Pitovití

Pitovití(Pittidae) jsoučeleďpěvců, jež se vyskytuje vAsii,AustralasiiaAfrice. Existuje více než 40 druhů pit, které jsou si podobné vzhledem i chováním. Pitovití představují starosvětské zástupce podřádukřikavía jejich nejbližšími příbuznými jsou ptáci z čelediCalyptomenidae(česky loboši). Pitovití původně tvořili jediný rod, ale moderní systematika je dělí do tří rodů:Pitta,ErythropittaaHydrornis. Představují středně velké pěvce, na délku měří 15 až 25 cm, tělo je zavalité, se silnými a dlouhými končetinami. Vyznačují se velmi krátkým ocasem a mohutným, mírně zahnutým zobákem. Mnoho z nich má pestře zbarvené opeření.
Většina pitovitých žije vtropech, několik druhů se vyskytuje i vmírnémpásu. Většinou žijí v lesích, ale některé přivykly životu vkřovináchamangrovech. Pohybují se většinou na zemi, žijí hlavně samotářsky a potravu hledají na vlhkých lesních půdách. Živí sežížalami,plži,hmyzema jinými bezobratlými, ale i drobnými obratlovci. Jsoumonogamní, samice snášejí až šestvajec, která ukládají do velkého klenutéhohnízdana stromě nebo keři, někdy i na zemi. O mláďata se starají oba rodiče. Čtyři druhy pitovitých jsoutažné, několik dalších pak částečně tažných, i když jejich migrace jsou jen málo prostudovány.
Hlavní hrozbou pro pitovité je úbytek stanovišť v podobě rychlého odlesňování, navíc jsou cílem odchytu pro obchod s klecovými ptáky. Pro své pestré opeření a obtížnou pozorovatelnost jsou oblíbené mezipozorovateli ptáků.
První vědecky popsanou pitou se stalapita devítibarvá(Pitta brachyura), již popsal a ilustroval anglický ornitologGeorge Edwardsv roce 1764.Carl Linnétento druh zařadil do svého revidovaného 12. vydání dílaSystema naturae(1766–1768), přičemž pita spadala do čelediCorvidaea nesla vědecké jménoCorvus brachyurus.O deset let později pitu devítibarvou spolu s dalšími třemi druhy pit přesunulStatius Müllerdo čeledidrozdovitých(Turdidae) a roduTurdus.V roce 1816 francouzský ornitologLouis Vieillotzavedl nový rodPitta,jehož jméno je odvozeno odtelugskéhoslovapitta, což v překladu znamená „malý pták“.
Počet rodů pitovitých v průběhu historie značně osciloval, od jediného rodu až po vícero rodů. Teprve analýzajaderné DNAz roku 2006, jež zahrnovala většinu zástupců čeledi, prokázala existenci tří hlavníchkladůpitovitých a na základě této studie byly pity rozděleny do tří rodů. První klad, jehož zástupci nesou rodové jménoErythropitta, zahrnuje vesměs malé ptáky s krátkými ocasy, výraznými karmínovými nebo červenými znaky na spodních partiích a zelenavými nebo modravými zády. Druhý rod,Hydrornis, zahrnuje asijské druhy. Morfologicky se tito ptáci často liší, nicméně jako jediné pity vykazujípohlavní dimorfismusv opeření a vyznačují se rovněž kryptickým opeřením u nedospělých jedinců. Do tohoto rodu je klasifikována ipita ušatá, jež byla pro své zjevně primitivní znaky často řazena do vlastního roduAnthocincla. Třetí rod,Pitta, je nejrozšířenější a zahrnuje mimo jiné všechny stěhovavé druhy. Je možné, že mnoho ostrovních forem pitovitých pochází z podobných stěhovavých předků.Toto rozdělení na tři rody uznává většina taxonomických autorit.
Následující seznam 44 druhů pitovitých vychází z publikaceBirds of the World: Recommended English Namesod Mezinárodní ornitologické unie.
Za taxonomickou autoritu, jež zavedla čeleď pitovitých, je pokládán buďto anglický ornitologWilliam John Swainson(1831), anebo francouzský ornitologCharles Lucien Bonaparte(1850). Ačkoli Swainson jako první operuje s termínemPittae, podle názorů některých biologů, jako je americký ornitolog Storrs Olson, nejde o snahu zavést vědecké jméno, pouze omnožné číslo.V rámci vnější systematiky je čeleď pitovitých řazena do řádupěvců, podřádukřikavých(Tyranni) a skupinyEurylaimides. Ta zahrnuje loboše z čeledíEurylaimidaeaCalyptomenidae,pitovcovité(Philepittidae) apipulkovce širokozobéhozmonotypické čelediSapayoidae (jediný americký zástupce skupiny). Co se týče příbuzenských vztahů, podle studie z roku 2006 jsou pitovitísesterskou skupinouvůči lobošům a pitovcům, přičemž původ celé skupiny Eurylaimides autoři hodnotí jako asijský.
Dvě studie DNA z let 2015 a 2016 došly k odlišným závěrům a zjistily, že Eurylaimides zahrnuje dva klady, přičemž pitovití tvoří klad s loboši z čeledi Calyptomenidae (rodySmithornisaCalyptomena). Studie z roku 2016 také zpochybnila dřívější tvrzení o původu skupiny a dospěla k závěru, že křikaví Eurylaimides se rozšířili z Afriky, s pipulkovcem jakožto sesterským taxonem vůči všem ostatním známým čeledím. Pity se od dvou rodů lobošů vydělily v průběhu oligocénu před 24 až 30 miliony let. K diverzifikaci pitovitých ve Starém světě tedy došlo téměř 15 milionů let před příchodem pozemníchzpěvných(Passeri), což jim umožnilo obsadit příslušnéniky. Naopak přítomnost specializovaných zpěvných v Austrálii zřejmě zabránila větší diverzifikaci pitovitých na tomto kontinentu.
Pity jsou malí až středně velcí ptáci, nejmenším zástupcem jepita bornejská(Erythropitta arquata), jež měří 15 cm, zatímcopita modropláštíková(Hydrornis caeruleus) může měřit až 29 cm. Hmotnost se pohybuje od 42 do 210 g. Pity mají podsaditá těla s tlustými holeněmi (resp. tibiotarsy) a dlouhými chodidly. Zbarvení končetin se může výrazně lišit i v rámci jednoho druhu. Je možné, že podobný znak je výsledkempohlavního výběrua samice na základě něj posuzují kvalitu potenciálního partnera. Křídla jsou vybavena deseti ručními letkami, jež jsou obecně zakulacené a krátké; u čtyř stěhovavých druhů jsou křídla o něco špičatější. Předloketních letek je devět, desátá zůstává pouzerudimentární. Pity jsou obecně zdatnými letci, přesto se ale zdržují převážně na zemi a létají jenom zřídka. Ocas je krátký až velmi krátký, kryje jej dvanáct per.Lebka se ve srovnání s lebkami ostatních pěvců vyznačuje velkýmispánkovými jamkami.
V porovnání s většinou ostatních lesních druhů ptáků mají pity často pestré opeření. Pouze jeden druh,pita ušatá(H. phayrei), se vyznačuje nevýrazným zbarvením, a to u obou pohlaví. RodHydrornis, kam se pita ušatá řadí, zahrnuje mimo jiných druhů ipitu nepálskou(H. nipalensis),pitu indočínskou(H. soror) apitu rezavohlavou(H. oatesi), přičemž všechny tyto tři druhy mají taktéž spíše tmavší, méně výrazné opeření. Samci i samice pit si bývají svým zbarvením velmi podobní. U roduHydrornisse však objevujepohlavní dimorfismus, kdy peří samic není natolik výrazné jako v případě samců. U většiny zástupců čeledi se jasnější barvy rozvíjejí spíše na spodní straně těla, přičemž světlé, barevné plochy peří na kostřeci, křídlech a ocasních krovkách mohou pity v případě potřeby skrýt. Tato schopnost představuje ochranu proti predátorům; pity, jakožto ptáci žijící v podrostu, jsou nejohroženější napadením shora. Pouze čtyři druhy pitovitých mají svrchní stranu těla světlejší.
Pity se vyskytují v Asii, Austrálii a Africe.Obecně to jsou ptáci tropických lesních a křovinatých oblastí, kteří tráví značnou část života na zemi. Většina druhů vyžaduje zalesněné areály s bohatým podrostem a podestýlkou, často navíc žijí v přítomnosti vodních toků. Některé druhy obývají bažiny a bambusové lesy apita pobřežní(Pitta megarhyncha) je přizpůsobena životu vmangrovníkových porostech. Několik druhů vyžaduje ke svému životu výhradně nížinné lesy. Například australskápita duhová(P. iris) obývá pouze regiony nepřevyšující 400 m. Jiné pity se mohou vyskytovat i v mnohem vyšších nadmořských výškách, například pita rezavohlavá byla nalezena až do nadmořské výšky asi 2 600 m. Upity hnědokorunkaté(P. nympha) se výškové preference liší v závislosti na regionu, který obývá: naTchaj-wanuse vyskytuje až do výšky 1 300 m, vJaponskuse však zdržuje v nižších nadmořských výškách. Kromě přirozených biotopů mohou pity využívat i oblasti pozměněné člověkem. Například migrujícípity modrokřídlé(P. moluccensis) apity kápové(P. sordida) využívají parky a městské zahrady vSingapuru.
Největší druhová diverzita pitovitých je vjihovýchodní Asii. Ze všech tří známých rodů jsou nejrozšířenější zástupci roduPitta. Z tohoto rodu pocházejí dva druhy vyskytující se v Africe,pita africká(P. angolensis) apita konžská(P. reichenowi), a také nejseverněji žijící druh (pita hnědokorunkatá) a nejjižněji žijící druh (pita hřmotivá, odb.P. versicolor). Do tohoto rodu patří i někteří vzdáleně rozšíření ostrovní endemité, včetněpity černolící(P. anerythra), jež je endemitemŠalomounových ostrovů. Pity z roduErythropittase vyskytují převážně v Asii, přičemž jeden druh,Erythropitta macklotii, obývá i severAustrálie. Pity roduHydrornisjsou výhradně asijské.Některé pity mají velký areál rozšíření, například pita kápová se vyskytuje odNepálupoNovou Guineu. Jiné pity mají areál výskytu mnohem menší. Ohroženápita nádherná(P. superba) je endemitem malého ostrovaManus, jenž je součástíAdmiralitních ostrovů.
Migracepitovitých jsou málo probádány a jejich studium je velmi obtížné.Ani studie založené nakroužkovánínepřinesly o migraci pit příliš mnoho nových poznatků. V jedné studii naFilipínáchbylo okroužkováno 2 000pit červenobřichých, nicméně pouze deset ptáků se podařilo znovu odchytit, z toho pouze jeden z těchto odchytů nastal více než dva měsíce po prvním odchytu. Pouze čtyři druhy pit jsou zcela nebo převážně tažné, všechny pocházejí z roduPitta. Jde o druhypita devítibarvá(P. brachyura), pita angolská, pita hnědokorunkatá a pita modrokřídlá. Kromě těchto čtyř druhů migruje i severní poddruh pity kápové. Ostatní druhy pitovitých mohou provádět menší nebo lokálnější, stále málo prostudované migrace v rámci svého areálu výskytu,včetně pity hřmotivé v Austrálii.Migrace pitovitých probíhají zřejmě v noci. Pity táhnou v nepočetných volnýchhejnech, která každoročně využívají stejné tahové zastávky k odpočinku a hledání potravy.
Zatímco většina druhů migruje přes pevninu, pita hnědokorunkatá migruje přes otevřené moře. Při migraci z Vietnamu na Borneo může urazit až 1000 km během jediného nepřetržitého letu.
Pitovití jsou denní ptáci, avšak často se zdržují v tmavších částech lesa, kde hledají svou dobře schovanou kořist. Žijí skrytě, nicméně reagují na nahrávky svého zpěvu. Jedná se vesměs o solitérně žijící ptáky; dokonce i vztahy mezi rodiči a nedospělými ptáky se většinou omezují pouze na krmení. Jedinou výjimku z jejich samotářského způsobu života představují malé skupinky, jež pity vytvářejí v době tahu.
Pitovití jsou silněteritoriálníptáci, jejich hájená území mají rozlohu od 0,3 ha u pity angolské až po 10 ha u pity duhové. V zajetí se projevují velmi agresivně, napadají jiné druhy, a dokonce i zástupce stejného druhu; podobné chování však nebylo ve volné přírodě pozorováno.Pity na okrajích svých teritorií předvádějí ritualizovaná obranná chování, přímý střet mezi dvěma jedinci byl však zaznamenán pouze jednou. Příklady podobného chování lze demonstrovat na pitě duhové, jež se snaží svého soka vypudit postojem, při kterém se s narovnanýma nohama sklání a vydává mručivé zvuky. Podobné projevy doplňují pity pravidelným teritoriálním voláním.Tato volání mohou být velmi častá a podobné chování může představovat až 12 % denní aktivity ptáka.Tažné druhy brání teritoria na hnízdištích i zimovištích.
Zpěv pitovitých je zpravidla krátký, s jednoslabičnými nebo dvojslabičnými zvuky, často flétnovými nebo bzučivými. Ozývají se obě pohlaví, a to po celý rok.U jednoho druhu,pity nížinné(E. ussheri), byl v roce 2013 popsán i mechanický zvuk vydávaný za letu, pravděpodobně prostřednictvím mávání křídly.
Hlavní složku jídelníčku pitovitých tvořížížaly, hojně zastoupeni jsou rovněžplži. V suchých podmínkách, kdy se žížaly stahují hlouběji do půdy, se pity přeorientovávají i na širokou škálu další bezobratlé kořisti, včetně mnoha skupin hmyzu, jako jsoutermiti,mravenci,brouci,polokřídlíamotýli. Lovit mohou i sladkovodníkraby,stonožky,mnohonožkynebopavouky. Některé druhy, jako je pita hnědokorunkatá a pita duhová, mohou přemoci i drobné obratlovce, jako jsouscinkovití,žábya někteříhadi.Pita hnědokorunkatá pojídá irejsky.Existují také záznamy o tom, že některé pity konzumují i určitou část rostlinné složky, například plody palem roduCarpentarianebo semenakukuřice.
Potravu hledají odhrnováním podestýlky pomocí rychlých pohybů zobáku. Byly také pozorovány pity, jak svými zobáky propichují vlhkou půdu, v níž pátrají po žížalách. Pitovití mají dobře vyvinutý čich, jenž jim pravděpodobně umožňuje tímto způsobem žížaly vyhledávat. Tuto domněnku podpořila studie, která zjistila, že pita devítibarvá má největšíčichový bulbusz 25 zkoumaných pěvců.Minimálně osm druhů pit používá k získávání potravy primitivní nástroje, a sice kameny, které pity používají jako kovadliny k roztloukání tvrdých schránek plžů.Pita duhová byla pozorována, jak za tímto účelem využívá kořen stromu.
Pity jsou monogamní ptáci, co si vehementně brání svá hnízdní teritoria. Většina druhů hnízdí sezónně, přičemž období rozmnožování v takovém případě začíná na počátkuobdobí dešťů. Výjimkou je pita nádherná z ostrova Manus, kde je dostatek vláhy po celý rok, takže tam pity hnízdí celoročně. Namlouvací rituály pitovitých nejsou příliš dobře prostudované. Například pita angolská se ale vyznačuje propracovaným tancem, při němž vyskakuje do vzduchu s nadmutou hrudí a dopadá zpět na bidlo.
Pity si staví jednoducháhnízda, mající podobu kopule s bočním vchodem. Konstrukce hnízda je stejná u všech pit. Hnízdo je velké jako ragbyový míč a obvykle je dobře maskované mezi vegetací. Může se také podobat naváté hromadě listí. Několik druhů vytváří u vchodu do hnízda jakousi „rohožku“ z větviček (někdy zdobenou trusem savců). Hnízda pity staví buď na zemi, nebo na stromech. Některé druhy hnízdí výhradně na stromech (mj. oba africké druhy), jiné hnízdí pouze na zemi, další nejsou takto vyhraněny. Na stavbě hnízda spolupracují obě pohlaví, ale většinu práce odvádí samec. Stavba nového hnízda trvá přibližně dva až osm dní; tato doba se pravděpodobně liší v závislosti na zkušenostech zúčastněných ptáků. Při každém pokusu o hnízdění si pity vytvářejí nové hnízdo,přičemž práce na stavbě hnízda pro druhou snůšku mohou začít již v době, kdy rodiče ještě krmí mláďata z předchozího chovu.
Velikost snůšky se u jednotlivých druhů liší. Pity obvykle kladou tři až pětvajec, ačkoli propitu granátovou(E. granatina) jsou typická dvě vejce, zatímco pita modrokřídlá a pita devítibarvá častěji kladou šest vajec.Druhy vystavené většímu predačnímu tlaku pravděpodobně kladou menší snůšky, protože menší počet mláďat znamená méně výprav za potravou, takže pity neupozorňují predátory na přítomnost hnízda tak často jako v případě větších snůšek.Velikost snůšky se může lišit i v rámci jednoho druhu, a to v závislosti nazeměpisné šířce. Studie pity hřmotivé, rozšířené od Nové Guineje podél východního pobřeží Austrálie, zjistila, že ptáci v tropech kladou menší snůšky než ptáci v mírnějším podnebí.Vejce pit jsou na jednom konci mírně zašpičatělá. Mívají hladký povrch, ačkoli existují výjimky (pita nádherná). Velikost vajec se u jednotlivých druhů liší, přičemž menší druhy snášejí také menší vejce. Rozdíly ve velikosti lze nicméně pozorovat i v rámci jednoho druhu, opět především v závislosti na zeměpisné šířce. Například vejce pit hřmotivých jsou menší u tropických populací.Vejce jsou obvykle bílá nebo krémová, s jemně lesklým povrchem.
Inkubujíoba rodiče po dobu 14–18 dní (typicky 14–16 dní). Mláďata se obvykle líhnou v průběhu několika dnů, nicméně u některých druhů je líhnutí synchronní. Upity thajské(H. gurneyi) po vylíhnutí mláďat rodiče zkonzumují vaječné skořápky, aby tak nedošlo ke zbytečným ztrátámvápníkupoužitého k vytvoření vajec. Není známo, zda toto chování vykazují i jiné druhy pitovitých, nicméně u ptáků obecně je podobné chování běžné. Stejně jako v případě inkubace, i péči o mláďata obstarávají oba rodiče. Ptáčata se líhnou zcelaaltriciální, neopeřená a slepá, plně závislá na rodičích, co se týče životních potřeb.Samec a samice pravidelně navštěvují hnízdo, aby mláďata nakrmili. Jedna studie pity thajské zjistila, že zkoumaný hnízdní pár uskutečnil celkem 2 300 krmných návštěv hnízda, přičemž během hnízdního období urazil odhadem 460 km.Žížaly, jakožto důležitá potrava mnoha druhů, tvoří mnohdy i dominantní složku potravy mláďat.Když jsou mláďata malá, dospělci mohou kořist předem naporcovata větší kořist, jako jsou scinkové nebo hadi, podávají pouze dostatečně vyvinutým mláďatům.
Ptáčata vylétávají z hnízd 15–17 dní po vyklubání.Rodiče se o ně nadále starají po dobu kolem 10 dní, načež dochází k osamostatnění.
Pity jsou ceněny pro své pestré opeření, a to jak ze strany místních obyvatel, tak ze strany vědců a chovatelů ptactva. NaBorneumůže dokonce tělo mrtvé pity sloužit jako hračka pro místní děti. Navzdory popularitě těchto ptáků není snadný jejich chov v zajetí, protože vyžadují velké množství prostoru, dostatek vlhkosti a vhodného druhu vegetace. Pity patří mezi velmi oblíbenou čeleď ptáků i mezi pozorovateli ptáků, především díky barevnému opeření mnohých druhů a relativní obtížnosti spatřit tyto ptáky v jejich přirozeném prostředí.
Pity, jakožto lesní ptáci, jsou zranitelné v důsledku ztráty biotopů způsobené rychlým odlesňováním. Jeden druh jeMezinárodním svazem ochrany přírody(IUCN) považován zakriticky ohrožený, tři druhy jsou hodnoceny jakoohroženéa dalších devět patří mezi druhyzranitelné. Sedm pitovitých je zařazeno na seznamtéměř ohrožených druhůa jedna pita,Erythropitta meeki, je považována za druh, o němžchybí údajepro vyhodnocení jeho stupně ohrožení (2022).
Nejohroženější pitou jepita thajská. Ta v letech 1952 až 1986 dokonce nebyla vůbec pozorována a teprve později došlo k objevení malé populace v jižním Thajsku.Tato malá populace se po svém znovuobjevení zmenšovala a v roce 2000 zahrnovala pouhých 10 párů, a druh se stal kriticky ohroženým. V roce 2003 však byla pita thajská poprvé od roku 1914 znovuobjevena také v Barmě, kde měly žít podle odhadů početné populace,díky čemuž došlo k přeřazení ptáka na seznam ohrožených druhů. Vyhodnocení Mezinárodního svazu ochrany přírody z roku 2019 nicméně upozornilo na další alarmující pokles populací vlivem bezuzdného odlesňování, s hrozbou zničení přirozeného prostředí pit v krátkodobém horizontu. Druh je od té doby opět považován za kriticky ohrožený a jeho budoucnost je nejistá.Ztráta přirozeného prostředí je v menší míře problémem i pro ostatní druhy. Rychlé tempo ztráty lesů na Borneu například posunulo pitu modrohlavou, která byla ještě v roce 1996 považována za běžný, neohrožený druh, na seznam druhů považovaných za zranitelné.
Vyjma ztráty biotopů představuje hrozbu i lov. Zatímco většinu pěvců pytláci odchytávají pro jejich zpěv, pity mohou představovat spíše vedlejší úlovek při sběru jiných druhů, anebo mohou být lapány kvůli svému atraktivnímu opeření, případně mohou sloužit i jako potrava.Na ostrově Manus místní obyvatelé uvádějí, že za vzácností pity nádherné stojí predace hady, včetněbojgy hnědé.Nicméně bojga, jejíž zavlečení je mj. naGuamuspojeno s vyhubením místního ptactva, je na ostrově Manus původním druhem, a řadí se tak pravděpodobně mezi přirozené predátory.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPittana anglické Wikipedii.