrea limbosperma),sítina kostrbatá(Juncus squarrosus),sítina ostrokvětá(Juncus acutiflorus),svízel skalní(Galium saxatile),třezalka pěkná(Hypericum pulchrum),třezalka rozprostřená(Hypericum humifusum),štírovník bažinný(Lotus uliginosus),vrbina hajní(Lysimachia nemorum),zblochan zoubkatý(Glyceria declinata) ažebrovice různolistá(Blechnum spicant). Ze zástupců submontánních a montánních druhů lze jmenovat hlavnědevětsil bílý(Petasites albus),plavuň pučivou(Lycopodium annotinum),sedmikvítek evropský(Trientalis europaea),violku dvoukvětou(Viola biflora) avranec jedlový(Huperzia selago). Tyto druhy se pojí hlavně k hlubokým a stinným roklím. I když je teplomilná květena v Českém Švýcarsku vzácná, přece jen se zde vyskytuje. Reprezentují jí druhy jakočistec přímý(Stachys recta),hořčík jestřábníkovitý(Picris hieracioides),chrastavec křovištní(Knautia drymeia),kakost krvavý(Geranium sanguineum),pelyněk ladní(Artemisia campestris),tolita lékařská(Vincetoxicum hirundinaria) ažluťucha menší(Thalictrum minus).
Na území Českého Švýcarska se kdysi vyskytoval i vzácnýblánatec kentský(Hymenophyllum tunbrigense), který se vyskytuje hlavně vAngliia na severozápaděFrancie. Tato rostlina však z parku už vymizela, na čemž měl pravděpodobně nemalý podíl nadměrný sběr rostliny člověkem.
V národním parku se vyskytuje nejméně 246 druhůlišejníků. K typickým druhům skalních stěn patříChrysotrix chlorina,plsťotvorka ebenová(Cystocoleus ebeneus),Racodium rupestreašálečka lesklá(Psilolechia lucida). Pískovcové ostrohy obývá předevšímterčovka prohnutá(Parmelia incurva). Oblasti s čedičovým podložím jsou typické prodrobnovýtrusku hnědavou(Acarospora fuscata),buelii stélkovou(Buellia aethalea),misničku nazlátlou(Lecanora subaurea),mapovník zeměpisný(Rhizocarpon geographicum) apevnokmínek kloboukatý(Stereocaulon pileatum). Ze vzácnějších lišejníků lze jmenovatdutohlávkuCladonia subcervicornia,Phaeographis inustaatřpytkuMicarea pycnidiophora. K ojedinělým nálezům patří i druhy citlivé na znečištěné ovzduší jako jsou ohroženéčárnička psaná(Graphis scripta) acecatka chřástnatá(Thelotrema lepadinum).
K roku 2007 bylo v parku známo 334 druhůmechorostů, z toho 87 je zařazeno na Červeném seznamu mechorostů v ČR (42 zdejších druhů dokonce patří mezi kriticky ohrožené).K nejvzácnějším druhům patří subarkticko-subalpínské druhyjátrovkykřižítka velkobuněčná(Lophozia grandiretis),mokřanka oddálená(Hygrobiella laxifolia)apolanka Michauxova(Anastrophyllum michauxii), dále mechydvouhrotcovka drsná(Dicranodontium asperulum),chudozubík zahnutý(Tetrodontium repandum) aměřík prostřední(Plagiomnium medium). V hlubokých inversních roklích lze nalézt např. ohrožené druhy játrovkykřižítku tupou(Lophozia obtusa) akřepenku bledou(Cephalozia leucantha), dálechudozubíka Brownového(Tetrodontium brownianum),kýlnatku drobnolistáou(Scapania lingulata),nivenku štítovitáou(Harpnathus scutatus) čiúzkolistce dlouholistého(Rhynchostegiella teneriffae).V roce 2003 byl v parku nalezen nový druh játrovky pro Českou republiku, a tomokřanka oddálená(Hygrobiella laxifolia). Z typičtějších druhů lze jmenovat pískovce prorůstajícíčtyřzoubek průzračný(Tetraphis pellucida),kryjnice Meylanova(Calypogeia integristipula) abělomech skalní(Leucobryum juniperoideum). Typickým obyvatelem podmáčenýchsmrčinjerohozec trojlaločný(Bazzania trilobata), pro sušší bory je typickákřivonožka zprohýbaná(Campylopus flexuosus).
Během mykologického průzkumu v roce 2007 zaměřeného na bučiny, reliktní bory, inverzní rokle a spáleniště bylo objeveno 15 druhů makromycetů zařazených doČerveného seznamu hub (makromycetů) České republiky. V bučinách se vyskytujípavučinec načervenalý nevroubený(Cortinarius purpurascensvar.largusoides),korálovec ježatý(Hericium erinaceus),šťavnatka rezavějící(Hygrophorus discoxanthus),šťavnatka básnická(Hygrophorus poetarum),ryzec rudohrdlý(Lactarius rubrocinctus),helmovka dvojvonná(Mycena diosma),štítovka lemovaná(Pluteus luctuosus) aholubinka sluneční(Russula solaris). V inverzních roklích byly objevenymecháček hladký(Cyphellostereum laeve),kalichovka leptoniová(Omphalina epichysium) ažilnatka bledá(Phlebia centrifuga). V reliktních borech rostehřib borový(Boletus pinophilus) ašťavnatka slizoprstenná(Hygrophorus gliocyclus). Naspáleništíchrosteliškovec spáleništní(Faerberia carbonaria). Zezákonem chráněných druhůje v národním parku doloženabolinka černohnědá(Camarops tubulina).
Na území parku byl prokázán výskyt 62 druhů savců.Někteří z nich však byli už dávno vyhubeni, typickykočka divoká(Felis silvestris),medvěd hnědý(Ursus arctos) alos evropský(Alces alces). Ze současných zástupců savců se zde vyskytuje např.rejsec vodní(Neomys fodiens),rejsec černý(Neomys anomalus),bobr evropský(Castor fiber),hraboš mokřadní(Microtus agrestis),myšice temnopásá(Apodemus agrarius),plch velký(Myoxus glis),plch zahradní(Eliomys quercinus),plšík lískový(Muscardinus avellanarius) nebovydra říční(Lutra lutra).Z větších šelem lze zmínit předevšímrysa ostrovida(Lynx lynx).Vlk obecný(Canis lupus) byl na území Českého Švýcarska vyhuben nejpozději v roce 1756. V roce 2016 se vlci do národního parku vrátili a v roce 2021 zde poprvé v novodobé historii vyvedli mláďata.Zpřežvýkavcůlze v rezervaci narazit nakamzíka horského(Rupicapra rupicapra),jelena evropského(Cervus elaphus),srnce obecného(Capreolus capreolus) aprase divoké(Sus scrofa). Park poskytuje velmi příhodné podmínky pro výskytnetopýrů, kterých zde bylo zjištěno až 15 druhů. Zmínit lze např.vrápence malého(Rhinolophus hipposideros),netopýra velkého(Myotis myotis),netopýra rezavého(Nyctalus noctula) anetopýra hvízdavého(Pipistrellus pipistrellus).
V Českém Švýcarsku bylo zjištěno 227 druhů ptáků, přičemž 148 z nich představují hnízdící druhy.Z větších ptáků zde hnízdí mj.čáp černý(Ciconia nigra) asokol stěhovavý(Falco peregrinus), jehož zdejší populace je největší ve střední Evropě.Pravidelný výskyt byl zaznamenán např. ubekasiny otavní(Gallinago gallinago),bramborníčka hnědého(Saxicola rubetra),datla černého(Dryocopus martius),chřástala vodního(Rallus aquaticus) ipolního(Crex crex),křepelky polní(Coturnix coturnix),ledňáčka říčního(Alcedo atthis),lelka lesního(Caprimulgus europaeus),pisíka obecného(Actitis hypoleucos),skorce vodního(Cinclus cinclus),tetřívka obecného(Tetrao tetrix),ťuhýka obecného(Lanius collurio),sluky lesní(Scolopax rusticola) ažluvy hajní(Oriolus oriolus). Park je bohatý na výskytsov, kterých zde hnízdí nejméně sedm druhů; jedná se např. okulíška nejmenšího(Glaucidium passerinum),sýce rousného(Aegolius funereus) avýra velkého(Bubo bubo).
Bezpečně prokázána byla přítomnost 16 druhůplazůa 8 druhůobojživelníků. Některé se však v parku už nevyskytují (např.želva bahenní(Emys orbicularis) a s největší pravděpodobností iužovka podplamatá(Natrix tessellata)). Z čeledimlokovitýchlze zmínit předevšímmloka skvrnitého(Salamandra salamandra),čolka hranatého(Triturus helveticus),čolka horského(Triturus alpestris),čolka obecného(Triturus vulgaris), vzácně se v parku vyskytuje ičolek velký(Triturus cristatus). Z populacežabje nejčastějšískokan skřehotavý(Rana ridibunda),skokan štíhlý(Rana dalmatina) askokan ostronosý(Rana arvalis), vzácný je výskytkuňky obecné(Bombina bombina). Naopak častý je výskytještěrky živorodé(Zootoca vivipara),ještěrky obecné(Lacerta agilis) izmije obecné(Vipera berus), stále relativně vzácně se v parku objevujeužovka hladká(Coronella austriaca).
Ryby se v oblasti Labských pískovců vyskytují hlavně v Labi, která však jen míjí západní okraj národního parku. Největším tokem Českého Švýcarska je Kamenice, která spolu s dalšími toky parku (např. Červený potok, Jetřichovický potok, Křinice) patří kepstruhovému pásmus hojným výskytempstruha obecného(Salmo trutta). Z dalších zástupců ryb v těchto tocích lze jmenovatlipana podhorního(Thymallus thymallus),vranku obecnou(Cottus gobio). V Jílovském potoce ještě žijestřevle potoční(Phoxinus phoxinus) amřenka mramorovaná(Noemacheilus barbatulus). Zkruhoústýchse v České Švýcarsku vyskytuje už jenmihule potoční(Lampetra planeri), a to v toku Křinice a Kamenice.
Od roku 2000 se Správa národního parku snaží o navrácenílososa obecného(Salmo salar) do vod Kamenice. Lososi sem kdysi každoročně táhli zatřením. V důsledku vodních staveb na řece Labi však lososi z Kamenice i dalších toků v Čechách úplně vymizeli. Navrácení se děje prostřednictvím vysazování plůdků lososa v různých místech toku (např. v roce 2011 to bylo až 12 000 plůdků). Pak nezbývá, než čekat na to, zda se sem lososi už jako dospělí jedinci vrátí vytřít. Úlovky dospělých jedinců jsou zatím ojedinělé.
Výskytbezobratlýchživočichů je v parku velmi bohatý a různorodý. Druhová rozmanitost je dána především různými typy biotopů.Ze 45 druhůvážekse lze v parku setkat např. sklínatkou rohatou(Ophiogomphus cecilia),páskovcem kroužkovaným(Cordulegaster boltoni) idvojzubým(Cordulegaster bidentatus),šidélkem kopovitým(Coenagrion hastulatum),šídlem královským(Anax imperator) isítinovým(Aeschna juncea),vážkou čárkovanou(Leucorrhinia dubia),vážkou jasnoskvrnnou(Leucorrhinia pectoralis),vážkou podhorní(Sympetrum pedemontanum) nebovážkou tmavou(Sympetrum danae).
Druhově velmi rozmanitá je i populacemotýlů, kterých bylo v parku pozorováno přes 1000 druhů. Za zmínku stojí hlavněbělásek ovocný(Aporia crataegi),hnědásek chrastavcový(Euphydryas aurinia),okáč třeslicový(Coenonympha glycerion),ostruháček jilmový(Satyrium w-album),otakárek fenyklový(Papilio machaon),přástevník kostivalovýči např.soumračník černohnědý(Heteropterus morpheus).Hojný je výskytokáčů,bělásků,žluťáskůčihnědásků. Zbabočkovitýchzde žijí mj.babočka admirál,babočka bodláková,kopřivováapaví oko.
Co se týčebrouků, čeleďstřevlíkovitýchzastupují např.střevlík nepravidelný(Carabus irregularis),Carabus arvensis,Carabus auratus,Carabus nitens,Carabus problematicus,Dyschirius intermediusaPterostichus quadrifoveolatus. Z více než sta druhů zástupců čeleditesaříkovitých, kteří v parku žijí, lze zmínit vzácné druhy jako jetesařík pasekový(Pachyta lamed),tesařík zavalitý(Ergates faber),Acmaeops septentrionis,Anastrangalia dubia,Clytus lamaaPedostrangalia pubescens.Kovaříkovitíjsou v parku reprezentování mj. druhyAgriotes pallidulus,Aplotarsus incanus,Cardiophorus asellus,Ectinus aterrimus,Pseudanostirus globicollis,Sericus subaeneusaStenagostus rufus. Ze zástupcůstehenáčovýchse v parku vyskytují např. druhyCalopus serraticornis,Clanoptilus geniculatusaIschnomera cinerascens cinerascens, znosatcovitýchamandelinkovitýchto jsouAphytobius sphaerion,Chrysolina rufa,Minota obesa,Notaris atterimus,Otiorhynchus equestrisči dokonceTropideres albirostris. Vzácný je výskytchrobáka černého(Typhaeus typhoeus) ahrobaříkaNicrophorus germanicus.
Z dalších zajímavých nebo vzácných druhů bezobratlých lze zmínitstonožkuBrachyschendyla montana,měkkýšeArion intermediusazávornatku černavou(Clausilia bidentata),žížalyAporectodea handlirschi,Helodrilus oculatusaDendrobaena attemsi attemsi, nebokorýšelistonoha letního(Triops cancriformis). Vzácný je rovněž výskytcikády chlumní(Cicadetta montana) amravenceManica rubida.Národní park je jednou z mála lokalitkoníka jeskynníhona území Česka.Žije zde také vzácná, pro území Českaendemická, kobylkaPholidoptera aptera bohemica.
První pokusy o ochranu území Českého Švýcarska, potažmo celých Labských pískovců, sahají do roku 1739, kdy hrabě Jan Josef Thun zakázal na území Děčínského panství pastvu dobytka a v určitém období v roce i těžbu dříví. Hrabě tak chtěl místní zvěři ponechat potřebný klid pro vývoj a rozmnožování. Podobného účelu byla i nařízení v následujících letech. Např. podle nařízeníKinskýchz roku 1863 byla v některých lesních revírech dnešního národního parku zakázánaseča byl vyčleněna klidová místa, která byla ponechána samostatnému vývoji. Důvodem pro tato opatření byly populacetetřeva hlušceatetřívka obecného, o které hraběcí rod projevoval zájem. Podobných počinů se v dějinách ochrany Labských pískovců vyskytla celá řada, což napomohlo k zachování druhové rozmanitosti i vysoké hodnoty krajiny.
S rozvojem turismu a s přílivem návštěvníků na přelomu 19. a 20. století se stále více začalo uvažovat o řízené ochraně území. První reálné pokusy o řízenou ochranu pocházejí z pera českého průkopníka moderní ochrany přírodyRudolfa Maximoviče, který v roce 1923 napsal: „České Švýcarsko jest vhodným objektem turistického ruchu. Jde opravdu o významné objekty, neboť tato oblast má nejen v detailu [...], ale i jako krajinný celek nesporný charakter přírodní památky vhodné ke zřízení parciální rezervace. Proto má ministerstvo zájem na udržení území v dochovaném stavu, oddálení všech nebezpečí, která by mu hrozila a na vědeckém probádání a využití“.Nicméně první řízená ochranná území byla vyhlášena až o deset let později: v roce 1933 v oblasti vznikly rezervaceEdmundova soutěska,Pravčická bránaaTiské stěny.
Vznikala však potřeba chránit oblast jako celek. První návrh na zřízeníchráněné krajinné oblastiv povodí Labe meziLitoměřicemiaHřenskempodal v roce 1939 vládní prezident vÚstí nad Labem. Podle údajů z Okresního archivu v Děčíně se o vyhlášení národního parku uvažovalo již v roce 1943. Ochranářským snahám se dostalo slyšení až v 27. června 1972, kdy byla výnosem Ministerstva kultury Československé socialistické republiky č. 4946/72 – II/2 zřízenaChráněná krajinná oblast Labské pískovce. O deset let později byla provedena zonace území, tzn. oblast se rozdělila na čtyři zóny odstupňované podle míry ochrany. Takováto zonace byla v roce 1994 ještě upravena. Ochranáři však požadovali pro nejcennější část chráněné krajinné oblasti ještě vyšší stupeň ochrany. Po dlouholetém úsilí a i za pomoci ochranářů z německé strany byl k1. lednu2000zákonem č. 161/1999 Sb. vyhlášen Národní park České Švýcarsko.
V následujících letech se začaly zpracovávat podklady pro zřízeníbiosférické rezervaceUNESCO, která by měla kromě Českého Švýcarska zahrnovat i Chráněnou krajinnou oblast Labské pískovce. Nejcennější oblasti jsou dále připravovány pro začlenění do soustavyNatura 2000.Park je součástíEvropsky významné lokalityČeské Švýcarsko aPtačí oblasti Labské pískovce.Na území národního parku se nachází tři maloplošnáchráněná území. Jedná se opřírodní památkuNad Dolským mlýnem,národní přírodní rezervaciRůžákanárodní přírodní památkuPravčická brána. V minulosti se na území parku nacházely i dvěpřírodní rezervace, a toPonova loukaaBabylon. V roce 2007 však byly zrušeny.
O park se stará Správa Národního parku České Švýcarsko se sídlem v Krásné Lípě.Dvakrát ročně vydává „Zpravodaj Správy Národního parku České Švýcarsko“.
Počátky zájmu turistů o krajinu Českého Švýcarska sahají do druhé poloviny 18. století, kdy se krajinou toulali jedni z jejích první propagátorů, švýcarští malířiAdrian ZinggaAnton Graff. Ve třicátých letech 19. století byl na traseDěčín–Drážďanyzahájen provozlodní dopravyvčetně výletníchparníků, roku 1851 vyjel ponové železniční traseDrážďany–Podmoklyprvní vlak. O rozmach turistiky v Českém Švýcarsku se postaral hlavně rodKinských, který vlastnil českokamenické panství, a rodClary-Aldringenů, kterým patřilo panství děčínské. Po členech těchto rodů je pojmenována řada skalních útvarů a míst jako např.Rudolfův kámenneboEdmundova soutěska. Byl to rod Clary-Aldringenů, který v 80. letech 19. století zpřístupnil Pravčickou bránu turistům. V roce 1878 vznikl v Děčíně první spolek podporující turistický ruch v oblasti, a to Horský spolek pro České Švýcarsko (Gebirgsverein für die Böhmische Schweiz); v roce 1885 byl ještě v Krásné Lípě založen Horský spolek pro nejsevernější Čechy (Gebirsverein für das nördlichste Böhmen).V roce 2009 se České Švýcarsko zařadilo meziEuropean Destinations of Excellence(Excelentní turistická destinace).
Dnes je park zpřístupněn sítíturistických tras. Některé přírodní úkazy jako Pravčická brána, Edmundova soutěskači Tiské stěny jsou zpoplatněny.
V Českém Švýcarsku má dlouhou tradicíhorolezectví. První výstupy na skalní věže zde byly prováděny již v 19. století, k průkopníkům skalního lezení patřilOliver Perry Smith, z Čechů např.Bernd ArnoldaJindřich Hudeček.V současné době je horolezectví v parku povoleno za podmínek, které stanovuje Návštěvní řád národního parku České Švýcarsko. Horolezecká činnost se může provozovat jen v určitých oblastech, lézt zde mohou pouze členovéUIAAa přidružených organizací (tzn. i členovéČeského horolezeckého svazu).Až do roku 2000 se v parku nacházelo několiktrampskýchkempů, se zřízením národního parku zanikly.
Kromě již zmíněných hrádků a obydlených staveb se v rezervaci nalézá i řada dalších upomínek na působení člověka. Snad nejvýznamnější z nich jekulturní památkaDolský mlýn, o kterém prameny hovoří již v roce 1515. Mlýn vlastnilo mnoho různých majitelů a postupně se měnila i jeho funkce – jednu dobu dokonce sloužil jakopalírnaa výletníhostinec.V současné době usiluje o zachování mlýna Občanské sdružení pro záchranu a konzervaci kulturní památky Dolský mlýn.Další stavbou v parku je např. chatka naMariině skálev jihozápadní části parku, kterou nechal v roce 1856 postavitFerdinand Bonaventuraz rodu Kinských. Chatka v roce 2005 vyhořela, o rok později však byla obnovena.V oblasti se nachází i řada dalších památek lidové a sakrální architektury, ty větší jsou umístěny především ve vesnicích mimo území parku.