Skořice

Skořiceje aromatická kůraskořicovníků, stálezelených tropických stromů.
Je i léčivá, vyrábí se z nísilice,tinktury,olej. Má kořenně nasládlou chuť a příjemnou vůni, které jí dává zejména obsažená sloučeninacinnamaldehyd.Působí na chuť k jídlu, celkově osvěžuje a podporuje trávení.
Skořicovníky patří do čeledivavřínovité(Lauraceae). Nejdůležitější z produkčního hlediska jsou skořicovník ceylonský a čínský.
Skořicovník ceylonský(Cinnamomum zeylanicum) pochází zeSrí Lanky(ostrovCeylon), pěstuje se však i v jiných tropických oblastech. První úroda se sklízí dva až tři roky po vysazení.
Cejlonská skořice je považována za tu nejkvalitnější (z toho nejlepší je z kůry osmiletých keřů). Je silně aromatická.
Kůra po usušení tvoří charakteristické tenké svitky, okraje se svinují dovnitř, takže vznikají jakési dvojruličky.
Skořicovník čínský(Cinnamomum cassia) pochází zBarmy, pěstuje se v jižníČíně,ThajskuaIndonésii. Skořice z tohoto stromu se využívala již vestarověku(ve starověkémŘecku).
Rostlina může dosáhnout výšky přes 10 metrů, ale na plantážích se řeže a udržuje se na zhruba dva metry vysoký keř. Kůra čínského skořicovníku je hrubší, má červenější barvu a po usušení tvoří pouze žlábkovité trubky nebo pruhy. Skořicovník čínský poskytuje též sušené plody, které jsou známé jako „květy kassiové“ a využívají se jakokoření.
Ze skořicovníku se využívá sušená vnitřní část kůry bohatá nasilice. Z listů, větví i květů se získává skořicový olej. Skořicovník nachází uplatnění v mnoha průmyslových odvětvích:
v potravinářství– ve většině zemí se používá prášková skořice, která se přidává zejména do sladkých pokrmů, do pečiva a cukrářských výrobků, při zavařování ovoce. Může se však používat i skořicová kůra vcelku (např. vIndiise smaží v horkém oleji). Do masitých pokrmů se přidává skořice v asijské, latinskoamerické, arabské i španělské kuchyni.
(Někdy uváděnýbenzoát sodnýnení obsahová látka, ale metabolit.)
Svůj původ má skořicovník vAsii, kde se používal jako koření i lék. Nyní jej najdeme nejen na plantážích v celém tropickém a subtropickém pásmu jihovýchodní Asie, zejména vIndonésii, ale i naSeychelských ostrovechaMadagaskarunebo na americkém kontinentu (např.Brazílie).
Plantáže skořicovníků bývají poblíž vodních toků, protože tyto rostliny potřebují hodně spodní vody.
Zmínky o skořicovníku pochází již zČíny4000 let před n. l. Jako léčivo i aromatickou přísadu ji používali staříEgypťané.
Také ve starověkémŘeckubyla skořice známá a Řekové přikládali jejím léčebným účinkům velký význam, avšak nevěděli, odkud pochází. I sámAristotelesse domníval, že ji z neznámých zemí přinášejí obrovští ptáci, jimž ji z hnízd s nasazením života loupí odvážní Arabové. Až jeho žákAlexandr Makedonskýpoznal skořicovník při tažení doIndie.
Skořice byla vzácná a drahá, a tak se o ni vedlo mnoho bojů. Na západě byla dříve známá pouze skořice čínská. Od16. stoletíse díkyobjevitelským cestámzačíná dovážet i ceylonská. V r.1580ovládliCejlonPortugalci, kteří tvrdě utlačovali místní obyvatele, aby zajistili Evropě dostatek skořice. Od r.1632se stále více na Cejlonu začínají prosazovatNizozemci, kterým se podařilo zavést monopol na cejlonskou skořici. Později přenesli její pěstění také do Indonésie, která je dodnes jedním z jejích největších producentů.
V českých zemích byla skořice známa od15. století.