Vihorlatské vrchy

Vihorlatské vrchy(někdy též zkráceněVihorlat) (ukrajinskyВигорлат,Vyhorlat)jepohořínavýchodnímSlovenskus malým přesahem na územíUkrajiny(chrebet Čantoš).Táhne se severozápadně-jihovýchodním směrem odHumennéhokUžhorodu. Jeho nejzápadnější část,Humenské vrchy, je ohraničena tokemLaborce. Na severu přechází vBeskydské podhůří(údolíCirochyaUblianky,Ublianska pahorkatina). Na východě ho ohraničuje řekaUžzhruba v úseku mezi Užhorodem a obcíMalyj Bereznyj. Na jihu přechází vPodvihorlatskou pahorkatinu, součástVýchodoslovenské pahorkatiny, s vodní nádržíZemplínská šírava.
Na území Vihorlatu se rozprostíráChráněná krajinná oblast Vihorlat.Turistyje pohoří vyhledáváno pro svoji relativní nedotčenost. Vyskytují se zde vzácné druhymotýlů, jakootakárek ovocný, ale i jiná pozoruhodnáfauna.
NejvyššímvrcholemjeVihorlat, vysoký 1076 m.
Vihorlatské vrchy na jihu a západě hraničí sVýchodoslovenskou pahorkatinou, na severu sBukovskými vrchy,Laboreckou vrchovinouaBeskydským Predhorím. Pohoří Vihorlat prudce vystupuje zVýchodoslovenské nížiny. Zatímco okrajové části Východoslovenské nížiny dosahují 250–300 m n. m., Vrcholové části Vihorlatu přesahují 1000 m, čímž vertikální převýšení dosahuje až 800 metrů.
Mladovulkanické pohoří na Slovensku vznikaly koncemtřetihor, vneogénu, kdy došlo k rozsáhlé sopečné činnosti. Na Vihorlatu se začala sopečná činnost později, asi před 15 mil. let, a váže se na vznik hlubinných zlomů, které otevřely vstupní cestymagmatu. Nazlomechtohoto systému se nacházejí všechny významnější vulkanické centra pohoří – uMorského oka, v závěrech potoků Porubský a Sokolský, na vrchuVihorlatua na vrchuKyjova. Nejvyšší hory pohoří, jako je Vihorlat, Veľká Trestia, Motrogon, Ščob, Veža a jiné, vznikaly v poslední etapě vulkanickou činností zhruba před 9 mil. let a jsou tvořeny převážněandezity. Finální vulkanismus (vznikčediče) se na Vihorlatu neprojevil. Sopečné hmoty vzniklého pohoří překryly zejména části druhohorbradlového pásma,Magurského flyšeaneogenníchsedimentů.
Sopečná činnost na Vihorlatu se odehrávala převážně v poklesávajícím území a pouze v pozdějším období bylo celé pohoří vyzdviženo vysoko nad své okolí. V důsledku toho se na většině území nesetkáváme s typickým vulkanickým reliéfem, jako jsou sopečné kužely apod., ale vyskytují se zde převážně erozní-zlomové formy s projevemstratovulkanickéstavby.
Přestože Vihorlat patří k nejmladším pohořím, jeho povrch je značně destruovaný. Původně vyšší hory se vlivem eroze a častých rozsáhlých sesuvů postupně zmenšovaly. Četné svahové toky odnášely půdotvorných materiál a na základnách svahů vytvářely mohutné náplavové kužele. Odkryté lávové proudy se rozpadaly na velké kamenné bloky a kamenná moře.
Andezitybudující hřeben pohoří vytvářejí dobré podmínky provsakovánívod. Povrchová voda se na mnoha místech vsakuje podélzlomovýchlinií. Na povrch vystupují mnohé z nich na styku s méně propustnýmipyroklastikynebopaleogennímihorninami..
VrcholyVihorlatských vrchů nad 800 m n. m.:
Sedlave Vihorlatských vrších:
JezeraVihorlatských vrchů:
Chráněná územíVihorlatských vrchů:
Dřevěné kostelíkyve Vihorlatských vrších:
Lesy Vihorlatu byly zařazeny podle převažujících funkcí do tří kategorií:
Na poměrně krátkém úseku z Remetské hamrů a ze Sninských rybníků překonáme výškové rozpětí 700–800 m. Změní se klima z mírně teplé a mírně vlhké (teploty 5–7 °C, srážky 700–800 mm) na klima mírně chladné až chladně horské (teploty 4–5 °C, srážky 800–1000 mm). Vlivem klimatu a jiných půdotvorných činitelů, hlavně geologického podloží a členitého reliéfu, mění se půdní poměry, což v konečném důsledku je určujícím prostředím pro výskyt, rozšíření a vegetační stupňovitost lesních společenství této oblasti.
Málo změněné rostlinné fytocenózy a vliv nedaleké Východoslovenské nížiny a Východních Karpat se projevují i ve složení živočichů na Vihorlatu. Otevřenou krajinu pronikají z jihu teplomilné stepní živočichové, které se zde setkávají s horskými druhy Karpat. Z východokarpatských druhů žijí v pohoří některé měkkýši, žížaly a mnohonožky.
Z chráněných druhů hmyzu žije v lesích Vihorlatu např.tesařík alpskýanosorožík kapucínek. Zmotýlůje známý hlavněbělásek horský(Pieris bryoniae vihorlatensisMoucha,1956) aperleťovec východní(Argynnis laodicae). Z obojživelníků se zde vyskytují všechny druhy slovenskýchmloků. Z plazů je hojnáužovka stromová. Jedovatá zmije je v pohoří velmi vzácná. Ve větších bystřinách žijepstruh potoční, ale imihule karpatská.
Z ptáků jsou významnými hnízděním na Vihorlatu obě slovenské největší sovy,výr velkýapuštík bělavý, dáleorel křiklavýa v podhůří dáleslavík tmavý.
Z drobných savců je pozoruhodný zejména výskythraboše mokřadního,netopýra stromovéhoarejska horského. Velkým přírodním bohatstvím lesů Vihorlatu je přítomnost velkých a vzácných šelem jako jevlk obecný,rys ostrovid,kočka divokáavydra říční. V posledních letech byl pozorován návratmedvěda hnědého.
Říční síť Vihorlatu svou složitostí plně odpovídá konfiguraci terénu. Celé území patří doúmoříČerného mořea je odtokem povodíTisy, do kterého patří i soustavaBodrogu. Bodrog vzniká soutokem řekOndavaaLatorica. Severovýchodní část CHKO Vihorlat odvodňuje řekaCirocha, která vytváří povodí s plochou 500 kma po 50,6 km se uHumennéhovlévá doLaborce. Z východně exponovaných svahů Vihorlatu stékají významnější toky jakoLuh, potokSavka,Strihovský potoka další. Říční síť centrální části tvoří říčkaOknas přítokySkalný potok,Ceremosna,Barlahov potok,LysakaRybnička. Největší průtoky jsou zaznamenány v jarních měsících, nižší v letním a zimním období s mírným zvýšením na podzim.
V komplexu vulkanického pohoří Vihorlat mají významné postavení jezera. Tvoří jedinečnou ukázku vzniku a postupného zániku jezer. Největší jeMorské oko, dříve nazývanéVelké Vihorlatské jezero. Západně od Morského oka ve výši 727 m ležíMalé Morské oko, dříve nazývanéMalé Vihorlatské jezero. Severně odMotrogonuse nacházejí další jezera. Nejvýznamnější je z nich jezírkoKotlík, ležící ve výšce 850 m. Další jezera se nacházejí v severní části CHKO a jsou v různém stupni zániku. Nejvýznamnější z nich je zanikající jezeroPodstavka, ohraničené andezitových svahy. Nad Podstavkou je další zanikající jezero – rašeliniště Hypkania. Vývojově nejmladší slatinný-rašelinní typ jeĎurova mláka. Na ploše rašeliniště je celá řada slatinných a rašelinných společenství, které mají z fytocenologického a fytogeografického hlediska velký význam. Kromě uvedených jezer se v pohoří Vihorlatu nacházejí mnohé další, jejichž vnější obrys je již jen těžko rozeznatelný a proces jejich zániku lze pokládat za ukončený.
Vihorlat patří v současnosti mezi významné lokality akumulace povrchových a podzemních vod. Tento fakt byl potvrzen už i v minulosti Nařízením vlády tehdejší SSR ze6. února1987o přirozené akumulaci vod v pohoří Vihorlat.
V období před pár stoletími pohoří Vihorlat pokrývaly přírodní lesy (pralesy), v nich společenstva rostlin a živočichů byly dlouhým vývojem přizpůsobeny společnému životu v určitých podmínkách prostředí, které se navzájem ovlivňovaly a tvořily s prostředím nedílný celek. Takový les měl stále dřevinná složení, byl odolný proti nepříznivým biotickými a abiotickými vlivem prostředí, měl příznivé vodohospodářské i klimatické účinky, byl zdravý, krásný a nepotřeboval lidskou péči.
Zatímco byla společenská výroba na nízkém stupni vývoje, poskytoval přírodní les původním obyvatelům vše, co z něj pro svou hospodářskou činnost potřebovala společenská výroba, která se však stále zvyšovala. Vedle dřevě pro stavební účely a palivo se zvyšovaly potřeby dřeva pro hornictví, hutnictví, sklářství, a tak tlak na přírodní lesy Vihorlatu narůstal. Výrazně se projevil v dobře přístupných níže položených porostech, kde přírodní lesy vystřídaly lesy hospodářské s původním dřevinným složením nebo osázené nepůvodními dřevinami Vihorlatu, např. smrkem.
Poměrně dlouho zůstaly nedotčené přírodní lesy v těžko přístupných vrcholových částech pohoří. Ojedinělá namátková těžba na stavební účely a palivo, pálení dřevěného uhlí, hlavně z bukového dřeva, výroba potaše a podobně nebyly ještě významným zásahem do přirozené struktury lesních porostů.
18. a 19. století se vyznačuje všeobecným nedostatkem dřeva. Po vyčerpání zásob v níže položených porostech Vihorlatu začíná se nápor i na do té doby nepřístupné porosty, hlavně poté, kdy zdejší lesy přešly do majetku rodin Széchenyi-Vanderbiltovců. Vybudováním lesní železničkyRemetské Hámre–Morské okose začaly přírodní lesy v jejím přilehlých částech intenzivně přeměňovat na hospodářské lesy, kde se sice původní dřeviny přirozenou cestou obnovili, ale přírodní lesy se zachovaly pouze na extrémních stanovištích na malých plochách.
Napoleonské válkyna začátku19. stoletípřinesly konjunkturu železářského průmyslu. Prudké nárůst cen železa a železářských výrobků bylo podnětem pro zakládání nových hamrů, hutí a železáren. Největší význam mezi nově založenými menšími železárnami měli železárny vZemplínskýchaRemetskýchHamrech. Podnět k založení Zemplínských hamrů dalŠtefan Rholl, který sem přišel zeSpišea který dal hledat v pohoří Vihorlatuzlatoastříbro. Výsledkem hledání bylaželezná rudaasilikátyna severozápadním úpatí Sninského kamene. Průzkum v lese dělal Hutman, který ukazoval, kde se má začít kopat štola. Nejdříve se vykopali velké jámy a pak se z boků těžila železná ruda. Vzniklé jámy se zasypávali hlušinou. V lese se těžila i troskotvorná přísada. S těžbou rudy se tu přestalo až kolem roku1904.
Kromě rudních žil poskytl třetihorní vulkanismus naSlovenskuinerudné suroviny. Na Vihorlatu jsou nejrozšířenější a nejpoužívanějšíandezit. V současnosti se těží v lomu vZemplínských Hámrech.
Práce v lese již v minulosti byly prostorově velmi rozptýlené. Ještě do druhé světové války byla na území pohoří Vihorlat poměrně řídká síť lesních cest. Vytěžené dřevo se z porostů přibližovalo gravitačně nebo pomocí tažných zvířat a odváželo se na vozech po známých formanských cestách. Formanské cesty byly částečně zpevněné úzké lesní cesty, které nenarušovaly charakter krajiny a nevyžadovaly kácení širšího průseku v lesních porostech. Zvýšený požadavek na dřevní hmotu zvyšovala nároky i na její dopravu. Starý způsob dopravy pomocí koňských spřežení této požadavku již nestačil.
V roce1906postavili v údolí říčkyOknanadRemetskými Humramitehdejší majitelé lesů „železničku“ s dřevěnými kolejnicemi. Vozíky na dopravu dřeva tahali koňské spřežení. V roce1924postavili úzkokolejnou železničku s rozchodem 760 m. První trasa úzkokolejky vedla z lesního úseku Múr podVihorlatpřesPorubuaJovsudoMichalovců. Po železničce dopravovali dřevo, vypálené uhlí a železářské výrobky. Železnička byla využívána i na dopravu místní šlechty a inteligence, která podnikala výlety do lesů Vihorlatu. V roce1939postavili novou trasu železnice která vedla zMorského okapřesRemetské HámredoNižné Rybnice. Prázdné vagóny na dopravu kulatiny, stejného dřeva jako i vagón na dopravu lesních dělníků směrem nahoru táhla lokomotiva poháněná parou. Později parní lokomotiva byla nahrazena lokomotivou na naftový pohon. Ložené vozy směrem dolů se pohybovaly vlastní energií. Během celé trasy byly vagóny mechanicky brzděny stálou obsluhou. Na trati bylo několik výhybek a nákladních ramp. Na dopravu v nepravidelných intervalech byla používána i lesní „drezína“. Hlavním strojvedoucím tzv. „mašinistom“ na traseRemetské Hámre–Morské okobyl Anton Kudelas.
Kvůli svozu dřeva byla na severní straně Vihorlatských vrchů postavena v letech 1913 - 1928Sninská úzkokolejka, která začínala ve městěSnina.Podobně vedla po východní části Vihorlatských vrchůStakčínská úzkokolejka, která byla postavena v letech 1913 - 1926 a končila veStakčíně.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuVihorlatské vrchyna slovenské Wikipedii.