Ugo Foscolo

NiccolòUgo Foscolo(6. února1778,Zakynthos–10. září1827,Londýn) bylitalskýpreromantickýbásník, spisovatel a překladatel. Byl stoupencem sjednocení a samostatnosti Itálie a aktivně se zapojil do vojenských a politických akcí běhemnapoleonských válek. Nesouhlas s výsledným uspořádáním po jejich ukončení ho přiměl odejít v roce 1816 do emigrace, kde strávil zbytek života.
Otec Andrea Foscolo byl lékař původem zBenáteka matka Řekyně. Dětství prožil v chorvatskémSplitu, kde jeho otec působil jako vojenský chirurg. Po jeho smrti v roce 1788 matka s dětmi odešla do Benátek, kde jí poskytli podporu manželovi příbuzní. Ugo Foscolo v letech 1793–1797 navštěvoval školu San Cipriano na ostrověMuranoa studia dokončil na universitě vPadově. Mezi jeho učiteli byl i italskýbásníkapřekladatelMelchiore Cesarotti, který Foscola významně ovlivnil ve vztahu k antické i moderní literatuře. Vzbudil v něm také zájem o myšlenky francouzskýchencyklopedistůa ideály revoluce.
Jedním z Foscolových prvních literárních počinů byla hraTieste, uvedená na divadelní prkna v roce1797. Dosáhla jistého úspěchu, stejně jako jeho první básně. Dále se začal angažovat i v politice a to hlavně v souvislosti s rozpademBenátské republiky. Foscolo se stal jedním z prominentních členů benátského národního výboru a dokonce napsal dopisNapoleonu Bonapartoviočekávaje jeho pomoc se svržením benátskéoligarchiea nastolením svobodnérepubliky.Benátská republikazanikla roku 1797, kdy byla připojena jako kompenzace kRakousku. To pak oBenátskopřišlo v průběhunapoleonských válekv roce1805. Pod rakouskou nadvládu se Benátsko opět dostalo až roku1814, kdy bylo jeho připojení kRakouskému císařstvíschválenoVídeňským kongresem.
Připojení Benátska k Rakousku v roce 1797 Foscola velmi šokovalo a rozhodl se odejít doMilána, které vzdorovalo rakouské nadvládě. V Miláně se Foscolo věnovalpřekladatelstvía stále také snahám o osvobození asjednocení Itálie. Jeho zklamání z politického vývoje se odrazilo v jeho románuPoslední dopisy Jakuba Ortise(1798). Dílo je psáno jako dopisy mladého studenta, který trpí nesvobodou vlasti a neopětovanou láskou k dívce. Hrdina nakonec končí život sebevraždou. Dílo je částečně autobiografické a je mnohdy přirovnáváno keGoethovuUtrpení mladého Werthera. Bylo původně inspirováno Foscolovou láskou k Tereze Picklerové, manželce básníka Vincenza Montiho. Na definitivní podobě románu pracoval Foscolo s přestávkami téměř dvacet let, protože první vydání bylo bez jeho souhlasu upraveno v souladu s podmínkami rakouské cenzury.V dalším vydání, dokončeném v Miláně v roce1802, se promítlo jeho nové citové vzplanutí. Je spojením intimního milostného románu s politickým - spojením úzce osobní tragédie s tragédií národní.
Jeho osobní život byl poznamenán sebevraždou bratra Giovanniho a finančními starostmi. Přesto se mu podařilo v roce 1803 vydat vPiseprvní výbor své lyrické poezie pod titulemBásně Uga Foscola(Poesie di Ugo Foscolo). V letech 1804–1806 pobýval veFrancii, kde překládal dílaLaurence Sternaa svého oblíbenéhoHoméra. Z milostné romance s mladou Angličankou se mu tam narodila nemanželská dcera Mary, kterou později ve svých dopisech nazývá fiktivním jménem Floriana.
V roce1807vydal při pobytu vBresciisvoji nejlepší báseňHroby(Dei sepolcri), což je jeho pokus o únik do minulosti před problémy současnosti a očekávanou špatnou budoucností. V roce 1808 krátce působil jako vedoucí katedry na univerzitě vPavii, ale po jejím zrušení se vrátil zpět do Milána. Kvůli svým politickým názorům byl Foscolo pod dohledem policie a po premiéře historické hryAjax(Aiace) v divadleLa Scala, byl nakonec donucen odejít z Milána. Cenzura viděla ve hře skrytou kritikuNapoleonaa další reprízy byly zakázány.
Putoval po Itálii a nakonec se dostal doFlorencie, kde napsal tragédiiRicciarda, která byla poprvé uvedena v roce 1813 vBologni. V roce1813se ještě jednou vrátil do Milána, který však musel opět brzy opustit. Po porážce Napoleona věřil, že se podaří Itálii získat nezávislost a zapojil se do osvobozovacího hnutí. Když v březnu 1815 odmítl přísahat věrnostRakouskému císařství, rozhodl se pro emigraci.
Tentokrát směřoval doŠvýcarska, kde se mu podařilo vCurychupublikovat třetí verziDopisů Jakuba Ortisese slavným dopisem Napoleonovi. Proti Napoleonovi jsou zaměřeny i jeho polemické články o otroctví Itálie (Della servitù dell’Italia) a satira na literáty pod názvemHypercalypsis.
V roce 1816 odešel doAnglie, kde strávil zbytek života. Živil se přednáškami a psaním článků o italské literatuře, literárními kritikami, překlady a novými redakcemi svých děl. Jeho finanční situace se zhoršovala, často mu hrozilo i vězení pro dlužníky. V roce 1827 se zhoršil jeho zdravotní stav, v nemoci o něj pečovala dcera Mary.
Ugo Foscolo zemřel 10. září1827vLondýně, kde byl i pohřben. Jeho ostatky byly o 44 let později, po sjednocení a osvobození Itálie, převezeny doFlorencie, kde jsou uloženy v kosteleSanta Croce.