Ázerbájdžán

Ázerbájdžán, plným názvemÁzerbájdžánská republika(ázerbájdžánskyAzərbaycan Respublikası), je největší a nejvíce zalidněná země v oblastiKavkazu.
Je situován vjihozápadní Asii; podle některýchnázorů na vedení hranice mezi Evropou a Asiímůže být řazen mezievropskézemě. Na východě je ohraničenKaspickým mořem, na severu sousedí sruskourepublikouDagestán(284 km), na severozápadě sGruzií(322 km), na západě sArménií(787 km) a na jihu sÍránem(611 km). ÁzerbájdžánskáexklávaNachičevannavíc sdílí 9 km hranice sTureckem. Ázerbájdžán nemá přístup k otevřenému moři, pouze keKaspickému moři. Země má podle odhadu z roku 2021 více než 10 milionů obyvatel.
Ázerbájdžánská demokratická republikavyhlásila svou nezávislost v roce 1918 a stala se prvnímdemokratickýmstátem vmuslimskémsvětě. Byla však záhy začleněna doSovětského svazu(1920) jakoÁzerbájdžánská sovětská socialistická republika. Současná republika Ázerbájdžán vyhlásila svou nezávislost 30. srpna 1991, ještě před oficiálním rozpuštěním Sovětského svazu v prosinci 1991. Vzápětí poté, v září 1991 se od ní odtrhla oblastNáhorního Karabachuna jihozápadě Ázerbájdžánu, v níž žijí převážně etničtíArméni. S Arménií o tuto oblast pak Ázerbájdžán vedlnáhornokarabašskou válku, která skončila v roce 1994 vítězstvím Arménů. Následkem této války ztratil Ázerbájdžán kontrolu nad 16 % svého území, 578 545 osob bylo přemístěno, 8 606 uprchlo. Ze čtyř zasedáníRady bezpečnosti OSNvzešla usnesení (č. 822, 853, 874, a 884) žádající stažení arménských vojsk z Náhorního Karabachu. Velkou část ztracených území Ázerbájdžán dobyl zpět vdruhé karabašské válceroku 2020 a celé území získal zpět v roce 2023 vtřetí karabašské válce.
Ázerbájdžán jeunitární stát,republikaspoloprezidentskýmpolitickým systémem, který však není vnímán jakodemokratický. Moc drží od roku 1993 jediná strana,Strana Nový Ázerbájdžán(Yeni Azərbaycan Partiyası), již vedl nejprveHejdar Alijeva nyní jeho synIlham Alijev. Ústava nedefinujestátní náboženstvía všechny hlavní politické strany jsousekulární. Převládajícím náboženstvím je nicméněšíitský islám, jakkoli je podle sociologických průzkumů ázerbájdžánská společnost nábožensky vlažná.
Vjeskyni Azich(v Náhorním Karabachu) se našly doklady o 300 000 let starém osídleníneandertálců.VQobustanské archeologické rezervacibylo nalezeno 6 000 skalních kreseb. Odhad stáří některých z nich je až 40 000 let.V 9. století př. n. l. území obývaliSkytové.Ti byli vytlačeni Médy, kteří v 8. a 7. století rozvinulimocnou říši. Ta byla okolo roku 550 př. n. l. včleněna doAchaimenovské říše. Achaimenovci v oblasti rozšířilizoroastrismus.
Na severu území existoval od1. století př. n. l.do10. stoletístátní útvar pod názvemKavkazská Albánie.Jeho hlavní město, dnešníQəbələ, leželo na území současného Ázerbájdžánu. O albánské území usilovaliŘekové,ŘímanéiPeršané, v roce 252 se nakonec Albánie stala vazalemSasánovské říše. Ve4. stoletípřijal albánský král Urnayrkřesťanstvía učinil hostátním náboženstvím.Tento moment i celé téma Kavkazských Albánců, obývajících z velké části Náhorní Karabach, se staly ve 20. století předmětem nacionalisticky podbarvených historických sporů – zatímco Arméni zdůrazňují křesťanský charakter Kavkazské Albánie, vlivarménské apoštolské církvena jejíchristianizacia přijetíarménského písmavytvořenéhoMesropem Maštocem,Azerové poukazují na specifický etnický původ starých Albánců, které považují za prapředky svého národa.Udinovéžijící dnes na území Ázerbájdžánu a vyznávající nadále křesťanství jsou potomky starých Albánců a mají být důkazem jejich etnické osobitosti. Mluvíudinštinou, jež patří kseverovýchodokavkazskýmjazykům, jejichž původ je ovšem záhadný, což umožňuje řadu nacionalisticky motivovaných spekulací.Etnicky příbuzní jsou snad sLezgyaHunzy.
Každopádně se albánské křesťanství neudrželo dlouho, v7. stoletítotiž sasánovské území dobyliArabové. Následovala násilnáislamizace. Dževanšerovo křesťanské povstání byloUmajjovciroku 667 potlačeno. Po pádu chalífátu se v 9. století moci chopily některé lokální dynastie, v 11. století však následoval vpádOghuzůa země byla silněturkizována, čímž vznikl i turkický základ dnešníázerbájdžánštiny. Roku 1067 se území stalo součástíSeldžucké říše, v oblasti vládla dynastieIldegizidů.Na konci 14. století na území dnešního Ázerbájdžánu vznikly dva státy:Karakojunluská říše(1375–1468)aAkkojunluská říše(1378–1508).V doběTemerlánovyexpanze se staly vazaly jehoTimurovské říše, ale po Temerlánově smrti roku 1405 se jim otevřel prostor k nezávislé existenci.
Mnozí z vládců akkojunluské dynastie byli sezdáni s řeckými princeznami, včetně zakladatele dynastieUzuna Hasana. Roku 1467 se Uzunu Hasanovi podařilo porazit karakojunluského panovníkaDžahánšáhaa ovládnout jeho území. Smrtí Uzunova synaJákúba ibn Uzun Hasanazačala občanská válka, které využili perštíSafíovci, konkrétně šáhIsmá‘íl I., který oblast ovládl roku 1538. Převrat obyvatelstvo snášelo dobře, neboť dobyvatelé bylišíitéstejně jako většina populace akkojunluské říše, zatímco staří vládci bylisunnité.
Vláda perské dynastie Safíovců v16. stoletíznamenala období rozkvětu, protože země byla zapojena do obchodních vztahůPerské říše.Osmanůmse nakrátko podařilo obsadit části dnešního Ázerbájdžánu v důsledku osmansko-safíjovské války v letech 1578–1590. Počátkem 17. století však byli vyhnáni safíjovským vládcemAbbásem I.(vládl 1588–1629). V18. stoletído vývoje oblasti zasáhloRuskov důsledkurusko-perské války(1722–1723). Postupně se mu podařilo obsadit pobřežíKaspického mořes významným městemBaku. Tato území zůstala v ruských rukou jen krátce, podle smluv zRaštu(1732) a zGjandži(1735) je navrátilo zpět Persii. Tam se vzápětí chopila moci nová dynastieAfšárovců, poslézeZandůaKádžárovců.
Právě Kádžárovci museli sledovat, jak se ruský apetit v 19. století znovu zvýšil. V roce 1804 Rusové napadli a vyplenili městoGjandža, což vyvolalorusko-perskou válkuv letech 1804–1813, kterou Rusové vyhráli.Gulistánská mírová dohodapak určila, že Persie musí Rusku postoupitGruziia územíDagestán, které tvoří většinu dnešního Ázerbájdžánu.Rusové Gulistánskou dohodu porušili další invazí roku 1826, jejímž důsledkem byladalší rusko-perská válkav letech 1826–1828. Předjednanábritskápomoc nedorazila a Peršané znovu prohráli. Tato válka měla pro Persii ještě horší důsledky než válka předchozí, neboť následnádohoda z Turkmenčajeji zbavila posledních zbývajících území naKavkaze, včetně jižního zbytku dnešního Ázerbájdžánu, tedyKarabašského,Jerevanskéhoa Gjandžského chanátu. Dobytá území zůstala pod ruskou nadvládou 160 let.
Po začlenění všech kavkazských perských území do Ruského impéria byla nová hranice mezi Persií a Ruskem ustavena na řeceAraks, takže historické azerské území bylo rozděleno. Tato hranice je i dnes hranicí Ázerbájdžánu aÍránu, proto má Írán na svém území velkou azerskou menšinu.Počet etnických Azerů v Íránu dokonce výrazně převyšuje počet obyvatel Ázerbájdžánu, a to zhruba o pět milionů. Navzdory ruskému dobytí převládala mezi muslimskými intelektuály v Baku či Gjandže až do konce 19. století perská kultura.
Proti ruské nadvládě vzniklo několik rolnických povstání a došlo několikrát k ozbrojenému boji. Roku 1911 byla založena Muslimská demokratická stranaMusavat(Rovnost), která se v roce 1917 přejmenovala na Turkotatarskou demokratickou stranu federalistů – musavatistů.
Dne 13. listopadu1917byla v Ázerbájdžánu nastolenabolševickámoc. Na konci března1918vypuklo v Baku protiruské povstání, které bylo místními bolševiky za pomoci ruských vojsk potlačeno. V dubnu 1918 schválil nově konstituovaný zakavkazský sněm vznikZakavkazské demokratické federativní republiky, kterou tvořilyGruzie,Arméniea Ázerbájdžán. V důsledku odlišné zahraničněpolitické orientace a různých rozporů se ale tato republika rozpadla. V Baku bolševicizmasakrovali 12 000 místníchodpůrců.Protože se na masakru podíleli příslušniciArménské revoluční federace(fakt v současnosti systematicky využívaný ázerbájdžánskou státní propagandou, jež masakr označuje zagenociduspáchanou Armény), po jejím páduEnver Pašav Baku „na oplátku“ zmasakroval minimálně 10 000 Arménů. Dne 28. května 1918 vyhlásila Muslimská rada nezávislouÁzerbájdžánskou demokratickou republikuv čele s prezidentemMammadem Aminem Rasulzadema vládoumusavatistů, která měla původně sídlo ve městěGəncə(název Ázerbájdžán se do té doby užíval jen pro sever dnešního Íránu). V srpnu 1918 byla v Baku ustavena tzv.středokaspická diktatura, což byla vláda bez komunistů, na jejíž žádost vstoupila do města britská armáda. V září 1918 se tato vláda stáhla doÍránu. Město Baku, které obsadila turecká armáda, se stalo sídlem musavatistické vlády. Dne 15. ledna 1919 uznaly západní mocnosti (tzv.Trojdohoda) nezávislost Ázerbájdžánské republiky. O dva měsíce později vypukl první arménsko-ázerbájdžánský konflikt oNáhorní Karabach.Výsledkem byl i šušský masakr Arménů.
Ázerbájdžánská demokratická republika byla první parlamentní demokracií v muslimském světě. Jako první muslimská země v historii dala volební právo ženám. V Baku byla založena první univerzita moderního typu na muslimském východě. Nakonec šlo však jen o epizodu – v dubnu 1920 byloBakuobsazenoRudou armádoua byla vyhlášenaÁzerbájdžánská socialistická republika.V boji se Sověty padlo až 20 000 ázerbájdžánských vojáků. V květnu 1921 byla přijata nová ústava a v březnu 1922 vznikl Federativní svaz socialistických republik Zakavkazska, který se – zároveň s přejmenováním naZakavkazskou sovětskou federativní socialistickou republiku– podílel v prosinci 1922 na vytvořeníSovětského svazu. Tato svazová republika byla v roce 1936 rozdělena na tři republiky, a toÁzerbájdžánskou SSR,Arménskou SSRaGruzínskou SSR.
Dne 13. října 1921 podepsaly sovětské Rusko, Arménie, Ázerbájdžán a Gruzie s Tureckem dohodu známou jakoKarská smlouva. Její součástí bylo i to, že krátce existující Republika Aras na jihu Kavkazu se stává součástí Ázerbájdžánské SSR jakožtoNachičevanská autonomní sovětská socialistická republika.Dnes jeNachičevanská autonomní republikaázerbájdžánskouexklávou, největší suchozemskou exklávou na světě.
Běhemdruhé světové válkyhrál Ázerbájdžán strategickou roli v zásobováníRudé armády, 80 % ropy navýchodní frontěpocházelo odtud. Kvůli tomu také Němci spustilibitvu o Kavkaz, avšak neuspěli. Do Rudé armády bylo odvedeno a do bojů nasazeno 681 000 Azerů (z toho přes 100 000 žen), což tehdy představovalo pětinu celé populace země. 250 000 Azerů na frontě padlo.
V roce 1988 vzniklozbrojený konfliktmezi Armény a Ázerbájdžánci oNáhorní Karabach, který v září 1991 vyhlásil nezávislost na Ázerbájdžánu. Přes čtyři rezoluceRady bezpečnostiOSNzůstalo 20 % ázerbájdžánského území, na němž fungovala tzv.Republika Arcach, pod faktickou arménskou okupací. Během války bylo na obou stranách spácháno mnoho zvěrstev apogromů, například neblaze proslulýmasakr v Chodžaly, kde arménské polovojenské jednotky povraždily 600 ázerbájdžánských civilistů.Celkem bylo zabito asi 30 000 lidí a více než milion lidí bylo vysídleno, z toho přes 800 000 Ázerbájdžánců a 300 000 Arménů.(K další eskalaci konfliktu došlo v letech 2016 a 2021).
Gorbačovovovedení Sovětského svazu bylo na Kavkaze diskreditováno tím, že není schopno zabránit konfliktu mezi dvěma členy federace. Ázerbájdžánci začali žádat nezávislost, nepokoje vyústily v tzv.černý leden, kdy nejprve vypukl pogrom na Armény, z nichž asi stovka byla zabita, načež zasáhla sovětská armáda a zabila 147 demonstrantů.Zásah podle všeho neměl za cíl chránit Armény (ti z velké části již z města utekli), ale měl zabránit nacionalistické Ázerbájdžánské lidové frontě, aby definitivně převzala moc. Zásah ovšem rozčílil iázerbájdžánské komunisty, kteří vydali prohlášení, že šlo ze strany Moskvy o agresi.
V květnu1990zvolil Nejvyšší sovětÁzerbájdžánské SSR(v listopadu 1990 přejmenovaný naNejvyšší medžlis) prezidentemAyaze Mütəllibova. V únoru1991došlo ke změně názvu státu na Ázerbájdžánskou republiku. V reakci napuč konzervativních bolševikův Moskvě v srpnu 1991 přijal 18. října 1991 Nejvyšší medžlis Ázerbájdžánu Deklaraci nezávislosti, která byla potvrzena celostátním referendem v prosinci 1991 (krátce poté Sovětský svaz oficiálně zanikl) – 18. říjen je tak dnes v Ázerbájdžánu slaven jako Den nezávislosti. V prosinci 1991 se Ázerbájdžán stal dohodou zAlma-Atyzakládajícím členemSpolečenství nezávislých států(SNS). Demonstrace a nátlak opozice vedly poté k odstoupení Mütəllibova.V květnu1992se stoupenci Mütəllibova pokusili opět převzít moc, ale neúspěšně. Za prezidenta byl demokraticky zvolenAbulfaz Elčibej, který však byl záhy svržen vojenským převratem proruského plukovníkaSurata Husejnova. V prezidentských volbách dne 3. října1993zvítězil bývalý vůdce sovětského ÁzerbájdžánuHejdar Alijev. Poté, co Alijev podepsal smlouvu o těžbě ropy v Kaspickém moři se západními společnostmi, pokusil se Husejnov o další státní převrat.Ten byl ale rychle potlačen a Husejnov uprchl do Ruska. Jednání s ruskou vládou (odblokovaná ropnými koncesemi pro ruskou společnostLukoil) vyústila v roce 1997 v Husejnovovo vydání do Ázerbájdžánu, kde byl obviněn z velezrady a odsouzen na doživotí (roku 2004 dostal milost). V roce 1995 čelil Alijev dalšímu pokusu o puč, tentokrát vedeném velitelem speciálních jednotek OMONRovšanem Javadovem. I tento pokus byl ale zmařen.Poté, co byl Alijev v roce2003s těžkou nemocí léčen veSpojených státech, odstoupil z funkce prezidenta. Zemřel 12. prosince 2003 vClevelandu. Krátce předtím jmenoval svého synaIlhama Alijevapředsedou vlády.
Ve volbách 15. října2003byl Ilham Alijev zvolen prezidentem Ázerbájdžánské republiky. V této funkci byl potvrzen prezidentskými volbami dne 15. října2008. Klan Alijevců si udržuje moc tvrdými represemi a budováním diktatury, která stojí na příjmech z ropy. Dochází k potlačování svobody slova, perzekucím nezávislých novinářů či držení politických oponentů ve vězení.
V červenci 2020 byl obnovenyozbrojené střetyv Náhorním Karabachu. Ty se nepodařilo uklidnit a v září vypukla regulérní válka, tzv.druhá válka o Náhorní Karabach. Ázerbájdžánská armáda útočila s podporouTurecka, hlavní velmocenské opory alijevského režimu, Arméni se spoléhali na pomocputinovskéhoRuska, která však nepřišla v takové míře, v jakou věřili. Šestitýdenní boje přinesly Ázerbájdžánu územní zisky. Podle mírové smlouvy, podepsané pod Putinovou patronací, si obě strany ponechaly kontrolu nad právě ovládanými územími – Arménie tak sice udržela většinu Náhorního Karabachu, ale Ázerbájdžánu musela odevzdat tři okresy (Kelbadžar,AğdamaLačin).Z původních 11 450 km², které byly před válkou pod kontrolouRepubliky Arcach, se její území zmenšilo na 3 170 km². Tento výsledek byl v Ázerbájdžánu oslavován jako velké vítězství, naopak v Arménii způsobil nepokoje a krizi.Během bojů padlo 2 783 ázerbájdžánských vojáků a asi 4 000 arménských.V pozemním koridoru mezi Arménií a oblastí Náhorního Karabachu začaly dle mírové smlouvy působit sílyruské armády.To označili pozorovatelé za geopolitické vítězství Ruska, stejně tak ale hovořili o posílení vlivu Turecka v oblasti.
Arménský separatistický stát Arcach se stal závislým na úzkémLačinském koridoru, jímž udržoval spojení s Arménií. Podle příměří z roku 2020 měl být kontrolován Ruskem, brzy se však ukázalo, že ho fakticky kontroluje Ázerbájdžán.Od prosince 2022 byl koridor zablokován Ázerbájdžánem.Tím se situace arménského Karabachu stala neudržitelnou. V květnu 2023 Arménie uvedla, že je ochotná uznat Karabach za součást Ázerbájdžánu.V září 2023 Ázerbájdžánprovedl bleskový vojenský údera celé území Náhorního Karabachu dostal pod svou kontrolu.Arménie ani arménský spojenec Rusko separatistům nepomohly, Rusko patrně kvůli rostoucím sporům s Arménií a svému válečnému vytížení vkonfliktu na Ukrajině.Po dobytí Karabachu téměř všichni arménští obyvatelé odešli do Arménie.
Ázerbájdžánská vlajka je tvořena listem o poměru stran 1:2 se třemi vodorovnými pruhy: modrým, červeným a zeleným. Uprostřed vlajky je umístěn bílýpůlměsíca osmicípá hvězda.
Ázerbájdžánský státní znak je složen z tradičních a moderních symbolů. V samém středu znaku je umístěn symbolohně. Barvy užité na znaku jsou převzaty zÁzerbájdžánské vlajky. Tyto barvy tvoří pozadí osmicípé hvězdě. Na spodu symbolu je stonekpšenicea druhá rostlina na znaku je větvičkadubu.
Ázerbájdžánská hymna je píseňAzərbaycan marşı(českyÁzerbájdžánský pochod). Slova napsal básník Əhməd Cavad a hudbu složil skladatelUzeir Hadžibekov.
V Ázerbájdžánu se nachází 1 250 řek, z nichž jen 21 má délku více než 100 km. Horské oblasti (nadmořská výška1 000 až 2 500 m) jsou charakteristické velmi hustou říční sítí (0,4 až 0,5 km/km²), zatímco v rovinách je to výrazně méně (0,05 až 0,1 km/km²). NejvětšířekaKavkazuKuraprotéká republikou ze severozápadu na jihovýchod a ústí doKaspického moře. HlavnípřítokKuryAraksteče podél jižní hraniceÁzerbájdžánu. Většina řek patří dopovodíKury, jen řeky na severovýchodě (Samur) a v pohoříTalyš(Bolqarçay) ústí přímo doKaspického moře. Z jihovýchodních svahůVelkého Kavkazustékají řekyBelokančaj,Muchachčaj,Talačaj,Kurmuchčajaj. K severovýchodu od rozvodí tečouSamur,Kudialčajaj. Z jihovýchodní částiMalého Kavkazustékají pravé přítokyKury(Şəmkirçay,Agstafa,Gjandžačaj,Terter) a levý přítokAraksuAkera. Na většině řek jsou zaznamenány nejvyšší vodní stavy v létě (duben až září), pouze vTalyšiv zimě (říjen až březen). V rovinách se řeky využívají nazavlažování. NaKuřebyla vybudována velkáMingačevirská hydroelektrárnaaMingačevirská přehrada(rozloha 605 km² a objem 16 km³), ze které jsou rozvedenyzavodňovací kanály(HornokarabašskýaHornoširvanský). Za přehradou je naKuřerozvinuta místnílodní doprava.
V Ázerbájdžánu je 250jezer, většinou jsou ale nevýznamná. Největšími z nich jsouHadžigabul(15,5 km²) aBejukšor(10,3 km²). Vznikla přehrazením dolin, popř. jsouledovcovéhopůvodu, a nacházejí se v horáchVelkéhoaMalého Kavkazu. Největším z těchto jezer jeVelký Alagjol(rozloha 5 km², hloubka 8 m) naKarabašské sopečné plošině. Na severovýchodním svahu hřbetuMurovdagse rozkládá skupina překrásných jezer vzniklých sesuvy. Mezi nimi je jedno z údajně nejkrásnějších jezerKavkazu –Modré jezero. Mnoho jezer se nachází také vKuro-arakské nížině.
Počet obyvatel:
V zemi vládne prezidentIlham Alijev, který může být na základě ústavní změny, přijaté vreferendu, volen doživotně.Opozice označila hlasování za zmanipulované.Země dlouhodobě porušuje lidská práva, opoziční novináři jsou vězněni, fyzicky napadáni, zastrašováni, několik jich bylo zavražděno.Alijevská hegemonní politická síla,Strana Nový Ázerbájdžán, bývá charakterizována jako nacionálně-konzervativní, sekulární aetatistická,případně jako bezprogramová.V systému působí několik jejích menších „satelitů“, vedle nich pak ještě dvě hlavní strany opoziční,Musavat(nejstarší ázerbájdžánská strana vůbec, obnovená po roce 1989Isou Gambarem) a Ázerbájdžánská strana lidové fronty (Azərbaycan Xalq Cəbhəsi Partiyası), kterou založil roku 1992Abulfaz Elčibej. Obě lze považovat za reprezentantyliberálníchtendencí, ovšem s příměsemi, které nejsou u evropského liberalismu typické, jako jepanturkismusapanislamismusu Musavatu.Obě strany spojily již jednou síly (2005) a vytvořily volební blokAzadlıq(Svoboda), ale marně.
Volební systém jevětšinový, typurelativní většiny. Krom většiny pro hegemonní stranu plodí typicky i velké množství nezávislých kandidátů. Je krajně nevýhodný pro opoziční strany.Parlamentjejednokomorový, má 125 členů a volí se do něj každých pět let, vždy první neděli v listopadu.Prezidentje volen na sedm let přímou volbou a může kandidovat a být zvolen opakovaně bez omezení. Kritiku nedemokratických prvků ázerbájdžánských voleb se vládní strana často snaží tlumit pověstnou „kaviárovou diplomacií“, tj. poskytováním různých výhod pozorovatelům a západním diplomatům i politikům.Alijevova strana rovněž tvrdí, že mezinárodní kritiku organizuje Arménie ve spolupráci s kontroverzníSorosovounadací.
Ázerbájdžán se dělí na 59 rajónů (okresů) (rayonlar, j. č.rayon), 11 statutárních měst (şəhərlər, j. č.şəhər) a 1autonomnírepubliku (muxtar respublika)Nachičevan, která se dále dělí na 7 rajónů (okresů) a měst a 1autonomníoblastNáhorní Karabach.
Prezident Ázerbájdžánu jmenuje guvernéry rajónů a měst, zatímco vládaNachičevanuje vybrána a odsouhlasena parlamentem Nachičevanské autonomní republiky.
OblastNáhorního Karabachua dalších přilehlých rajónů je pod správou mezinárodně neuznanéNáhornokarabašské republikysarménským obyvatelstvem, ázerbájdžánští zastupitelé měst, jako je např.ChankendineboŠuša, stále působí v emigraci.
Proces mezinárodního uznání nezávislosti Ázerbájdžánu po zhroucení Sovětského svazu trval přibližně jeden rok. Poslední zemí, která ho uznala, byl 6. listopadu 1996Bahrajn. Plné diplomatické vztahy byly navázány nejdříve sTureckem,Pákistánem,Spojenými státy,ÍránemaIzraelem. Silnágeopolitickávazba pojí Ázerbájdžán především s Tureckem.Zahraničněpolitickou prioritou Ázerbájdžánu je od jeho počátků otázka Náhorního Karabachu a znovuzískání plné kontroly nad ním.Arménie má zahraničněpolitickou a vojenskou podporuRuska. To implikuje ázerbájdžánské tendence k západu, které jsou však komplikovány autoritářským systémem.Zvláštní vazby má Ázerbájdžán s Izraelem, který mu dodává především zbraně.Vazby na Izrael způsobují, že Ázerbájdžán nemá nijak pevné vztahy sÍránem, ačkoli ty by se zdály logické vzhledem ke společné víře (šíitskému islámu). Naopak sunnitské založení Turecka by mohlo být vnímáno jako překážka spolupráce, ale není tomu tak, což je způsobeno i tím, že náboženství nehraje v ázerbájdžánské společnosti a politice zásadní roli. Ani miliony Azerů na íránském území nejsou faktem, který by posiloval vztahy s Íránem – naopak, Írán se Azerů na svém území spíše obává.
Ázerbájdžán je spoluzakladatelemGUAM(Organizace pro demokratický a ekonomický rozvoj) aOPCW(Organizace pro zákaz chemických zbraní). Od září1993je členemSNS(Společenství nezávislých států), má stálé mise vEvropské unii, hostí zvláštní vyslanceEvropské komisea je členemOSN(Organizace spojených národů),OBSE(Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě),RE(Rady Evropy) a partneremNATOpro mírový program (PfP).
Dále je členem následujících organizací:AsDB,BSEC,EAPC,EBRD,ECE,ECO,ESCAP,FAO,GUAM,IAEA,IBRD,ICAO,ICFTU,ICRM,IDA,IDB,IFAD,IFC,IFRCS,ILO,IMO,Interpol,IOC,IOM,ISO(korespondent),ITU,MMF,NAM(přísedící),OIC,OPCW,OBSE,PfP,RE,SNS,OSN,UNCTAD,UNESCO,UNHRC,UNIDO,UPU,UNWTO,WFTU,WHO,WIPO,WMO,WToO(přísedící).
Ázerbájdžán je oficiálně strategickým partneremČeské republiky,která dováží více než 30 procent svých dodávekropyz Ázerbájdžánu.České zbrojařské firmy prodávají zbraně do Ázerbájdžánu, přestože na tuto zemi je od roku 1992 uvaleno zbrojní embargoOBSE, a také doTurecka, které veválce o Náhorní Karabachv roce 2020 otevřeně podporovalo Ázerbájdžán. České ministerstvo zahraniční odmítlo možnost, že by na Ázerbájdžán byly uvaleny sankce kvůli použití zakázanýchkazetových bomb.V roce 2023 Česko z Ázerbájdžánu odebíralo 40 % dovezenéhozemního plynu.
Ústava Ázerbájdžánu zaručujesvobodu slova, ta ale v praxi není dodržována. Po několika letech úpadku svobody tisku a médií se v roce 2014 mediální prostředí v Ázerbájdžánu prudce zhoršilo. K umlčení jakékoli opozice a kritiky docházelo právě v době, kdy země vedla Výbor ministrůRady Evropy(květen – listopad 2014). Falešná obvinění a beztrestnost při násilí proti novinářům se staly v Ázerbájdžánu normou.Rádio Svobodná Evropa / Rádio SvobodaaHlas Amerikybyly zakázány, a nakonec i veškeré zahraniční vysílání. Ázerbájdžán měl podleVýboru na ochranu novinářův roce 2015 největší počet uvězněných novinářů v Evropě a je pátou nejvícecenzurujícízemí na světě, v čemž předčil iÍránaČínu.Někteří kritičtí novináři byli zatčeni i za zpravodajství opandemii covidu-19.Podle zprávyFreedom Housez roku 2013 je Ázerbájdžán v míře svobody tisku na 177. místě ze 196 zemí světa.
Podle organizaceHuman Rights Watchje v zemi běžná též diskriminace a násilná represe vůčihomosexuálům.Organizace ILGA-Europe vyhlásila Ázerbájdžán v roce 2019nejhomofobnějšízemí Evropy.
ZprávaAmnesty Internationalz října 2015 uvádí: „ Došlo k závažnému zhoršení lidských práv v Ázerbájdžánu za posledních několik let. Je smutné, že Ázerbájdžánu bylo umožněno téměř vyhladit svouobčanskou společnost.“Výroční zpráva Amnesty za roky 2015/16 uvedla: „...pronásledování politického disentu pokračovalo. Organizace pro lidská práva nadále nebyly schopny obnovit svou práci. Nejméně 18 vězňů svědomí zůstává uvězněno. Represálie vůči nezávislým novinářům a aktivistům přetrvávaly v zemi i v zahraničí, přičemž jejich rodinní příslušníci čelili obtěžování a zatýkání. Mezinárodní pozorovatelé lidských práv byli vyloučeni a vyhoštěni ze země. Přetrvávaly zprávy o mučení a jiném špatném zacházení."
Britský deníkThe Guardianv dubnu 2017 uvedl, že „ázerbájdžánská vládnoucí elita měla tajný fond o objemu 2,9 miliardy dolarů na vyplácení úplatků prominentním Evropanům prostřednictvím sítě neprůhledných britských společností... Uniklé údaje ukazují, že ázerbájdžánské vedení, obviněné z porušování lidských práv, systémovékorupcea zmanipulování voleb, provedlo v letech 2012 až 2014 více než 16 000 skrytých plateb. Část těchto peněz šla politikům a novinářům v rámci mezinárodnílobbistickéoperace s cílem odvrátit kritiku ázerbájdžánského prezidenta Ilhama Alijeva a podporovat pozitivní obraz jeho země.“
K nejznámějším disidentům v zemi patříLejla Junusová.Známou vězněnou novinářkou a bojovnicí proti korupci jeChadídža Ismailová.
Ázerbájdžánskýhrubý domácí produkt(HDP) rostl v 1. čtvrtletí2007o 41,7 %, což byl nejvyšší růst HDP na světě. V roce2005to bylo 26,4 % (druhý nejvyšší růst HDP na světě) a v roce200636,6 % (první na světě).
Nejdůležitějším odvětvím národního hospodářství je těžbaropy, která je v zemi také částečně zpracovávána na ropné výrobky, převážně však vyvážena v surovém stavu.Ropný průmyslse na tvorbě HDP podílí přibližně 75 %a tvoří až 93 % ázerbájdžánského exportu.V nedávné době byl zčástiprivatizován. V zemi působí mj. několik zahraničních firem specializovaných na služby pro těžburopy. Důležitá byla stavbaropovodu Baku–Tbilisi–Ceyhan, který je dlouhý 1 768 kilometrů a vede z ropných políAzeri-Širag-GunešlivKaspickém mořidoStředozemního moře.Ropovodspojuje tato ropná pole v blízkostiBakus hlavním městemGruziea končí vCeyhanu,tureckémpřístavuna jihovýchodním břehuStředozemního moře. Je druhým nejdelšímropovodemna světě poropovodu Družba.Největší objem ropy se vyváží (2019) doItálie(11 miliard tun v hodnotě 5,5 miliardy dolarů),Izraele,Indie,Německa,Španělska,Číny,ČeskaaFrancie. Celkové příjmy z vývozu ropy činily v roce 2019 14,45 miliardy dolarů.
V posledních letech roste významně také těžba a vývozzemního plynu. O tuto surovinu je velký zájem v zemíchEvropské unie, o čemž svědčí plány na výstavbuplynovoduNabuccospojujícího zeměStřední AsieaEU, jakkoli nerealizovaný.Jihokavkazský plynovodje součástí Jižního plynového koridoru, který má napojit Evropu přesTransanatolský plynovodna obrovské ložisko Šach Deniz v Ázerbájdžánu. Zemní plyn z Ázerbájdžánu má pomoci snížit závislost Evropské unie na dovozu zemního plynu z Ruska.V roce 2022 podepsala EU dohodu s Ázerbájdžánem na zvýšení dodávek zemního plynu do Evropy.Do roku 2027 by se měly dodávky zemního plynu z Ázerbájdžánu do EU zdvojnásobit.
Dalším motorem hospodářského růstu v Ázerbájdžánu jestavebnictví, a to výstavba bytových i kancelářských domů, obzvláště v hlavním městěBaku, ale i silnic a městských komunikací. VBakuvyrostlo v posledních letech mnoho výškových staveb, zčásti na místech původní starší zástavby.
Asi 54,9 % plochy Ázerbájdžánu tvořízemědělská půda– celkem 4 755 100 hektarů (2007),což je nejvíc v celé kavkazské oblasti. Pěstuje se ovoce, zelenina,víno,bavlna,léčivé rostliny, v některých oblastech je možné pěstovatbrambory,cukrovou řepuatabák. V Kaspickém moři se lovíjeseteřiavyza velká, populace těchto vzácných ryb, lovených zejména pro tradiční výrobukaviáru, se však povážlivě ztenčuje.
V roce 2013 měl Ázerbájdžán 9 356 500 obyvatel, z toho 91,6 % tvořiliAzerové, 2,02 %Lezgové, 1,35 %Arméni(v samotném Ázerbájdžánu žádní nežijí, pouze v odtrženéNáhorněkarabašské republice), 1,34 %Rusové, 1,26 %Talyšovéa zbytek menší etnické skupiny (např.Kryzové, Tsakhurové).
Většina Arménů utekla nebo byla vyhnána podobytí Náhorního KarabachuÁzerbájdžánem v září 2023.
Demografické indikátory jsou v porovnání s okolními státy značně příznivé. V roce 2013 byla hrubá míra porodnosti 18,6 ‰, což představovalo zvýšení z 13,9 ‰ o deset let dříve.To je nejvíce z evropských států (budeme-li Ázerbájdžán za evropský stát považovat).
Podle různých zdrojů žije přibližně 20 milionů Azerů v sousednímÍránu.
99,7 %Ázerbájdžáncůmluvíázerbájdžánsky. Druhý nejpoužívanější jazyk jeruština, kterou se mluví zejména v hlavním městěBakua na severu země. Jedním z prvních rozhodnutí ázerbájdžánského parlamentu po zisku nezávislosti v roce 1991 byl zákon o přechodu z písmacyrilicenalatinku.
Okolo 95 % populace tvořímuslimové.85 % muslimů se hlásí kšíitskémua 15 % ksunnitskému islámu.Ázerbájdžán má poÍránuprocentuálně druhou nejvyšší šíitskou populaci.Ostatní víry jsou praktikovány různými etnickými skupinami v zemi. Podle článku 48 ústavy je Ázerbájdžán sekulární stát a zaručuje náboženskou svobodu. Ovšem v praxi je reálně i přes určité pozitivní tendence kulturní i náboženská svoboda stále potlačována dle reportů nezávislých agentur.Podle průzkumu z let 2006–2008, provedeného společností Gallup, je jen pro 21 % obyvatel Ázerbájdžánu víra důležitým prvkem jejich každodenního života.
Druhou nejrozšířenější náboženskou skupinou v zemi jsoupravoslavní, představují asi 2 % populace.Jejich víra se začala šířit v 19. století, spolu s ruskou kolonizací. První pravoslavný kostel v Baku byl postaven roku 1815. V roce 2011 se v Ázerbájdžánu nacházelo šest pravoslavných chrámu, tři z nich spadají pod jurisdikciruské pravoslavné církvea další pod jurisdikcigruzínské pravoslavné církve. Mimo pravoslavnou církev stále stojí unikátní udinská křesťanská komunita, jejíž kořeny mají sahat až do časů starověkéKavkazské Albánie.Ačkoli proběhlo již několik jednání o jejím začlenění do pravoslavných struktur v Ázerbájdžánu, ke sloučení zatím nedošlo. Nejvíce pravoslavných žije v Baku.
Židovská komunita v Ázerbájdžánu má dvoutisíciletou tradici. MěstoQırmızı Qəsəbə(Krasnaja Sloboda) je označováno za jediné město s židovskou většinou na světě mimo Izrael.Počet Židů v zemi je odhadován na 12 000 a na rozdíl od jiných muslimských zemí nečelíantisemitismu, což přispívá k dobrým vztahům se státem Izrael.Největší komunita žije v Baku.
Největší osobností ázerbájdžánské literatury, navíc osobností zakladatelskou, byl středověký básníkMuhammad Füzuli. Ze středověkých turkických básníků, které lze aspoň částečně považovat za Azery, lze jmenovat téžImadaddina Nasimiho,Mirzu Šafi Vazeha, do jisté míry lze za azerského autora považovat i prvního perského šáhaIsmá‘íla I.Azerové za národního básníka považují iNizámí Gandževího.Významnou středověkou literární památkou je také anonymní sbírka příběhů zvanáKniha mého děda Korkuta.
V 18. století se nejen jako básník, ale i jako politik prosadilMolla Panah Vagif. Z autorů 19. století lze jmenovat satirikaDžalila Mammedguluzade, básnířkuChuršidbanu NatavanovouneboMirzu Fətəli Axundova, autora prvního návrhu, jak psátturkický jazyklatinkou. V sovětské éře vynikliJusif Vezir Čemenzeminli(který vydal pod uměleckým jménem Kurban Said ve Vídni roku 1937 známý románAli a Nino),Samad Vurgun,Mirza IbrahimovčiAnar. V současnosti budí emoceAkram Ajlisli.
Z azerské menšiny v Íránu vzešelMohammad-Hossein Šáhriar. Francouzsky psala autorka známá jakoBanine(rodným jménem Umm El-Banu Äsâdullajeva).
Ázerbájdžánci mají silnou hudební tradici. Nejproslulejším skladatelem vážné hudby jeUzeir Hadžibekov. Je mj. autorem státní hymnyAzərbaycan marşı.V jeho stopách šliFikret AmirovaKara Karajev.Arif Malikovse proslavil hudbou pro balet. Z Baku pocházel i slavný violoncellista a dirigentMstislav Rostropovič. Nejúspěšnější ázerbájdžánskou operní zpěvačkou bylaZejnab Chanlarova, pěvcemBulbul.
V jazzu jsou světově nejproslulejšímiAziza Mustafa Zadehováa její otecVagif Mustafazadeh. V oblasti populární hudby je světově nejznámějším Ázerbájdžáncem bezpochybyMuslim Magomajev(jižjeho děd a jmenovecbyl významným hudebním skladatelem).K dalším populárním zpěvákům patřiliAygün KazımovačiRašid Behbudov. V Íránu se z Azerů prosadila v pop music nejvíce zpěvačkaGuguš, v Británii to jeSami Yusuf. Popové duoEll & Nikkiv roce 2011 zvítězilo v mezinárodní pěvecké soutěžiEurovision Song Contest, která se konala v německémDüsseldorfu.
Tradiční je hudební stylmugam.V roce 2003 byl zapsán na seznamsvětového nehmotného kulturního dědictví UNESCO.Nejznámějším zpěvákem moderního mughamu jeAlim Kasimov.
Nejznámějšími výtvarnými umělci narozenými v Ázerbájdžánu jsou sochařFuad Abdurahmanov, malířiTahir SalahovaSattar Bahlulzadenebo filmový režisérRustam Ibragimbekov. Tradiční ázerbájdžánské umění tkaníkobercůbylo v roce 2010 zapsáno na seznam světového nehmotného kulturního dědictví UNESCO.Největší sbírku těchto koberců vlastníÁzerbájdžánské národní muzeum kobercův Baku.
K nejcennějším architektonickým památkám patří ty ve starém Baku:Panenská věž,Palác ŠirvanšáhůčiAtəşgah. Mimo Baku je to napříkladPalác chánůve městěŞəki, v roce 2019 zapsaný na seznamSvětového dědictví.
Obrovské zisky z ropy umožnily Hejdaru Alijevovi zaplnit po roce 1993 hlavní město i unikátními moderními stavbami. K takovým patříCentrum Hejdara Alijeva, jež navrhlaZaha Hadidová, čiPlamenné věže. Tento mrakodrap se stal nejznámějším symbolem moderního Ázerbájdžánu i proto, že tvar plamenů odkazuje k přezdívce „Země ohně“, již Ázerbájdžán má – jednak díky předislámské tradici uctívání ohně a jednak díky ropným věžím s ohněm na vrcholu.Oheň je i ve státním znaku. K dalším pozoruhodným moderním stavbám v Baku patříKrystalová halanebověž SOCAR, jež je sídlem státní ropné společnosti. Svou velkorysou výzdobou budí pozornost imetro v Baku.
Největšímsvátkemje oslava nového roku (a jarní rovnodennosti)Nourúz(Novruz Bayramı).Svátek máperskéazoroastristickékořeny, slaví se již 3000 let. Za sovětských časů se slavil jen neoficiálně, v určité době byly oslavy dokonce zakázány. Dnes je státním svátkem a pracující mají ze zákona pět dní volna k jeho oslavě.
Každý ze čtyř týdnů, který předchází tomuto svátku, je věnován jednomu z tradičních živlů – vodě, ohni, zemi a větru. Lidé dělají sváteční úklid, vysazují stromy, vyrábějí nové šaty, malují vejce, pečou národní pečivo a různé sladkosti, a pak tyto pochutiny servírují během slavnostní večeře na tácu ozdobeném svícemi, který se nazýváklonča.Se svátkem je spojena řada folklórních tradic. Každé úterý během čtyř týdnů před svátkem děti přeskakují ohně a zapalují se svíčky.
Během vrcholu svátku se konají hudební festivaly a hry (Kos-kosa,Chdir Ilyasaj.), lidé nosí tradiční oděvy (čocha, rusky zvaná čerkeska, nebo čepicepapacha) a navštěvují a udržují hroby příbuzných.
Ázerbájdžán je odedávna proslulý svou národní kuchyní. Hojnost ovoce, zeleniny, aromatických bylin a koření inspirovala ázerbájdžánské mistry kuchaře, kteří vytvořili velké množství nejrůznějších národních jídel. I ti nejzkušenější gurmáni, přijíždějící do Ázerbájdžánu ze všech konců světa, jsou nadšeni rafinovaností chutí a jemným aromatem těchto pokrmů. Ne náhodou je Ázerbájdžán krajem lidí dožívajících se vysokého stáří. Vědci vysvětlují tento jev v prvé řadě příznivým klimatem, dále způsobem života a v neposlední řadě zdravou a pravidelnou stravou. Ázerbájdžánci jsou velice hrdí na svou kuchyni. Nejznámějšími pokrmy z ázerbájdžánské kuchyně, které jsou ceněny na celém světě, jsou plov (pilaf),šašlik(druhkebabu),dolma(plněné vinné listy) a sladké dezerty, jakopachlavaašakerbura,chalvaa takégoghal. Plov zvaný též pilaf je národním jídlem. Připravuje se zrýžes nejrůznějšími masovými, rybími, ovocnými a dalšími obměnami, podle nichž je také plov pojmenován –plov tojug(skuřecím masem),plov širin(se sladkým sušenýmovocem) atd. Je známo na čtyřicet receptů přípravy tohoto pokrmu. Šašlik se připravuje z různých druhů masa, specialitou je pak šašlik zjesetera. Neodmyslitelně k němu a jiným rybím pokrmům patří studená omáčka zgranátových jableknaršarab. Nejpopulárnější šašlik –lulja-kabáb –je ovšem z mletého skopového masa, k němuž se přidává tuk zkurďuku(tuk ze zadní části, zvláště kolem ocasu, některých druhů ovcí). Oběd většinou končí nejoblíbenějším ázerbájdžánským nápojem: ovocným šerbetem. Nakonec se podává aromatický černýčajnebočaj z máty, vařený vsamovaru. K němu se podává zavařenina zkdoulí,fíků,melounovékůry,meruněk,třešní,višní,malin,jahod,sliv, dřínových bobulí,ostružin,vinných hroznůnebo plátků zrůží.
Nejslavnějším ázerbájdžánským vědcem je bezpochyby nositel Nobelovy cenyLev Landau. V oblasti počítačové vědy, ale i matematiky, se prosadil autor konceptu „fuzzy vědy“Lotfi Zadeh. V časech Sovětského svazu ovlivnil vývoj raketové technikyKerim Kerimov.Genrich Saulovič Altšullervyvinul metodologii inovaciTRIZ. Významným chemikem 19. století bylNikolaj Zinin. Ázerbájdžánci považují za Azera i perského učenceNaṣīr al-Dīn al-Ṭūsīho.
Ázerbájdžánská národní kosmická agentura vyslala 7. února 2013 svůj první satelitAzerSat 1na oběžné dráhu Země. Využila k tomu kosmodrom Kourou naFrancouzské Guyaně. Satelit pokrývá Evropu a významnou část Asie a slouží k šíření televize, rozhlasu i internetu.
Kavkazská oblast jeseizmickyneklidná (jak dokázalo napříkladzemětřesení v Arménii roku 1988), a tak se ázerbájdžánská věda věnuje velmi intenzivně předpovědímzemětřesenía návrhům budov odolných vůči otřesům. Největších úspěchů v tom dosáhl seismologElchin Chalilov.
Nejvýznamnějším představitelem humanitních a sociálních věd je politolog a analytikSvobodné EvropyMirza Khazar, jenž rovněž proslul novým překlademBibledo ázerbájdžánštiny.
Ve sportu se Azerové mohou pochlubit slavnou zápasnickou školou. Zlatou olympijskou medaili v zápase získaliŠarif Šarifov,Togrul Asgarov,Namig AbdullajevaFarid Mansurov.Rovšan Bajramovmá dvě stříbra. Takéjudosi Kavkazané dobře osvojili, olympijské zlato v této disciplíně majíElnur MammadliaNazim Hüseynov.Dalšímúpolovým sportem, který se v Ázerbájdžánu dobře uchytil, jetaekwondo, v němž získal olympijské zlatoRadik Isajev.Pro samostatný Ázerbájdžán vybojovala vůbec první zlatou olympijskou medaili střelkyněZemfira Meftahatdinova. AzerHossein Rezazadehmá dvě olympijská zlata vevzpírání, ovšem vybojovaná v íránské reprezentaci,stejně je na tomteakwondistaHadi Saei. VolejbalistkaInna Ryskalovámá také dvě olympijská zlata, ale z časů Sovětského svazu. V roce 2000 byla uvedena do Síně slávyMezinárodní volejbalové federace.
Vefotbalové reprezentaci SSSRse nejvíce prosadilAnatolij Baniševskij, držitel stříbra zmistrovství Evropy roku 1972.Ali Daeívytvořil v dresu Íránu rekord v počtu branek vstřelených za národní mužstvo. Fotbalový rozhodčíTofik Bachramovsehrál slavnou roli při finálemistrovství světa roku 1966.Qarabağ FKse stal prvním ázerbájdžánským fotbalovým klubem, kterému se v sezóně 2017/18 podařilo postoupit do skupinové fázeLigy mistrů UEFA.
Nejznámějším ázerbájdžánským basketbalistou jeJaycee Carroll, vítězEuroligy. Slavnou šachovou školu reprezentujíŠachrijar Mamedjarov,Tejmur RadžabovčiVugar Gašimov. V Baku se narodil i legendární šachistaGarri Kasparov. V Krystalové hale byla roku 2016 uspořádána42. šachová olympiáda.
Na evropské poměry poměrně neobvyklý krok učinila ázerbájdžánská vláda v letech 2013–2015, kdy se stala oficiálním sponzorem španělského fotbalového klubuAtlético Madrid, který pak nosil na dresu logoAzerbaijan – Land of Fire. Šlo o státní marketing formou, již jinak zatím využívají většinou jen obchodní společnosti.
Mimořádně populární je v Ázerbájdžánu stolní desková hravrhcáby. Je možno ji spatřit hrát nezřídka na ulicích. Deskové hry mají v zemi tradici minimálně 4 000 let.
Od roku 2017 země pořádá závodformule 1Grand Prix Ázerbájdžánu, a to na okruhuBaku City Circuit, jenž byl postaven v roce 2016.Architektonicky pozoruhodným dílem jeOlympijský stadionv Baku otevřený v roce 2015, jenž sloužil jako ústřední dějištěprvních Evropských her.Hostil jedno čtvrtfináleMistrovství Evropy ve fotbale roku 2020, v němž se střetloČeskosDánskem. V květnu 2019 se zde hrálo fináleEvropské ligy UEFA.