Polsko-sovětská válka

Polsko-sovětská válka(polskywojna polsko-bolszewicka; téžpolsko-ruská válka, únor1919– březen1921) představovala střetnutí mezisovětským Ruskema po první světové válce obnovenýmPolskem. Poláci v čele sJózefem Pilsudskýmplánovali vojenskou expanzí do národnostně smíšených oblastíKresůobnovit hranicePolsko-litevské uniez roku 1721 na úkor běloruského, ukrajinského a ruského obyvatelstva. Polsko využilo chaotické situace, jež byla důsledkem stále trvajícíobčanské válkyv Rusku, a ve válce zvítězilo.Výsledek polského vítězství se pak zachoval do začátkudruhé světové válkya německo-sovětské okupace roku1939.
Rusko-polská válka byl konflikt dvou nově utvořených států – sovětského Ruska, které vznikloVelkou říjnovou revolucíroku1917, a Polska, které vyhlásilo nezávislost teprve na konci roku1918. Obě strany vstupovaly do konfliktu s rozdílnými cíli. Sověti viděli v Polsku jakýsi most k vyspělým evropským národům, most, který je nutno v zájmucelosvětového rozšíření revolucepřekročit.Sovětský útok západním směrem, přes území Polska, byl veden snahou rozšířit komunistickou revoluci v Evropě. V té době probíhaly komunistické revoluce v Německu a v Maďarsku a Sověti se těmto revolucím snažili pomoci. Situace v Evropě zničené I. světovou válkou byla těsně po válce pro komunistické hnutí velmi příznivá a sovětské vedení toho chtělo využít. Polsko vedenéJózefem Piłsudskýmnaopak chtělo získat oblasti bývaléPolsko-litevské uniea zároveň si zajistit co nejlepší pozici v případném boji o polskou nezávislost.
Zpočátku bránila snahám o ovládnutí širokého pásu polsko-ruského pohraničí, který se táhl odLitvyaž poRumunsko, přítomnost německých sil sdružených pod hlavičkouOberkommanda-Ostfront, vedených generálemMaxem Hoffmannem.To se však v prosinci 1918 začalo stahovat zpět doPruska, a nechalo tak oběma soupeřícím stranám volný prostor.
První krok učinili Poláci,zatímco Rusové byli zaneprázdnění stále probíhajícíruskou občanskou válkou, jež skončila až v roce 1922. Poláci obsadili Litvu, většinu Běloruska, Západní Ukrajinu. Na kroky polské strany reagovali Rusové, když v lednu1919vpochodovala nově zformovanáZápadní armádapod velenímAlexandra MjasnikovadoVilnaaMinsku.12. lednapak byl nařízen hloubkový průzkum k liniiNěmen-Ščara. Na nově dobytém území byla založenaLitevsko-běloruská socialistická republika(Lit-Běl). Polská armáda se dala do pohybu9. únorave dvou skupinách. Severní postupovala kBaranavičya Jižní naPinsk.První srážka mezi armádami se odehrála14. únorav městečkuBereza Kartuska.Dne16. únorase pak mezi sebou střetly u městGrodnoaKobryn.Následující dva měsíce se odehrály v režii pozičních přesunů a zabezpečování pozic. První velkou akcí se tak stala až Vilenská operace z dubna 1919.
Piłsudski začal řídit frontové operace od svého příjezdu na frontu15. dubna. Jeho záměrem bylo využít nepřipravenosti sovětských sil, vrazit klín mezi uskupení veVilnuaLiděa následně obsadit samotné Vilno. Na podpoření tohoto plánu byly tajně přemístěny dvě pěší divize a jízdní brigády doPapierni. Na odvrácení pozornosti sovětského velení provedli generálovéLasockiaMokrzeckiútoky protiLidě,NovogrudokuaBaranavičy. Levé křídlo postupujících vojsk měl krýt plukovník Freye.
Vlastní operace začala16. dubna. Jako první vyrazila z prostoru Papierni jízdní skupina plukovníkaBeliny-Prażmowského, celkem devětšvadrons lehkou baterií dělostřelectva. V druhém sledu následoval generálŚmigły-Rydzs třemi prapory 1. pěší divize a dvěma bateriemi těžkéartilerie. Překročili potokDziłwaa bez většího odporu postupovali na Vilno.17. dubnastál Beliny-Prażmowski vTurgiele, odkud vstoupil do Vilna z jihovýchodu. Śmigły-Rydz mezitím se svojí pěchotou urazil 64 kilometrů za dva dny a usídlil se v Bienankonii, čímž přerušil spojení mezi Vilnem aZápadní divizí polských střelců(Poláci sloužící v Rudé armádě), kontrolující oblast Lida-Baranoviči.18. dubnase Belina-Prażmowski rozhodl využít moment překvapení, nečekal na podporu pěchoty a vzal Vilno útokem. K útoku došlo na druhý den, kdy v šest hodin ráno zaskočila polská jízda sovětské obránce, obsadila životně důležité nádraží i s vlakem, který následně poslali po trati pro pěchotu. Polští jezdci se pak rozprostřeli po městě čímž znesnadnili sovětské posádce možnost protiútoku. K večeru začala do města přijíždět na vlaku pěchota a Sověti byli nuceni se stáhnout za řeku do severních předměstí. Po dvou dnech dalších bojů bylaPskovská divizevytlačena z města.21. dubnapak přijel do nyní již polského města sám Piłsudski a o den později vydal prohlášení k občanům Litvy, kde připomněl staré svazky mezi Polskem a Litvou a ubezpečil je, že jim zaručuje možnost uspořádání si svých záležitostí, národnostních a náboženských problémů bez zásahu ze strany Polska.Vláda Lit-Bělu se musela stáhnout doMinskaa Mjasnikov byl odvolán z čela Západní armády.
I skupiny generálů Lasockého a Mokrzeckého zaznamenaly vítězství. Byly dobyty všechny tři cíle (Lida, Novogrudok a Baranoviči) a Západní divize byla nucena zaujmout obrannou linii na řeceNěmen.
Poláci, povzbuzeni úspěchem na frontě, se rozhodli před příchodem zimy využít své iniciativy a zasadit Západní armádě další úder. Cílem této operace bylo městoMinsk. Operaci velel velitel Severní skupiny generálStanisław Szeptycki. V červnu 1919 mu byly přisunuty čerstvé posily, hlavněPoznaňská armáda. Celková síla jeho skupiny se pohybovala okolo 12 000 pěšáků, 2 000 jezdců a 40 děl.Soustředění hlavní skupiny proběhlo okolo městaMolodečno. Plánem byl rozsáhlý obchvat sovětských pozic. Jedna jízdní brigáda měla vyrazit severním směrem a odstřihnout město od železničního spojení. Oddíly generála Lasockého měly vyrazit zNalibockého pralesaz jihu. Zbytek sil vedených generálem Mokrzeckým měl vyrazit přímo na Minsk. Operace začala v prvním srpnovém týdnu. Rudá armáda zaujala obranné postavení vRadoškovicíchnaMinské pahorkatině, avšak záhy byla vytlačena. Po přerušení železničního spojení byli rudoarmějci odříznuti od posil a byli nuceni ustupovat.8. srpnapadl samotný Minsk. Poláci postupovali až k řekámDvinaaBerezina, kde se fronta zastavila. Piłsudski vydal rozkaz o zastavení útoku, neboť polská armáda držela všechny důležité uzly v příhraničí a neměla se k dalšímu postupu.S počínajícím podzimem nastal čas k vyjednávání.
Na podzim roku 1919, kdy počasí nedovolovalo větší útočné operace, došlo k několika schůzkám zástupců obou znesvářených stran. První z nich byla tzv. bělověžská schůzka, která proběhla již před začátkem běloruské operace. Hlavním vyjednavačem Sovětského Ruska zde bylJulian Marchlewski, polský komunista v ruských službách. Schůzka proběhla vBělověžském pralesena přelomu června a července. Nebylo zde domluveno skoro nic, snad jen příprava na možnou výměnu zajatců. Marchlewski se vrátil zpět za frontu30. července.K další schůzce došlo až11. října, a to vMikaszewicíchna styku front mezi Poláky, rudoarmějci, Ukrajinci a bělogvardějci. Polskou výpravu vedlMichal Kossakowski, ruskou opět Marchlewski. Jednání se vedlo za značných ústupků Sovětů.2. listopadubyla podepsána dohoda, zajišťující jednostranné propuštění polských zajatců, druhá z9. listopadupak vzájemnou výměnu civilních zajatců. Došlo i k vyjednávání o možném míru, to však selhalo na neochotě obou stran splnit některé požadavky.Obě strany se rozešly14. prosince.Mezitím8. prosinceNejvyšší spojenecká radastanovila provizorní východní hranici Polska – tzv.Curzonovu linii.Obě strany se však v této době nehodlaly řídit rozhodnutím tak vzdáleného orgánu, a proto boje pokračovaly dále.
V této době také probíhal pokus bělogvardějského generálaAntona Ivanoviče Děnikinao vyjednávání sVaršavou. 13. října, právě v době zahájení sovětsko-polské schůze, dobylOrel, 17. října pakNovosil, následně ale při postupu na Moskvu utrpěl několik zdrcujících porážek. Za této situace se obrátil na Piłsudkého s žádostí o koordinaci obou armád. Piłsudski ale odmítl, neboť v bělogvardějcích viděl přinejmenším stejné ohrožení polské nezávislosti jako odbolševiků(sám Děnikin stále trval na nějaké formě rusko-polské státní formace). Přitom údajně řekl svému spolupracovníkovi: „S obnovením Ruska nemůže mít Polsko nic společného. Raději všechno jiné než to.“
Po neúspěšném jednání se Poláci rozhodli provést, po dohodě s lotyšskou národní armádou, útok na městoDunaburg(dnešní Daugavpils), ležící na pravém břehu řeky Dviny. Jednání o společné lotyšsko-polské operaci začala již v říjnu, kdy se sešel lotyšský ministr zahraničí s Piłsudským. Chystaná akce dostala krycí jménoOperace Zimaa měla začít15. prosince. Kvůli těžkostem a neochotě lotyšské vlády však byla odložena na leden. Lotyšská armáda měla zajistit 10 000 mužů, kteří by podporovali 30 000 mužů generála Śmigły-Rydze. Útok započal3. ledna1920, kdy Poláci zaútočili přes zamrzlou Dvinu. 1. pěší divize odřízla město od severu, zatímco 3. legionářská divize útočila přímo na sovětské obranné pozice. Rudoarmějci byli nuceni5. lednapod tlakem město opustit a stáhnout se na západ, kde byli obklíčeni lotyšskou armádou. Piłsudski pak oficiálně předal DunaburgLotyšské republice.
Rok 1920 přinesl velké změny na polsko-sovětské frontě. Rudá armáda se začala vymaňovat z boje na mnoha frontách.12. prosince1919 dobylaKyjeva Děnikin byl nucen ustupovat směrem naKrym.2. února1920 byla podepsána mírová smlouva vTartu, která ukončila boje s estonskou národní armádou, a7. únorabyl vIrkutskupopravenadmirál Kolčak.Naskytla se tak možnost posílit západní frontu. Došlo k spojení XV. (Lotyšské), XVI. (Západní) a XII. (Volyňské) armády pod hlavičku Válečné rady velitelství sjednoceného Západního frontu. K1. lednu1920 měla Rudá armáda v oblasti Západní armády jen 4 pěší divize a 1 jízdní brigádu,25. dubnapak už 20 pěších divizí a 5 jízdních brigád.Posílen byl především severní úsek fronty – jednotky se seskupovaly v oblastiVitebskaaOršia v oblastiGomeluaMozyruvPolesí.
Poláci posilovali své pozice. Francouzská vláda uvolnila Polsku půjčku 375 milionůfrankůa umožnila jim nakupovat vojenský materiál. Také vládaUSAzajistila půjčku ve výši 56 milionůdolarů.Problémy mělo Polsko hlavně s transportem zbraní do země. Existovaly jen tři trasy – přesČeskoslovensko,Německoa po moři přesGdaňsk. První trasa byla kvůlisporům o Těšínskopřerušena, druhá přes Německo později také a třetí byla neustále ochromována stávkami německých dělníků v Gdaňsku.Po ukončení okupacePomořanaplebiscituvHorním Slezskua naTěšínskubylo možno přesunout místní síly na frontu. Taktické rezervy se soustřeďovaly veVilnu, vGrodněa vKamenci Podolském. K19. dubnuproběhla také reforma velících orgánů.Józef Piłsudskibyl povýšen namaršála. Fronty nahradila armádní velitelství – I. armáda (Bělorusko/ gen.Żygadłowicz), II. armáda (Volyň/ gen.Listowski), IV. armáda (Polesí/ gen.Szeptycki) a VI. armáda (Halič/ gen.Iwaszkiewicz-Rudoszański)Poláci navíc hledali podporu v okolních státech. Jednalo se především o možnou spolupráci s pobaltskými státy. Polští delegáti se účastnili konference baltských států vHelsinkách. I přes dobré vztahy sFinskemaLotyšskemse nepodařilo prosadit spolupráci, a to kvůli odporuLitvya nezájmuEstonska.
Osovětském strategickém plánuse rozhodlo na poradě veSmolensku. Účastníky byli velitel Západního frontu generálVladimir Gittis, vrchní velitel Rudé armádySergej Kameněva náčelník operačního štábuBoris Šapošnikov. Oblast měla být výrazně posílena – 15 divizí (99 000 mužů) se soustředí na řece Berezina, další tři divize (27 000 mužů) v Polesí a čtyři (39 000) ve Volyni. Jihozápadní front měl být posílenI. jízdní armádou, přemístěnou zKavkazu. Plánovaná ofenzíva měla nastat v dubnu, hlavními cíli byly města Vilno a Lida, krycí útok měl být proveden v oblasti Polesí.
Polský strategický plánpřipravil v únoru generálTadeusz Kutrzeba. Sestával z rychlého útoku na jižní části fronty (naUkrajinu), kde dříve končila zima, a tímto úderem narušit mobilizaci ruských rezerv v oblasti a také přerušit dodávku potravin z úrodné Ukrajiny. Byl také připravován na duben, kdy měla být polská armáda uvedena do stavu pohotovosti „k umožnění definitivního rozřešení ruské otázky“.
Úvodní tah provedla polská strana. První kroky ke vpádu na Ukrajinu byly podniknuty již v březnu, kdy byl obsazenMozyr(5.3.),Kalinkoviči(6.3.) aŠačilky(7.3.). Rusové se zformovali19. březnak neúspěšnému protiútoku proti městuŽlobin, kde nasadili i ukořistěné britské tanky Juděničovy armády.14. dubnabyli všichni polští důstojníci převeleni z výcvikových škol na frontu.17. dubnapak polský generální štáb vydal rozkaz, aby armády zaujaly své výchozí pozice na frontě a byly připraveny rozvinout útok naKyjev.Poláci považovali za nemožné okupovat celou Ukrajinu, potřebovali tedy politického spojence, který by byl schopen nastolit v oblasti vlastní vládu a vyvázat tak polské jednotky. Tímto spojencem se stalSemjon Petljura, ukrajinský nacionalista a vůdce direktoriaUkrajinské národní republiky, jehož armáda byla v posledních letech decimována rudoarmějci, bělogvardějci a dokonce i samotnými Poláky. Politická dohoda byla podepsána21. dubnave Varšavě, vojenská pak24. dubna.
Hlavními silami operace byly III. armáda gen. Śmigłyho-Rydze, s hlavním stanem vNovgorodu Volyňském, II. armáda (gen. Listowski /Šerepovka) a VI. armáda (gen. Iwaszkiewicz /Ploskirov), bojů se měly účastnit i dvě neúplné ukrajinské divize.Proti nim stály jen dvě rudoarmějské armády, a to XII. (gen. Mežanin / Kyjev) a XIV. (gen.Uborevič). Sověty navíc oslabila vzpoura dvou haličských brigád, z nichž jedna přešla na polsko-ukrajinskou stranu kompletně.Ofenzíva byla zahájena25. dubna.Ochromená Rudá armáda prakticky nekladla odpor a byla tlačena polským náporem.26. dubnadobyli PoláciŽitomiraKorosten, 27. pak padlBerdičevaKazatin. Poláci se po prvotních úspěších rozhodli reorganizovat a dopřáli tak Sovětům týden k provedení ústupových akcí. Kyjev byl evakuován6. května, o den později tam triumfálně vstoupili polští vojáci.Ataman Petljura se ihned dostal k moci a spolu se svými stoupenci vyhlásil Kyjev za hlavní městoUkrajinské lidové republiky. Posledním postupem polské armády bylo obsazeníBrovarz12. května.
Sovětská armáda se z prvotního nezdaru rychle vzpamatovala. XII. armáda se stáhla doNežinu, kde ji posílily 25. (Čapajevova) divize a Murtazinova brigáda baškirské jízdy. S XIV. armádou, která v té době stála uČerkass, se spojila Kotovského jízdní brigáda. Navíc byly doplněny všechny pluky těchto dvou armád. Navíc byla do oblasti převelenaI. jízdní armáda(Konarmija) generálaBuďonného. Plán protiofenzívy byl vrazit klín mezi III. a VI. armádu pomocí I. jízdní armády, zatímco oddíly baškirské jízdy měly prorazit frontu na severu a obsadit Korosten. V útoku je měla podporovat nově zformovaná Fastovská skupina, pod velením generálaJakira, která měla zahájit frontální útok na postavení III. armády uBílé Cerekve.
Operace byla zahájena27. května, kdy se pokusila I. jízdní armáda provést průlom na frontě. Jenže útoky jezdectva na pozice dobře zakopané pěchoty nebyly dostatečně účinné. Obranná linie u městKuratovaLipovecnebyla dobyta, navíc polský protiútok z2. červnadokázal zajmout dva sovětské obrněné vlaky. Ten den se sešel velitelský sbor Konarmije a rozhodl o změně strategie. Místo širokých jezdeckých útoků měly být nasazeny menší úderné jednotky proti každému opevněnému bodu zvlášť.5. červnase nakonec průlom zdařil. Průlomu se účastnily 3 ze 4 divizí Konarmije, 14. uSamgorodok, 4. uOzernua 11. uSněžnu, 6. pak byla v rezervě. I na ostatních úsecích fronty se rudoarmějcům dařilo. Baškirkové přerušili železniční trať do Korostenu, Fastovská skupina dobyla Bílou Cerekvi a III. armáda byla obklíčena.7. červnapadl Žitomir, kde bylo osvobozeno na 5000 ruských zajatců.Stejný den padl i Berdičev. Poté se však první jízdní armáda stáhla k přeskupení a doplnění zásob, což umožnilo III. armádě se stáhnout směrem ke Korostenu, VI. směrem na jih a II. se konsolidovat. Průlom byl znovu uzavřen, avšak ruská ofenzíva se valila dál.26. červnapadl Novgorod Volyňský.
Na červenec byla naplánována celofrontová ofenzíva, jejímž cílem bylo dobytí Varšavy a tím zničení polské armády. Na sovětské straně se jí účastnili IV. armáda (gen Sergejev /Dvina), XV. armáda (gen.Kork/Polotsk), III. armáda (gen. Lazarevič /Lepel), XVI. armáda (gen. Dovojnov-Sologubov /Berezina) a Mozyrská skupina (gen. Čvesinov /Mozyr). K této sestavě byl přiřazen i nově zformovaný 3. jízdní sbor generálaGaji Dmitrijeviče Gaje. Proti nim stály I. armáda (gen. Żygadłowicz), IV. armáda (gen. Szeptycki) a Poleská skupina (gen. Sikorski). Ofenzíva započala4. červenceráno, kdy 3. jízdní sbor prošel mezerou mezi 10. pěší divizí a 8. jízdní divizí a9. červenceobsadilŚwięciany. Dne11. červencepak III. armáda obsadila Minsk,14. červencepadlo překvapivým útokem 3. jízdního sboru i Vilno (které podle dohod mezi Sověty a Litvou připadlo pod svrchovanost tohoto pobaltského státu).19. červencezaútočily ruské síly naGrodno. Polské vedení zde začalo stahovat své zálohy, čímž ale oslabilo jižní křídlo fronty, kde následně prorazila III. a XVI. armáda. Grodno bylo obklíčeno a22. červencese muselo vzdát. Do zajetí tehdy padlo na 5 000 Poláků. Zajímavostí je i nasazení tanků při obraně města (byly nasazeny dvě roty, avšak z obklíčení prorazily jen dva tanky).Na jižním úseku fronty překročila Rudá armáda řekuStryj.30. červencestála na liniiOsowiec-Suwałki-Lomż-Augustówa3. srpnadosáhlaBrestu Litevského. Polští komunisté téhož dne založili Prozatímní polský revoluční výbor v čele sJulianem Marchlewským. Tento výbor se měl stát zárodkem nové, rudé vlády v Polsku.
12. srpnastáli bolševici 45 a13.pak jen 19 kilometrů od Varšavy. Jejich útok na Varšavu však skončil naprostým debaklem: polská armáda zaskočilaTuchačevskéhojednotky rozsáhlým protiútokem a připravila jim zničující porážku (tzv.Zázrak na Visle). Navíc v Rusku vypuklo povstání v Tambovské gubernii a na Kavkaze, což zkomplikovalo postavení Rudé armády.
Tuchačevský narychlo sestavil ze záloh nové bojové uskupení, s nímž se pokusil zastavit nástup Poláků, nicméně v září utrpěl ještě drtivější porážku vbitvě na řece Němena fronta se na ruské straně zhroutila. V říjnu padlo do polských rukou nejenVilno, ale dokonce iMinskaKorosteňa polské síly se po rozdrcení i sovětské jižní XVII. armády začaly připravovat k útoku naKyjev. Mnohem větší starost než sovětský odpor jim v tu chvíli dělal nátlak Západních mocností, které požadovaly ukončení bojů a návrat k jednacímu stolu.
21. zářísovětská vláda oznámila, že je připravena znovu začít jednat s Poláky o míru. Dne12. říjnabylo vRizepodepsáno příměří a stanoven rámec mírové dohody, která akceptovala většinu polských požadavků. Tzv.Rižský mírbyl podepsán18. března1921. Polsko získalo města Vilno, Lidu, Baranoviči, Rovno a Pinsk, navíc Sověti museli uznatnezávislost Ukrajinya Běloruska (tento bod však nebyl respektován a do měsíce byly obě tyto země znovu zcela pod kontrolou Rudé armády).