Pavel z Tarsu

SvatýPavel z Tarsučiapoštol Pavel(hebrejskyשָׁאוּל מִטַּרְסוֹס‎ –Ša’ul mi-Tarsos;českytakéSaulčiŠavel) je jedna z nejdůležitějšíchbiblickýchpostav, o jejíchž osudech vyprávíNový zákon. Je řazen meziapoštoly, přestože mezi původních dvanáct nepatřil a sJežíšemse osobně nesetkal, kromě zázrakuobrácenína cestě doDamašku. Jeho zásluhou se křesťanství začalo šířit mezi pohany a stalo se světovýmnáboženstvím. Proto je často považován za faktického zakladatelekřesťanství.Podle tradice je autorem 14 listůNového zákona, z nichž 7 se mu připisuje i dnes.
Jako i o některých jiných biblických postavách máme o Pavlově životě jen zprávy z Nového zákona, a to dvojího druhu: jednak z Pavlových listů (zejménaList Galatským), jednak z knihySkutků. Jejich líčení se místy neshoduje, například spor sPetremv Antiochii, který Pavel popisuje vGa2, 11 (Kral,ČEP), kniha Skutků vůbec nezmiňuje a otevření křesťanství pro pohany připisuje Petrovi (Sk11 (Kral,ČEP);Sk15, 7 (Kral,ČEP)). Většina badatelů proto pokládá zprávy Pavlových listů za spolehlivější. Od 2. století však už je u křesťanských autorů zmínek a zpráv o Pavlovi hodně, jak to odpovídá jeho významu pro rané křesťanství.
Saul se narodil dožidovskérodinySk22, 28 (Kral,ČEP) ve městěTarsusSk21, 39 (Kral,ČEP) na jižním pobřeží dnešníhoTurecka, které bylo významným politickým i obchodním střediskem. Získal dobré vzdělání a mluvil velmi dobrou řečtinou, jak ukazují jeho listy. Jako věrný Žid afarizejSk23, 6 (Kral,ČEP),Flp3, 5 (Kral,ČEP) studoval vJeruzaléměu slavnéhorabínaGamaliela. Když ve svých řecky psaných listech citujeStarý zákon, pak jej cituje buď podleSeptuaginty, nebo si jej překládá sám z hebrejštiny.Už roku 66 př. n. l. dostali všichni občané Tarsu římské občanství, které Pavlovi nejednou usnadnilo situaci (Sk21, 39 (Kral,ČEP)), někdy mu dokonce i zachránilo život (Sk22, 27 (Kral,ČEP)).
Když se první křesťané po ukamenovánídiakonaŠtěpána, u kterého byl Saul přítomen, rozprchli doJudskaaSamaří, protože se vJeruzaléměnecítili bezpečně, začal i Saul cestovat po Judsku a pronásledovat stoupence tohoto hnutí. Když byl na cestě doDamašku, kde měl zatknout tamější křesťany, byl cestou oslepen světlem z nebe a slyšel promluvit hlas: „Saule, proč mě pronásleduješ?“. V Damašku jej slepoty zbavil dotekem muž jménemAnaniáš, kterého tím Ježíš pověřil ve vidění.Tento okamžik znamenal zlom v jeho životě i v dějinách křesťanství. Pavel přijal křesťanskou víru, kterou do té doby pronásledoval. Nejprve se stáhl do ústraní (podleGa1, 17 (Kral,ČEP) odešel doArábie), několik let žil v Damašku (kde se naučil řemeslu šití stanů?), posléze se připojil k misijním skupinám a začal kázat.
Někteřímuslimovévšak zastávali názor, že Pavel ve skutečnosti nikdy nebyl vyznavačem křesťanství, ale byl pouze najatžidovskými učenci,„aby přijal Ježíšovo náboženství a jeho následovníky svedl k vyznání, že Ježíš jeBůh“,čímž mělo být vzmáhající se křesťanství v očích židů, kteří se hlásí k čistémumonoteismu, jednou provždy zdiskreditováno. Jiný názor na celou záležitost měli aleebionité, kteří podleEpifania ze Salaminy(† 403) údajně prohlašovali, že Pavel byl původemŘek, který se usadil v Jeruzalémě, kde se zamiloval do dceryžidovského kněze. Aby ji získal, podstoupilgijura nechal seobřezat.„Když se mu pak dívku nepodařilo dobýt, popadl jej vztek a začal brojit proti obřízce a protišabatuaZákonu.“
Podle líčení knihy Skutků podnikl Pavel s pomocníky tři misijní cesty, při nichž navštěvoval židovské obce vdiaspoře, ve městech mimo zemi Izrael, kázal evangelium a zakládal křesťanské obce. Na první cestě z Antiochie navštívil patrněKypra Perge, Antiochii Pisidskou a Derbe v Malé Asii. Druhá vedla z Jeruzaléma přes Antiochii, Tarsus, Galatii, Troadu, Filippi, Tessaloniku doAthéna odtud přesEfesosaMilétospo moři zpět do Jeruzaléma. Na třetí cestě z Antiochie navštívil Tarsus, Kapadokii, Antiochii Pisidskou, Efesos a Athény a po moři opět do Týru a Jeruzaléma.
Rozdělení a uspořádání těchto cest je podle některých autorů teprve dílem autora knihy Skutků. V letech50–52žil Pavel patrně vKorintu, v letech52–54a v roce56vEfesu, snad roku57přišel do Jeruzaléma, kde byl zatčen. Dva roky byl vězněn vCesarejia kolem roku60byl dopraven doŘíma, kde žil dva roky v domácím vězení. Zda se mu podařilo navštívit dnešníŠpanělsko, jak chtěl, není známo.
Podle staré tradice byl popraven v Římě – snad v místěTre Fontane(ad Aquas Salvias) jižně od města, kde dnes stojí trapistický klášter s kostelem sv. Pavla – někdy mezi roky64–67. Nejprve byl pohřben v katakombách uVia Appia, později pochován pod římskouBazilikou sv. Pavla za hradbami– vsarkofáguumístěném pod papežskýmoltářem. Archeologický průzkum provedený v roce2009prokázal, že v (nepřístupném) sarkofágu je skutečně slavnostně pohřben muž z 1.–2. století.
Z listů (dopisů) obsažených v Novém zákoně mu tradice připisuje celkem 13, resp. 14:
Z těchto listů se za autenticky Pavlovy považuje obvykle sedm, a to Římanům, oba listy Korintským, Galatským, Filipským, 1. Tesalonickým a Filemonovi. Nejstarší z nich, 1. Tesalonickým, vzniklý krátce po roce 50, je také nejstarší spis Nového zákona. Zbývající listy (označené +) snad napsal někdo z jeho žáků.
Existují také argumenty, že Pavel je autorem všech knih Nového zákona, které nesou jeho jméno.
Pavlovy listy odrážejí jeho učení a život jednotlivých společenství, která Pavel sám založil a o která se i nadále staral a udržoval s nimi kontakt formou dopisů. Obsahují konkrétní situace, povzbuzení a napomenutí jeho bratrům a sestrám. Jeho jednotlivé názory a teologická hlediska se stala základem křesťanského náboženství – například myšlenka, že člověk není ospravedlněn svými skutky, ale milostí. Pavel také vynaložil velké úsilí na obrácení Židů na novou víru, a i když nabádal k mírnosti, jeho listy obsahují řadu protižidovských útoků, včetně obvinění Židů ze smrti Ježíše Krista. Kvůli křesťanské interpretaci jeho misijního úsilí a zvláště jeho vztahu k zákonu je Pavel některými židy považován za „geniálního odpůrceTóry“.