Finština

Finština(zast.čuchonština) jestátní jazykFinska, kde s ní hovoří přibližně 5 milionů mluvčích. Ve světě, zejména veŠvédskuaruskéčástiKarélie, pak finsky mluví další milion lidí. Tentougrofinský, konkrétněbaltofinskýjazyk, si i přes dlouhé soužití sindoevropskými jazykyzachoval mnohé své charakteristické rysy. Vlivgermánských jazykůje zřetelný například na systému slovesných časů (obohacení operifrastickytvořené tvary časůpředpřítomného,předminuléhoa málo užívanéhobudoucího) nebo preferování vedlejších vět před konstrukcemi snominálními tvary sloves.
První psané finské texty se objevily v16. století. První knihu vydalMikael Agricolaroku1548, a to překladNového zákona.
Až do roku1863byla úředním jazykem na finském územíšvédština. Po přechodu Finska pod vláduRuskaroku1809se ruští vládci snažili oslabit vazby na Švédsko i podporou finštiny. Od roku 1863 se mohl jazyk používat při styku s úřady. Od roku1883pak byla finština doporučena k používání na úřadech a při vydávání dokumentů. Od roku1893je finština ve Finsku zcela rovnoprávná se švédštinou.
Ve finštině je velký rozdíl mezimluvenýmapsaným jazykem. Vykání se použije jen při velmi zdvořilé konverzaci nebo projevu. Mnoho slov je v hovorové finštině odlišných. Například „já jsem“ –minä olense zkracuje namä oon, nebo „máš?“ –onko sinulla?naonks sulla?
Ve finštině jsou též stále aktivní nářečí, hlavní dvě větve jsou východní a západní.
Kroměseverogermánských jazyků, a to zejména švédštiny, měly vliv na finskou slovní zásobujazyky baltské,hansovníněmčina,ruštinaa dnes předevšímangličtina.
Finština je převážněaglutinačníhotypu. To znamená, že tvaroslovnépříponyse naslova„nalepují“, takže se tvoří tvarově různorodá slova, v nichž jednotlivémorfynesou v ideálním případě jeden význam.
Příklady:
Kromě toho jsou ve finštině běžnésloženinypodobně jako vněmčině. Výsledná slova tedy mohou být opravdu dlouhá.
Příklad:
Nejstarší vrstvu výpůjček tvoří původemstaroíránská slovaa výpůjčky zbaltských jazyků. Mnoho slov je vypůjčeno zešvédštinya to jak z historické doby, tak z doby poměrně nedávné. Mnoho slov bylo zejména v 19. století, kdy Finsko patřilocarskémuRusku, ale na východě i dříve, přijato také zruštiny. Od poloviny20. stoletíse pod vlivem zejména americké kultury přejímají slova i zangličtiny. Můžeme tedy narazit na slovotsekkaa, původně anglickéto check. Podobně jako jiné jazyky, i finština přijímá mezinárodní slova z mnoha různých, i exotických jazyků. Příkladem je poměrně mnohojaponskýchslov nebo několik výpůjček zčeštiny, napříkladrobottinebopistooli.
Ve finštině jsou již dnes patrné vlivy cizích jazyků i vintonaci. Finskou ano-ne otázku, původně na konci s klesající intonací, již mladá generace velmi ovlivněnáangličtinouv některých regionech Finska vyslovuje se zřetelným zdvihajícím se přízvukem.
V původních finskýchslovechse používajísouhláskyD,G,H,J,K,L,M,N,P,R,S,TaV(vyslovují se jako v češtině, jenSo něco více zasyčí, případně se trochu podobá českémuŠaRmá vícekmitů) asamohláskyA,E,I,O,U,Y,ÄaÖ(A,E,IaUse opět vyslovují jako v češtině,Yje jako německéÜ,Äje meziAaE,Özhruba odpovídá jehoněmeckémuprotějšku). Finská slova oplývají samohláskami. Zešvédštinyse navíc ještě přidaloÅ, které se však používá jen v původních švédských jménech. Souhlásek moderní finština přijala více, hlavněBaF. Finskáabecedatak obsahuje všechna písmenaanglické abecedy.
Zajímavostí je občasné používání hláskyŠ, které však není zahrnuto do standardní finštiny, ačkoli se používá již asi sto let. Velmi zřídka se lze setkat i seŽ. Podle přijatých zvyklostí se názvy cizích míst mají psát s těmito písmeny nebo podle anglickéortografiejako sh a zh. Diakritický zápis těchto dvou souhlásek byl vypůjčen z češtiny.
Příklady:
Pro mnoho Finů je ale nepřekonatelným problémem rozlišit mezi „C“, „Č“, „S“, „Š“, „Z“ a „Ž“ nebo dokonce mezi „B“ a „P“ či „F“ a „V“. Češi mají podobný problém při rozlišování finských samohlásek, zejména meziA,ÄaEnebo i meziUaY.
V nářečích se velmi často vůbec neobjevujeD, možné je nahrazení souhláskouR.
Ve výslovnosti se ještě objevuje nosovkaŋ, ve kterou se občas měníNaG. Podobně seMobčas mění naɱaHna ɦ.
Příklady:
Finskávýslovnostse velmi podobáčeské, ovšem zcela běžné jsou zde zdvojenéhlásky. Zdvojenásamohláskase pouze jednoduše prodlužuje (např. finská zdvojená hláskaaase vysloví jako v české „á“).
Finština však zná i dvojhlásky zesouhlásek, tzn.gemináty- např. jako vitalštině-, které se také vyslovují dlouze (jako jedna dlouhá souhláska). Obyčejně se výslovnost nebo zdvojené souhlásky popisuje jako krátké zadržení při mluvení. Uprostřed zdvojených souhlásek se nalézají švyslabik, takže je možné jejich výslovnost popsat jako náznak slabikování. Pro nerodilého mluvčího je mnohdy těžké takovou souhlásku poznat, přestože zcela mění význam slova. Možné zdvojené souhlásky jsoukk,ll,mm,nn,pp,rr,ssatt.
Příklady:
Ve vzácných případech se můžeme ve finštině setkat i s trojitými samohláskami. V tom případě se vyslovuje první dvojice odděleně od třetí samohlásky.
Příklad:
Finština má na rozdíl od češtiny mnohodvojhlásek:ai, ei, oi, ui, yi, äi, öi, au, ou, eu, iu, äy, öy, ey, iy, ie, yö, uo.
Příklady:
Ve finštině se v jednomslovusmějí současně objevit jenomsamohláskyzadnía, o, unebopředníä, ö, y. Samohláskye, ijsouneutrálnía mohou se tedy vyskytovat v jakémkoliv slově. Pokud se ke slovu, které obsahuje pouze neutrální samohlásky, přidávápřípona, která existuje jak v přední, tak v zadní variantě, přednost má přední.
Když je slovo složené z různých kratších slov, samohlásková harmonie se uplatní pro každou jeho část zvlášť. Může tedy obsahovat přední i zadní samohlásky najednou.
Samohláskovou harmonii můžeme najít i v jiných jazycích, napříkladturečtině, kde je však v poněkud odlišné formě.
Třebaže pádovépříponyjsou ve finštině téměř vždy stejné pro jakékolislovo, ke změnám dochází ve skupiněsouhlásekpřed nimi. Změna kmenové souhlásky probíhá mezi souhláskami silného a slabého stupně. Změny jsou poměrně pravidelné, takže i přes jejich větší množství a fakt, že se stupeň mění oběma směry, jsou poměrně lehce zvládnutelné.
Příklady:
Intonacevěty je většinou klesající, a to i v případě některých, takzvaných ano-ne otázek.
Přízvukje vždy na prvníslabiceslova, podobně jako včeštině. Slabý přízvuk lze vypozorovat také na třetí slabice.
Finština má zvláštní interogativnípříponu-koa její přední variantu-kö, kterou přikládá ke slovům, na které se ptá otázka, na niž je možno odpovědět „ano“, nebo „ne“. Koncovka se nepřikládá v jiných otázkách. Ano-ne otázka má klesajícíintonacipodobně jako oznamovací věta. Ve finštině nejsou ani jiné tázací věty odlišeny intonačně.
Příklad:
Na otázku „Kde je kytka?“ nelze odpovědět ano/ne.
Kromě příklonky-komá finština mnoho dalších částicových přípon. Níže jsou speciálně zmíněny přivlastňovací přípony. Vedle nich se ve finštině můžeme setkat s příponou-kinodpovídající české částici „také“ nebo-kaan, která je překládána jako „ani“. Příklonka-han/ -hänmá několik různých významů, jeden z nich zhruba odpovídá české příklonce „-pak“ (té funkčně odpovídá i finská -pa/ -pä), v jiném případě příklonka zdůrazňuje řečnickou otázku čisugestivitu.
Příklad:
Nominajsou ve finštiněpodstatná jména,přídavná jména,zájmenaačíslovky.
Ve finštině se na rozdíl odugrických jazykůnepoužívají u žádných nomenčleny.
Ve finštině se nerozlišujírody. Například z korespondence tedy nejde poznat, zda je pisatelem muž či žena. Dokonce i osobní zájmeno ve třetí osoběhänje společné pro „on“, „ona“ i „ono“, pokud jsoureferentyosoby.
Skloňováníje společné pro všechna nomina. V některých publikacích se uvádí, že existuje pouze jeden společný vzor, jiné používají systém vzorů rozsáhlý zhruba stejně, jako máčeština. Jeden z nich sestává z následujících vzorů:
Kromě těchto vzorů existuje ještě několik méně užívaných vzorů, napříkladkaunis(„krásný“), a několik desítek nepravidelných slov, třebalapsi(„dítě“) čiveli(„bratr“).
Finština užívá celkem 14pádů(někdy se uvádí 15). Systém pádů je značně odlišný od českého, jejich užití se proto někdy překládá velmi špatně. Každý pád navíc obvykle pokrývá několik funkcí. Finština rozlišuje vnější a vnitřní pády a některé pády se také mohou vázat ke konkrétním slovesům.
Jako 15. pád se někdy uvádíakuzativ, který je ale morfematickyhomonymní– vyjma osobních zájmen – s genitivem.
Tam, kde je to možné, existuje jak zadní, tak přední varianta pádové přípony, napříkladalomorfy-ssaa-ssä.
Pro běžnýobjektvevětěse podle situace používá nominativu, genitivu, akuzativu a partitivu. Zvláštní skupinu lokálních pádů tvoří šestice inessiv, elativ, illativ, adessiv, ablativ a allativ. Tři z nich (adessiv, ablativ a allativ) jsou vnější, které se používají pro otevřené prostory a povrch entit. Ostatní tři jsou vnitřní. Ty se používají pro uzavřená místa.
Komitativ a instruktiv mají až na výjimky pouze tvary množného čísla, které se používají i pro jednotné číslo. Komitativ se používá často s posesivní příponou.
Inessiv, elativ, illativ, adessiv a abessiv se mohou spojovat i se slovesy například v podobě takzvaného třetího infinitivu. Pádové přípony je možno vysledovat i v postpozicích.
Příklad:
Ve finštině se dají nalézt i zbytky prauralskéholokativu, například ve slověulkona(„venku“). Podobně se někdy považuje za podobný zbytek dalšího pádulativníkoncovka slovaulos(„ven“). Obě slova jsou dnes příslovce. Dalším pádem, který je ve finštině jen v náznacích jeprolativ, kterým vyjadřujeme české předložky „skrze“, „pomocí“ nebo „přes“, nebo jen český instrumentál. Ve finštině má koncovku-tsea najdeme ho jen v některých ustálených spojeních jakopostitse— „poštou“ nebopuhelimitse— „telefonem“. Podobně jako komitativ a instruktiv i zbytky prolativu jsou většinou jen v množném číslem. Výjimkou jsou slova končící na-i.
Použití pádů není omezeno jen na příklady uvedené v tabulce. Některá slovesa majívalencinapříklad s illativem, jiné s inessivem nebo elativem, přičemž se ve všech případech prakticky jedná o (nepřímý) objekt. Dále se některé pády používají v ustálených spojeních, například adessiv může někdy odpovídat českému instrumentálu.
Příklady:
V některých starších zdrojích se některé pády jmenují jinak, případně došlo k jejich upřesnění.
Finština nemápřivlastňovací zájmena, místo nich využívá genitivuosobních zájmen. V psané finštině je navíc ještě přivlastňovaný předmět doplněn zvláštní příponou vyjadřující vlastnictví. Taková přípona se může samozřejmě přidávat za pádové přípony. V některých případech se zájmena mohou, či přímo musejí, zcela vypouštět.
Příklady:
Finština nemá anikongruentnípřivlastňovací přídavná jména. Také místo nich využívá genetivu.
Příklad:
Podobně jako můžeme najít vzory u ohýbání substantiv, můžeme je najít i u ohýbání sloves. Jejich systém se v publikacích liší. Jeden z nich je zde:
Kromě těchto tříd je možno se setkat i s několika nepravidelnými slovesy, třebanähdä(„vidět“) neboolla(„být“)
Finština má čtyřislovesné časy
Finština nemábudoucí čas, pro jeho vyjádření se užije kontextu nebotemporálních příslovečných určení. Pomocí pádových koncovek přidávaných k odvozeninám ze sloves a k infinitivům se dá vyjádřit i průběhovost děje.
Příklady:
Záporné věty se vytvářejí pomocízáporového slovesa.
Česká záporka u sloves „ne-“ se vyjadřuje pomocí zvláštního záporového slovesa, které se pojí s významovým slovesem v participiálním tvaru.
Příklady:
Záporné věty v minulých časech se vytvářejí pomocí záporného slovesa, slovesné spony a činného minulého příčestí. Slovesná spona je buď tvořena z přítomného času slovesa „být“, nebo také činným minulým příčestím tohoto slovesa.
Příklady:
Finština používáslovesave čtyřechslovesných způsobech
První tři jsou prakticky stejné jako včeštině. Potenciálem se vyjadřuje možnost nebo pravděpodobnost. Používá se jen zřídka.
Někdy se za pátý způsob považuje eventiv, který je kombinací podmiňovacího způsobu a potenciálu. Používal se ve staré literatuře a je možné ho nalézt třeba v historickém eposuKalevala.
Příklady:
Finština má jak činný (aktivní), tak trpný (pasivní)slovesný rod. Trpný rod se využívá mnohem více než v češtině. V hovorové finštině se tvary trpného rodu někdy přenášejí i do činného rodu. Trpný rod se vytváří z kořene infinitivu přidáním koncovky-Kaan(Kpředstavuje souhlásku) v případě přítomného času a koncovek-tiinnebo-ttiinv případě minulého času. Samozřejmostí je například existence zvláštního tvaru pro podmiňovací způsob trpného rodu.
Přítomný čas trpného rodu se tvoří tak, že se k slabému samohláskovému nebo souhláskovému (pokud jej sloveso má) kmenu připojí přípona-taan/-tään. Pokud kmen slovesa končí na samohlásku-a/-ä, dochází k změně na-e. Slovesa, jejichž infinitiv končí na-da/-dä, mají příponudaan/dään. Slovesa, která mají infinitivní koncovku-la/-lä,-na/-nänebo-ra/-rä, mají příponu pasivu-laan/-lään,-naan/-näännebo-raan/-rään. Verba kontrakta, která mají v infinitivu koncovku-ta, připojují v pasivu pouze příponu-an/-änpřímo k infinitivu. Záporný tvar pasivu se utvoří z kladného pasivu odtržením koncového-an/-äna přidáním záporného slovesaei. Tudíž jsou tvary některých sloves shodné s tvary infinitivu.
Minulé pasivum se tvoří obdobně jako pasivum přítomného času. Koncovka se připojuje k samohláskovému nebo souhláskovému (pokud jej sloveso má) kmenu. Pokud se připojuje k samohláskovému kmenu s krátkou samohláskou na konci, je přípona-ttiin. V ostatních případech je přípona-tiin. Stejně jako v případě přítomného pasiva dochází ke změně samohlásky-a/-äna konci kmenu na-e. Záporný tvar minulého pasivu dostaneme odtržením-iinod kladného minulého pasiva a přidáním koncovky-u/-y. Přípony záporného minulého pasiva jsou tedy-ttu/-ttya-tu/-ty. Tento tvar je shodný s tvarem minulého pasivního participia. Verba kontrakta se na rozdíl od přítomného pasiva tvoří tak, že k souhláskovému kmeni připojíme koncovkutiin/tiin.
Tvoří se pomocným slovesemollaa tvarem minulého pasivního participia (přípony-ttu/-ttya-tu/-ty, viz minulý čas trpného rodu). Slovesoollaje v předpřítomném pasivu ve tvaruon/ei olea v předminulém pasivu ve tvaruoli/ei ollut. Slovesoollaje jen v těchto tvarech, protože trpný rod má pouze jeden tvar.
Předpřítomný čas trpného rodu:
Předminulý čas trpného rodu:
Finština nemásloveso„mít“, ale nahrazuje je, podobně jakoruština, opisem, který se asi nejlépe dá vyjádřit jako „u někoho je něco“ nebo také „na někom je něco“.
Příklad:
Příslovcese tvoří pomocí přípon zpřídavných jmenpodobným způsobem jako v jiných jazycích.
Ačkoliv finština hojně využívá pádových přípon a má celkem mnohopředložek, využívají se ipostpozice(„záložky“), které stojí vždy za slovem, ke kterému patří. (Tyto postpozice se vyskytují v dalších více než 300 jazycích.) Pojí se většinou s genetivem nebo partitivem, ale je možno nalézt i jiné kombinace.
Příklady: