Anna Barkovová

Anna Alexandrovna Barkovová,ruskyАнна Александровна Баркова(16. července1901,Ivanovo,Ruské impérium–29. dubna1976,Moskva,Sovětský svaz) bylaruskásovětskábásnířka,dramatičkaanovinářka, která strávila téměř třicet let svého života vgulagunebo ve vyhnanství.
Narodila se jako dcera školníka na gymnáziu a díky tomu mohla na této škole také studovat. Matka jí brzy zemřela. Od roku1918spolupracovala v rodném městě s novinamiРабочий край(Kraj dělníků) pod vedenímAlexandra Voronského. Roku1922se na pozvání lidového komisaře pro vzděláváníAnatolije Lunačarskéhoodstěhovala doMoskvya začala pracovat v jeho sekretariátu. V tom samém roce vydala vPetrohraděsvou prvotinu, sbírku básní s názvemЖенщина(Žena). Sbírka získala uznáníAlexandra Bloka,Valerie Brjusova, Alexandra Voronského a především Anatolije Lunačarského, který ke sbírce napsal předmluvu a básnířce předpovídal velkou budoucnost. Roku1923vydala své další dílo,divadelní hruНастасья Костёр(Nastasja Oheň) odehrávající se v 17. století.
V prostředí přepychově si žijící bolševické nomenklatury však Barkovová dlouho nevydržela. Po konfliktu vyvolaném jejími komentáři, týkajícími se panského životakremelskésmetánky, se rozešla s Lunačarským.Leninovasestra Marie Uljanovová jí pak roku1924pomohla najít práci v komunistickém deníkuPravda, kde působila další tři roky, a pak pracovala v zemědělském nakladatelstvíСельколхозгиз. Roku1926vydalafantastickoupovídkuСтальной муж(Ocelový muž). V první polovině dvacátých let 20. století tak byla plně uznávána ze strany sovětských orgánů a její básně z tohoto období se stávají všeobecně známými. Hovořilo se o ní jako o"proletářskéAchmatovové"a o mluvčí ženské tváře ruské revoluce.
Odklon od základní sovětské komunistické linie byl však stále jasnější a v roce1927jí noviny přestávaly zveřejňovat příspěvky. Navíc se nikdy netajila svoulesbickouorientací. V prosinci roku1934byla v souvislosti se stalinským terorem, vyvolaným vraždouSergeje Kirova, poprvé zatčena. Důvodem byla její náhodně vyslovená větaZabili prý nesprávnou osobu(Yбили, дескать, не того, кого надо). Byla odsouzena na čtyři roky, které v letech1935–1939strávila vpracovním táboře(gulagu)Karlag(Карагандинский исправительно-трудовой лагерь) vKaragandském kraji. Po vynesení rozsudku požádala lidového komisaře vnitraJagoduo trest smrti, v čemž jí nebylo vyhověno. Napsala:Mám velmi chatrné zdraví – tuberkulózu plic, neustále zvýšenou teplotu, chudokrevnost a srdeční slabost. Vzhledem k mému zdravotnímu stavu a naprosté bezradnosti v praktickém životě bude pro mě trest ve formě vyhnanství (například) znamenat pomalou smrt. Žádám proto trest nejvyšší.
Po propuštění žila pod policejním dohledem v různých městech, pracovala jako vrátná adruhou světovou válkupřežila vKaluze. Roku1947byla znovu zatčena a roku1948odsouzena za kontrarevoluční činnost (jako důkaz posloužily i její básně) k deseti letům vězení v pracovním táboře vIntěvKomijské republice. Propuštěna byla v lednu roku1956díkyamnestii. V době, kdy byla podruhé na svobodě, napsala především tři fantastickénovely(všechny z roku1957)Восемь глав безумия(Osm hlav šílenství),Как делается луна(Jak se dělá měsíc) aОсвобождение Гынгуании(Osvobození Gynguany).
PřesChruščovovoodsouzenístalinismubyla roku 1957 znovu zatčena (důvodem byl na poště zachycený satirický příběh o vysokých sovětských funkcionářích) a jakorecidivistkaznovu odsouzena na deset let dosibiřskéhogulaguOzerlag(Озёрный исправи́тельно-трудово́й ла́герь) poblížTajšetuv Irkutské oblasti na jihuSibiře. Roku1965jí byl zbytek trestu změněn na vyhnanství v Domě tělesně postižených ve vesnici Potma vMordvinské autonomní sovětské socialistické republice. Roku1967jí bylo na přímluvuAlexandra TvardovskéhoaKonstantina Fedinaumožněno vrátit se do Moskvy, kde obdržela místnost vkomunálním bytě(коммунальная квартира) a dostala důchod 75rublů.
V následujících letech psala i nadále verše, z nichž mnohé dosahují velké umělecké síly a patří k nejdůležitějším z tzv. "lágrové literatury" sovětského období. Již nikdy se nezbavila strachu z dalšího zatčení a kromě toho ji velice skličovalo, že její básně nemají šanci být zveřejněny. Učinila několik pokusů publikovat je a vždy byla odmítnuta, některé z nich však vyšly vsamizdatu.Zemřela 29. dubna roku1976na rakovinu hrdla. Teprve čtrnáct let po její smrti začaly být vydávány její knihy.
Její básně z prvního tvůrčího období jsou ještě plné revolučního nadšení. Vyznačují se abstraktní romantikou a jsou hluboce originální. Obratně a bohatě využívají poetickou techniku a plné a účinně vyjadřují vzpurné aspirace bojující ženy. Její pozdější literární dílo bylo nalezeno v archivechKGB, neboť sloužilo jako důkaz proti ní vpolitických procesech. Od konce dvacátých let patří mezi její hlavní témata hladomor a všeobjímající strach ze zatčení. Pozdější poezie, psaná v gulagu a ve vyhnanství, nabývá niternější, reflexivnější podoby. Obsahuje kritiku uniformity a lidské stádnosti a vyzdvihuje ideál absolutní individuální svobody. Zároveň se v něm projevují pocity naprosté nezakotvenosti, absurdity, vyvržení a prázdnoty. Je výpovědí o velkém pekle jejího života a o šíleném náporu zloby, kterému musela čelit, o utrpení ženy v otrokářském světě násilí, hladu a sexuálního ponižování.
(1935)
Osud Barkovové zachytila ve filmu, pojmenovaném podle její povídky8 hlav šílenství,režisérkaMarta Nováková, která jej dle vlastního scénáře natočila v letech2012–2017. Hlavní roli hraje zpěvačkaAneta Langerová.