Rokoko

Rokoko(zfrancouzskéhorocaille– českyrokaj) je umělecký sloh, který představoval další vývoj baroka v přibližně letech 1720 až zhruba do 80. let 18. století. Zatímco veFranciimá rokoko charakter samostatného slohu, následujícího po období výraznéhobaroka, v prostředístřední Evropy, kde plynule navazuje nabaroko, je chápání rokoka jako samostatného slohu sporné. Vhodnější je používat prostřední Evroputermínpozdní baroko. Bohatě zdobený rokokový styl byl velmi hojný vRuském impériuv době panování carevnyAlžběty Petrovny, proto se vžilo také označeníalžbětinské baroko.
Jméno slohu se odvozuje od francouzského výrazuroc,rocaille(českykamínek,mušlička), v češtiněrokaj,ornamentálníhozprohýbaného motivu, poněkud připomínajícíhoušní boltec. Tento ornament nekonečných variačních možností vznikl počátkem18. stoletívItálii, avšak výtvarně byl akcentován hlavně veFranciidobyLudvíka XV.
Rokoko se představuje především jako dekorativní styl: stěny a klenby světských i sakrálních staveb jsou pokryty lehkými, elegantními ornamenty,rokajemi, veštukuazlatě, ve forměfreseka motivů popínavých rostlin. Rozkvět nastává koncem roku1730, k nám přichází s malým zpožděním až kolem roku1740. Půvabné kudrlinkové ozdoby a rostlinné motivy zdobí každou stavbu a hýří zlatou a bílou barvou. Záliba v okázalé ornamentice se projevovala v architektuře,malířství,sochařství, uměleckém kovářství atd. Ornamentika však není jedinou známkou rokokového výtvarného názoru, i když nejbezpečněji pomáhá k časovému určení děl jím poznamenaných, především ovšem v oblasti architektury. Po slavnostní monumentalitě a honosnosti umění dobyLudvíka XIV.nastoluje ve všem životním prostředí druhé čtvrtiny18. stoletílehký tón, úsměvnost a zdrobnělé měřítko. Aniž by opustila slohové zásady tradičníhoklasicismu, šíří se tato výtvarná nálada charakteristická pro období rokoka po celéEvropě. Dynamismus vrcholného baroka střídá lyrismus, který modeluje stavby do klidných obrysů a ploch s nehlubokým členěním stěn, jejichž střízlivost zvýrazňuje nanášením rocaillů.
V protikladu k poměrně hmotové uměřenosti architektury českého rokoka jeví soudobé užité umění známky tvarové rozvolněnosti a dekorativní nespoutanosti. Zprohýbané, zlaceným rocaillem hýřícíoltáře, asymetrie a ornamentální přebujelost ostatníhokostelníhozařízení, jaká charakterizují především jezuitské chrámy, v této době většinou nově zařizované, mají analogii v obydlí laickém ve zlaceném zprohýbaném nábytku, lesku přemíry zrcadel, vtapiseriícha figurkách s pastorálními náměty, v pestrobarevných textiliích i květované keramice, pokud není tvarována do podobyptákůčiovoce. Radost z přírody je reakcí na dogmatismus a religiozitu baroka a předzvěstíromantismunové doby.
Ústřední jmenovitou hodnotou životního pocitu a myšlenkového vztahu ke světu byla intimita, niternost prožitku, přenášená i na přírodu. Nová smyslová citlivost odkryla například denní světlo. Odpovídalo touze po jasu a přirozenosti. Bylo zdůrazňováno ve všech výtvarných druzích, v architektuře četností a velikostí oken zámků a paláců, v interiérech zrcadly, v malířství opuštěním šerosvitu a zesvětlením barevnosti, pastelovým laděním barev, větším použitím technikypastelu. Oproti baroknímu monumentalismu,patosua umocněné výrazovosti rozvinulo jemnou hru světla a stínu až k citově sentimentální lyričnosti. Prostor, klíčová složka každého výtvarného názoru, je v rokoku důsledně intimní, tj. uzavřený a podávaný motivem interiéru, v němž se děj odehrává, nebo motivem exteriéru, jímž je předevšímzahrada.
Prostorovou představu postupně se odkrývajících prostorů uskutečnila například parková architektura zámků (Versailles,Schönbrunn),malířstvísvými scénickými kompozicemiG. B. Tiepolo,F. A. Maulbertsch, z nichž těžilo i reliéfní sochařství. Celá příroda, záměrně utvářená parkovou úpravou,grottami, vodopády, vyjadřuje dobovou představu ráje, lepšího, přírodního, a proto přirozeného světa plného harmonie.
Jednou z mála rokokových stavebních památek na území dnešní ČR jezámek Nové HradyuSkutče(okres Ústí nad Orlicí) z let1774–1777, přezdívaný někdy„malýSchönbrunn“nebo„českéVersailles“.
Nábytek rokoka se snaží zjemňovat dekor a používat odlehčené materiály. Ve střední Evropě, v Itálii a ve Španělsku převládá vliv francouzské nábytkářské tvorby především pro šlechtická panství. Ale rovněž měšťanstvo v Rakousku a německých zemích vyhledávalo pozměněnou formu francouzského nábytku, projevující se dýhováním a leštěním.
Další odvětví tvořilnábytek anglický, který se vyznačoval jednoduchou linií, nákladností a užitečností (až praktičností) jednotlivých kusů. Tento druh nábytku ovlivnil hlavně produkci směřující doSeverní Ameriky, tzv.koloniální nábytek.
Oblíbenou potahovou látkou se stal v době rokokachintz, pestře potištěné plátno se slabým voskovým povlakem. Od17. stoletíse dováželo doEvropyzIndiea později se zde už vyrábělo.
Dřevěný nábytekse také ošetřoval pomocí tzv. polírovací běli, složené ze směsi želatiny, vepřového sádla, včelího vosku, Marseillského mýdla,kaolínunebo křídy. Části pokryté polírovací bělí se doplňovaly barevnými nebo pozlacenými plátky. Rokokovýnábytekse vyznačoval zvlněným povrchem, štíhlými a prohnutými nožkami, tedy skoro nesymetrií.Výtvarný stylse inspirovalčínskýmajaponským uměním, postavy Číňanů se objevovaly například na čajových soupravách a čínské nebo japonské pokoje byly obvyklou součástí šlechtického sídla.
Rokokový sloh nacházíme na zámcích velmi často v podoběkamen, hlavně se zlacenými, růžovými nebo červenými detaily ornamentiky. Dále se používámosaz,cín,želvovina,intarzies motivy květin.Lustryjsoukovové(masivní barevné kovy, plechové s květy) nebo skleněné (čiré, jemně barevné či zbenátského skla). Do rokokových pokojíků patří téžporcelán, míšenské a vídeňské porcelánové figurky (především pastýřská tematika), české řezané sklo,holíčskáfajáns(majolika – keramika z pálené hlíny s cíničito-olovnatou polevou, malovaná nebo plasticky zdobená) a zdobené rokokovéstolní hodiny. Jako ukázkovýzámekmůže sloužitzámek Dobříš, včetně zahrady a interiérů.
Obrozený vztah ke skutečnosti, zvláště přírodní, pozvedal na čelné místovedutu(G. A. Canale,B. Belotto,F. Guardi,G. B. Piranessi) a později i motiv zříceniny v krajině (G. P. Pannini,H. Robert). V malbě převládají galantní, idylické  scény ze života aristokracie, často zasazené do pastorální krajiny. Mezi umělce rokoka jsou řazeni malířiJean Antoine Watteau,Francois Boucher,Jean-Honoré Fragonard,Maurice-Quentin de La Tour,Jean Baptiste Chardin,Rosalba Carrierová,William Hogarth,Daniel Chodowiecki,Jean-Baptiste Greuze,Pietro Longhi,Paul Trogeratd.
Do české malířské tvorby pronikaly rokokové prvky už kolem roku1729, jak naznačujeoltářníifreskovámalbaV. V. Reinera(1689–1743), v jehož díle došlo ve třicátých letech k nápadnému zmenšení figurálního rozvrhu a celkovému zklidněním citového výrazu. Skutečným nositelem rokokového charakteru však nebyla ani tak malba fresková –Jan Petr Molitor(1702–1756),František Antonín Müller(1697–1753),Siard Nosecký(1693–1753),František Julius Lux(1702–1764), jako spíše malířství závěsných obrazů (tapiserií).Antoním Kern(1719–1747) sem vnesl přímé zkušenosti ze svého školení vBenátkách, projevující se především v příznačném prosvětlení barevné škály a ve zlyričtění scény. Také Molitorovu intenzivní freskařskou práci (Liběchov,Hořín,Dobříš) provázela pilná tvorba závěsných obrazů oltářních, vyznačujících
se působením světelných efektů a celkovým zjemněním barevného podání.
Komorní obraz kabinetní získal hlavní pěstitele v krajinářiF. A. Hartmannovi mladším(1694–1738) a v malíři květinových zátišíK. J. Hirshelym(1695–1743), jenž spojil kresebně detailní provedení s ornamentálně-dekorativním barevným řešením. V zátišíJ. A. Vocáska(1706–1757) se prolnula věcnost pohledu s precizní drobnomalbou, působící ve své usilovné faktografičnosti a úspěšném využívání iluzivních efektů tzv.trompe l’oeil. Za typického představitele české rokokové malby je možné pokládatNorberta Grunda(1717–1767), autora nespočetných obrázků drobného formátu, v nichž se figurální prvek harmonicky vyvažuje s motivem krajiny.
Benátský luminismus, jenž byl stylovým vzorem českého rokokového malířství, dostoupil svého vrcholu vefreskáchF. X. Palka(1724–1767) aJ. L. Krackera(1717–1779), v nichž se původní podněty z okruhuG. B. Piazzetty(1682–1754) aG. B. Tiepolazjednodušily v dílech vystupňovaného dekorativismu a zesilovaného prostorového iluzionismu. Cosi z hravosti a jemné noblesy rokoka majíoltářníobrazyIgnáce Raaba(1715–1787), převádějící náboženské výjevy do sféry poklidného výjevu, zbaveného vší epičnosti ve prospěch ztišeného komentování na okraji religiozity prosáklésentimentem. Celá plejáda umělců různého stupně kvality, od techniky dokonalého projevu (freskyJosefaaVáclava Prokopa Kramolínů,F. J. Prokyše(1715–1791), interiérové výzdobyA. Tuvory,oltářníobrazyF. X. Procházky(1740–1815)) až na práh obyčejného řemesla, rozšířila principy rokokové malby po celé zemi; koncem18. stoletízačala rokoková malba pronikat i do oblasti umění lidového (obrázky na skle), kde tento názor (silnězrustikalizovaný) přežíval hluboko až do století devatenáctého.
Snad nejvýrazněji se mimoČeské zeměprojevilo rokoko v oblasti odívání, líčení a účesů, což můžeme souhrnně nazvat jakorokoková móda.