Piet Mondrian

Pieter Cornelis (Piet) Mondriaan, po roce1912(Anglická verze Wikipedie zde uvádí rok 1906)Piet Mondrian(7. března1872,Amersfoort–1. února1944,New York City) bylnizozemskýmalíř, jeden ze zakladatelůabstraktního malířstvívůdčí osobnostneoplasticismu. Společně s Van Doesburgem a Bartem van der Leckem, architektyGerrit Rietveldema J. J. P. Oudem byl členem nizozemského uměleckého hnutíDe Stijl, založeného roku1917. Zabýval se rovněžurbanismem,architekturouainteriérovým designem. Mondrian dovedl abstraktní malbu až na její nejzazší mez. Radikálním zjednodušenímkompozicea redukcí barev se snažil zachytit základní principy, jimž podléhá vše viditelné.
Pieter Cornelis Mondriaan, který si od roku1912změnil jméno na Piet Mondrian, se narodil7. března1872vAmersfoortunedalekoUtrechtu. Jeho stejnojmenný otec byl ředitel místní základní školy, matka Johanna Christina pocházela z rodiny Koků. Výchova jejich pěti dětí probíhala v přísněkalvínskémduchu. Schopnost zacházet s tužkou a štětcem nebyla v jejich rodině vzácností, na počátku 60. let 19. století dosáhl jeho otec kvalifikace profesora kreslení. Zájem o malířství v Pieterovi vzbudil právě on, kalvinista skonzervativnímipolitickýminázory. Již v dětství mu Pieter pomáhal vytvářet náboženskélitografiepro potřeby místního kostela.Otec také nechal svého syna realizovat politicképlakátyoslavující nizozemský národ pod vedenímoranžskédynastie. Pro mladého Pieta šlo o mimořádnou příležitost, díky které měl možnost objevit uměleckou minulost své země. V roce1889získal Piet Mondrian diplom, se kterým měl možnost učit kreslení na základní škole. Krátce pracoval jakopedagog, ale potom zjistil, že ho to neuspokojuje. Toužil stát se malířem. Svěřil se s tím svým rodičům, ti však byli proti. V roce1892získal Mondrian diplom, který mu tentokrát umožnil učit kreslení na střední škole. To však také neuspokojilo jeho ctižádostivost, a tak se v roce1892vydal doAmsterdamu, kde se nechal zapsat na Akademii výtvarného umění. Jako profesor kreslení byl Mondrian na Akademii přijat bez přijímacích zkoušek, musel však zaplatit zápisné. Ve druhém ročníku se mu podařilo získat královskéstipendium. V Amsterdamu bydlel tři roky v rodiněprotestantskéhopolitika a novináře Johana Adama Wormsera a přidružil se do komunity, soustředěné kolem kostela reformované nizozemské církve. Na Akademii studoval do roku1897. Zde byl jeho učitelem zejménaAugust Allebé.
Od roku1895se začal věnovatkrajinomalbě. Obrazy prodával stálým zákazníkům, takže dosáhl určité nezávislosti. Poměrně brzy se o něm začalo mluvit jako o kvalitním krajináři. Roku1897se zúčastnil výstavy organizované sdruženímArti et Amicitiae, jehož byl od roku1895členem. O rok později vstoupil do spolkusv. Lukáše, patrona malířů, v Amsterdamu a stal se tak členem profesního uskupení. V letech1898a1901se dvakrát neúspěšně pokoušel získatŘímskou cenu. V roce1899objevil Mondrianteosofii, jejíž myšlenky nacházely ohlas v jeho další tvorbě. Nakonec se roku1909stal členem nizozemské Teosofické společnosti.Roku1904se odstěhoval doUdenuvBrabantsku. Celý tento a příští rok se tam věnovalkrajinomalbě. V roce1906získal Willink van Collenprijs (Cenu Willinka van Collena). Zimu toho roku strávil společně se svým přítelem, malířem Albertem Gerardem Hulshoffem-Polem, na farmě poblíž vesnice Oele. První výstavu v prestižní galerii měl Mondrian roku1909. Uskutečnila se vStedelijk MuseumvAmsterdamua vystavovali na ní i jeho přátelé Cornelis Spoor (1867–1928) aJan Sluyters(1881–1957). Jeho obrazy, které v té době měly blízko kfauvismu, však kritika odmítla.Roku1911vystavoval v rámci projektu, pořádaného skupinou amsterdamských malířů s názvem Moderne Kunstkring (Kruh moderního umění). Účastnili se ho rovněžPicassoaBraque. Poslal též jedno ze svých pláten na pařížskýSalon nezávislých. Setkání s moderní francouzskou malbou přivedlo Mondriana k rozhodnutí přesídlit doPaříže, kam odjel na konci prosince1911. Jedním z hlavních cílů bylo blíže poznat Picassovu tvorbu, protože tento Katalánec byl v té době jeho vzorem.
Rozchod s dosavadním způsobem malby demonstroval Mondrian i změnou jména: Z Pietera se stal Piet. Přesídlení do Paříže bylo možné i díky finanční pomoci uměleckého kritika a mecenáše Conrada Kickerta (1882–1965), který měl kontakty s tamnímikubisty. V Paříži se Mondrian usadil Rue du Départ 26 naMontparnassu. Ve stejném domě měl v té době ateliér iDiego Rivera, který tehdy, stejně jako Mondrian, vstřebával podnětykubismu.
Když roce1914vypuklaprvní světová válka, vrátil se Mondrian zpět do Nizozemí. Učinil tak i kvůli svému otci, který byl nemocen a o rok později zemřel. Roku1916se Mondrian usadil ve městě Laren, kde sídlila kolonie malířů. Během války postupně bydlel také v Amsterdamu, Blaricumu aScheveningenu. V té době mu začal vyplácet pravidelnou rentu Henk Bremmer (1871–1956),historik uměníakurátorvýznamné sbírky obrazůHelene Kröller-Müller(1869–1939). Bremmer si tím chtěl pojistit, aby reprezentativní kolekce Mondrianových prací byla součástí sbírky, kterou spravoval.
Pro Mondrianův umělecký vývoj byl důležitý rok1915, kdy se setkal s malířem a architektemTheo van Doesburgem.O dva roky později spolu založili uměleckou skupinuDe Stijl. Vydávali též stejnojmenný měsíčník, propagující umělecký stylneoplasticismus. Mondrian v něm publikoval sérii článků s názvemNová tvorba v malířství. Ještě během války opouští kubismus a stále více se blíží kabstrakci.
Začal malovat složité abstraktní kompozice s rytmizovanými vertikálními a horizontálními liniemi, strukturovanými v rámci geometrické mřížky. Postupně se s van Doesburgem umělecky rozešel, ale do de Stilju stále přispíval.
Roku1919se Mondrian vrátil do Paříže, kde rok nato vydal teoretický článek o zásadách svého umění s názvemLe Neo Plasticismus. S návratem do Paříže ale také skončila podpora od Henka Bremmera. Počátkem roku1920postihla umělce tvůrčí krize a Mondrian vážně uvažoval, že s malováním skončí. Krizi nicméně překonal a právě v té době začal malovat obrazy, které jsou pro něj nejtypičtější a podle nichž je možné ho jako autora identifikovat. Jsou to barevné, často černě orámované mnohoúhelníky. Po roce1921se používáníbarevustálilo na třech základních:modré,červenéažluté, doplňovanéčernou,šedouabílou.
Ve 20. letech již mělo Mondrianovo umění ohlas mezi evropskou avantgardou. Malíř se sice nestal členem pedagogického sboru naBauhausujako jeho krajan van Doesburg, Bauhaus však ve své ediční řadě pod č. 5 vydal roku1925jeho pojednáníNeue Gestaltung.Ve druhé polovině 20. let se Mondrian věnoval také teoretické práci. V časopisui10, který v Amsterdamu vydávalanarchistaArthur Lehning, publikoval články oarchitektuřeaurbanismu. Několik Mondrianových obrazů si zakoupili američtí sběratelé uměníKatherine Sophie Dreier(1877–1952) a Albert Eugene Gallatin (1881–1952), čímž stoupla malířova prestiž ve Spojených státech. Počátkem 30. let také vystavoval s uskupenímiCercle et CarréaAbstraction-Création. V roce1932se při příležitosti malířových šedesátin konala v amsterdamském Stedelijk Museum jeho velká retrospektiva.
V roce1938si Mondrian uvědomoval, že v případě války pro něj Paříž nebude příliš bezpečná. Přijal pozvání svých londýnských přátel, malířeBena Nicholsonaa sochařkyBarbary Hepworth, a přestěhoval se k nim na předměstíLondýnado Hampsteadu. V roce1940však byl dům, kde umělci žili, zasažen bombardováním a Mondrian se rozhodl Evropu opustit. Na pozvání malíře Harryho Holtzmana odjel do Spojených států.3. října1940dorazil do New Yorku, kde se usadil. Brzy navázal kontakty s místní uměleckou komunitou, zejména sabstraktními expresionisty, s nimiž také vystavoval. Stýkal se také sesurrealistyMaxem ErnstemaAndré Bretonem, kteří rovněž emigrovali. Sblížil se sPeggy Guggenheim, která v roce1942otevřela v New Yorku The Art of This Century gallery (Galerii umění tohoto století). Právě na Mondrianův popud galeristka akceptovala tvorbuJacksona Pollockaa roku1943mu uspořádala jeho první samostatnou výstavu.
Od mládí muzikálního Mondriana uchvátil svět newyorskýchjazzovýchklubů. Jazz ho také inspiroval k poslední sérii obrazů, které vytvořil, nesoucí názevBoogie Woogie. Černá struktura linií je v nich nahrazena barevnými liniemi. Roku1941vyšel jeho autobiografický text s názvemToward the True Vision of Reality.V lednu1944byl u Mondriana diagnostikován těžkýzápal plic. Dne 1. února zemřel a o dva dny později byl pochován nabrooklynskémhřbitově.
S jedinou výjimkou Mondrian nikdy nenavázal trvalejší vztah s ženou. Předprvní světovou válkoubyl krátce zasnoubený s Greet Heybroek, zasnoubení však zrušil. V roce1940učinil svým univerzálním dědicem Harryho Holtzmana.
Mondrianovo rané dílo tvoří, přibližně do roku1907, ztišené krajiny, modelované v jemné šedi, světle fialové a tmavé zeleni. Pod vlivem nizozemského malířeJana Tooropa(1858–1928) začal v roce1908experimentovat s jasnějšími barvami. To byl počátek jeho pokusu o překonání přírody. Po přestěhování do Paříže v roce1911si Mondrian osvojilkubismemovlivněný styl. V tomto duchu vytvořil analytické série obrazů s názvyStromy(1912–1913) aLešení(1912–1914). Postupně tak překonal částečnýnaturalismussvých počátků a dopracoval se ke způsobu vyjádření, v němž se omezil na svislé a vodorovné tahy štětcem.
V roce1917založil Mondrian spolu sTheo van Doesburgemčasopisde Stijl, v němž formuloval svou teorii o nové umělecké formě s názvemneoplasticismus. Jeho podstatou bylo, že se umění nemá zabývat zobrazováním existujících předmětů, nýbrž by se mělo snažit postihnout povahu Absolutna, z něhož je viděná realita odvozená. Odmítal všechny smyslové vlastnosti textury, povrchu a barvy obrazů, přičemž barvy redukoval jen na ty základní. Jeho přesvědčení, že plátno jako plocha může obsahovat jen plošné elementy, ho vedlo k tomu, že na obrazech nepoužíval křivky, ale jen přímé linie protínající se v pravých úhlech. Charakteristickou ukázkou těchto principů je zde reprodukovaný a interpretovaný obrazKompozice se žlutou, modrou a červenouz let1937–1942.
Když se v roce1940Mondrian odstěhoval do New Yorku, jeho styl se uvolnil a rytmizoval. Přestal používat těžké černé linie a nahradil je převážně žlutými, prokládanými malými, světle barevnými čtverci. Dokládá to jeden z jeho posledních obrazů,Broadwayské boogie-woogiez let1942–1943. Z obrazu vyzařuje hudebnírytmus.
Mondrian byl jedním z nejvlivnějších umělců 20. století. Jeho teorie abstrakce a zjednodušení ovlivnila nejen jeden z hlavních proudů světového malířství 20. století, měla také hluboký vliv naarchitekturu,interiérový designagrafickou tvorbu. Jeho umění nalezlo ohlas i v módě. Reprodukce jeho abstraktních maleb se v 60. letech nosily jako moderní vzory na šatech návrhářeYvese Saint-Laurenta.
Jde o jeden z Mondrianových abstraktních obrazů, které později sloužily jako vzor k potisku dámských šatů u návrhářeYvese Saint-Laurenta. Mondrian se k tomuto způsobu vyjádření dopracoval dlouhým vývojem, v němž hrály významnou roli i názory nizozemského filozofa M. H. J. Schoenmaekerse (1875–1944), s nimiž se jako jediný umělec zcela ztotožnil. Schoenemakerovu matematickou teosofii poznal v prvních letech 20. století.
Vodorovné čáry na obrazeKompozice s červenou, žlutou a modrou(asi 1937–1942, 69×72 cm)jsou silnější a přibližně stejně od sebe vzdáleny, zatímco kolmé čáry jsou tenčí a jejich vzájemná vzdálenost se liší. Připomínajíspektrální čáry, jaké znají astronomové.Obrátíme-li tedy obraz o 90°, efekt „spektrálních čar“ se už nedostaví. Obrácení o 180° je zase disharmonické.Z díla tedy nevyplývá nic jiného, než co by se nedalo odhalit z jeho grafické a barevné podoby. Není proto určeno pro interpretaci, výklad, ale pro pouhé hledění. („Divák nemusí obrazu rozumět. Či lépe – líbí-li se mu, rozumí mu. Ale není třeba, aby si zážitky z něho přenášel do slov. To je nebezpečné a může přivést k nesprávným závěrům. Obraz je záležitostí dívání, nazírání, zažívání – ne myšlení.“). Pokud obraz vůbec něco vyjadřuje, pak jsou to univerzální pravdy ovesmírua životě a jejich jedinečném počátku (vizneoplasticismus).