Hinduismus

Hinduismusje různě definován jakoindické náboženství, soubor náboženských přesvědčení nebo praktik, náboženská tradice, způsob života nebodharma- náboženský a univerzální řád, kterým se stoupenci řídí. Jako náboženství jetřetím největším náboženstvím na světěs více než 1,2-1,35 miliardami stoupenců, označovaných jako hinduisté, kteří tak představují 15-16 % světové populace.Slovo hinduismus jeexonymum,a přestože je hinduismus označován za nejstarší náboženství na světě, mnozí praktikující označují své náboženství jakoSanátana Dharma(v sánsr: सनातन धर्म, dosl. "věčná dharma", "věčné držmo"), moderní užití, které odkazuje na myšlenku, že její původ leží mimo lidské dějiny, jak je vyjeveno v hinduistických textechDalšímendonymemjevaidika dharma,dharma související svédami.
Hinduismus je rozmanitý myšlenkový systém vyznačující se řadoufilozofiía sdílených pojmů,rituálů, kosmologických systémů,poutních místa společných písemných pramenů, které pojednávají mimo jiné o teologii, metafyzice, mytologii, védské jadžně,józe, agamických rituálech a stavbě chrámů.K významným tématům hinduistické víry patří čtyři purušárthy, správné cíle či záměry lidského života, a to dharma (etika/povinnosti), artha (blahobyt/práce), kama (touhy/vášeň) amókša(osvobození od vášní a koloběhu smrti aznovuzrození),a takékarma(jednání, záměr a následky) asansára(koloběh smrti a znovuzrození).Hinduismus předepisuje věčné povinnosti, jako jsou mimo jiné poctivost, zdržení se ubližování živým bytostem (ahinsá), trpělivost, snášenlivost, zdrženlivost, ctnost a soucit.Mezi hinduistické praktiky patří uctívání (púdža), ohňové rituály (homa/havan), recitace (praváčan), oddanost (bhakti), zpěv (džapa), meditace (dhjána), obětování (jadžňa), dobročinnost (dána), nezištná služba (sevā), pocta předkům (śrāddha), rodinné obřady, výroční slavnosti a příležitostné poutě (yatra). Spolu s praktikováním různých jógových cvičení někteří hinduisté opouštějí svůj společenský svět a hmotný majetek a věnují se celoživotnímu sannjásovi (mnišství), aby dosáhlimókši.
Hinduistické texty se dělí na šruti ("slyšené") asmṛti("vzpomínané"), z nichž hlavními spisy jsou védy,upanišady,purány,mahábhárata,rámájanaa ágamy.Existuje šest āstických škol hinduistické filosofie, které uznávají autoritu Véd, a toSánkhja,Jóga, Ňája,Vaišéšika,MimámáaVédánta.Zatímco puránská chronologie předkládá tisíciletou genealogii počínaje védskými riši, vědci považují hinduismus za fúzi či syntézubráhmanské orthopraxe s různými indickými kulturami,s různými kořenya bez konkrétního zakladatele.Tato hinduistická syntéza se objevila po védském období, mezi cca lety 500-200př. n. l. a cca 300 lety n. l.,v období druhé urbanizace a raně klasického období hinduismu, kdy vznikly eposy a první purány.Její rozkvět nastal ve středověku, s úpadkem buddhismu v Indii.
V současné době existují čtyři hlavní směry hinduismu:višnuismus,šivaismus,šaktismusa tradiceSmarta,vedle nich další menší směry jako jeajjávariuTamilů. Zdroje autority a věčných pravd v hinduistických textech hrají důležitou roli, ale existuje také silná hinduistická tradice zpochybňování autority s cílem prohloubit pochopení těchto pravd a dále rozvíjet tradici.Hinduismus je nejrozšířenější vírou vIndii,Nepálu, naMauriciua naindonéskémBali. Významné hinduistické komunity žijí i v dalších zemíchjižní Asie, vjihovýchodní Asii, vKaribiku, ve státechPerského zálivu, v Severní Americe, Evropě, Oceánii, Africe a dalších regionech.
Název pochází zperskéhoslovního kořenehindu(هندو), vsanskrtusindhu(सिन्धु), což je pojmenování řekyIndus.MuslimštíPeršanéslovemhinduoznačovali nemuslimské obyvatelstvo, žijící za řekouIndus. Je to v principu podobné označení, jako u křesťanů v Evropě bylo slovopohanpro obyvatelstvo nekřesťanské. Hinduismus není možno považovat zanáboženstvív evropském,teistickémsmyslu (jako například judaismus, křesťanství, islám), nýbrž je todharma, způsob bytí, života, založený na určité filozofii. Toto slovo překládal přední český indologVladimír Miltnerdo češtiny jakodržmoa definuje jej jakoto, čehož jest se držetia vysvětluje je jakovšeindické pojetí vesmírného řádu, zákonů přírody i společnosti.
Zatímco v Evropě se pod slovem hinduista rozumí jednoznačně vyznavač „hinduistického náboženství“, vIndiimá tento termín spíše politický kontext a označuje příslušníky politické komunity, mnohdy až extremisty. Tito mají vIndiii svoji vlastní politickou stranu –Indickou lidovou stranu, což je pravicová strana prosazujícínacionalisticko-teokraticképrincipy (tzv.hindutva).V této souvislosti vzbudil pozornost pokus indického farmáře Bandiho Venkatramanana, jenž ve své vesnici vztyčil tzv. Šafránovou desku, zapovídající vstup vyznavačům jiných náboženství.
Hinduismus převládá mimo Indii také vNepálua naMauriciu, významné menšiny najdeme vBangladéši(9,35%), naSrí Lance(9,3%), naRéunionu, vSurinamu,Guyaně,Malajsii, naFidži(47%),Trinidadua vJihoafrické republice, kam se indičtí hinduisté stěhovali v rámciBritského impéria, dále vIndonésii(především na ostrověBali), vPákistánu(kde jsou terčem stále častějších útoků ze strany islamistů) a mezi nedávnými imigranty vKanaděa USA. Několik set tisíc hinduistů indického původu bylo donuceno opustitMyanmarpo převratu v roce 1962, ale v zemi stále existuje hinduistická menšina.Početná menšina hinduistů nepálského původu vBhútánučelila v 90. letech diskriminaci a vyhánění ze strany většinových buddhistů.
Mocné hinduistické královstvíČampana území dnešního středníhoVietnamubylo v 15. století dobyto Vietnamci a hinduističtí Čamové byli postupně zredukováni na úroveň nepatrné menšiny. Ostrovní říšeMadžapahit, ovládající většinu indonéského souostroví, se rozpadla v první polovině 16. století a její hinduisticko-buddhistické obyvatelstvo bylo z velké části islamizováno.
V Evropě žije cca milionová hinduistická komunita (1,8%) veSpojeném království, další najdeme v Nizozemsku (původem zeSurinamu), kteří žijí především vHaagua okolí (cca 180 tisíc), a velkou hinduistickou komunitu tamilských šivaistů – uprchlíků z TamilskéhoÍlamupředobčanskou válkou na Srí Lance(33 tisíc) najdeme (spolu s cca 40 tisíci hinduisty z Indie) v Německu, kde vybudovali větší počet zajímavých šivaistickýchmandirů(hinduistickýchchrámů) v jihoindickém stylu.
V Česku se podle posledního sčítání lidu hlásí k hinduismu 637 lidí a dalších 675 se hlásí k hnutíHare Kršna.
Pojmu „hinduismus“ se v historickém pohledu nepoužívá zcela jednoznačně.Dušan Zbavitelrozlišuje védské (předbuddhistické) a hinduistické období. Existují i rozlišení jiná, ale toto není podstatný problém, jelikož se jedná o postupný vývoj jednoho náboženství, ve kterém nejsou příliš veliké skoky.
Podle západních názorů (nepodporovaných tradicí ale ani posledními výzkumy) nevznikl hinduismus náhlým zlomem, ale někdy okolo poloviny 1. tisíciletí př. n. l. se postupně vyvinul z původníhovédskéhonáboženství (védské dharmy, které se zaměřovalo na uctívání přírodních sil jako oheň, vítr, apod.). Okolo 2. tis. př. n. l. měli dobýtÁrjovéIndii, zničit pravděpodobně vyspělou civilizaci (našly se zbytky městMohendžodaro, Harrapa a dalších postavených podle plánu a s pokročilou infrastrukturou jako je kanalizace) a usadit se zde, i když myšlenka o vpádu Árjů do Indie je v současnosti čím dále tím více badateli zpochybňována. Hinduismus pak údajně přebíral vlivy i z této původní civilizace (myšlenka osvícení (mókša) už pravděpodobně v této době existovala).
Počátkem 1. tis. př. n. l. dochází k úpadku nejvyšší společenské vrstvy bráhmanů, které má jako následek od 8. stol. př. n. l. vznik mnoha „heretických“ hnutí – různých duchovních škol hledající mókšu jinak než skrze bráhmanské obřady (mimo jiné takto vznikldžinismusabuddhismus).
V této době se hinduismus zakládá převážně na rituální praxi prováděné bráhmany (cesta obřadů – karmamárga), takže obyčejný člověk má přístup k božství zprostředkovaný. V doběšramanskéhohnutí (podle západních názorů okolo 6. stol. př. n. l.) vznikajíUpanišady, které hlásají možnost dosažení vysvobození (mókši) skrze poznání (cesta poznání – džňánamárga). Tím se cesta k vysvobození otevřela i pro kšatrije, ale ostatnívarnyse začaly přiklánět kbuddhismu, protože ten umožňoval dosáhnout vysvobození i jim. Za vlády císařeAšóky(3. stol. př. n. l.) dochází k velikému rozšíření buddhismu. Okolo přelomu letopočtu ale hinduismus nabírá novou sílu a znovu se šíří. Je to mimo jiné i díkyBhagavadgítě, která nabízí cestu k vysvobození pomocí uctívání božstva (cesta oddanosti – bhaktimárga). Tak vzniká klasický hinduismus.
Nejautoritativnější teorie vzniku světa pochází zManuova zákoníku(Manu smrti), podle níž je stvořitelem celého světa bůh (déva)Brahma. Svět netrvá věčně, ale je periodicky ničen a znovu tvořen (čas je v hinduismu cyklický).
Postupně prochází čtyřmijugami(věky):
Mezi každými dvěma věky je navíc 400 let soumraku předchozího a poté 400 let svítání následujícího věku. Krta-jugam (téžjuga) představuje počáteční zlatý věk, každý další věk je o něco horší: upadají mravy, snižuje se délka života i inteligence (nyní žijeme vKali-juze). Cyklus těchto čtyř věků se nazývámahájuga(velká juga) a trvá 4 320 000 let. Až skončí, nastanepralaja– rozplynutí. 1000mahájugtvoří jednukalpu. Po uplynutí každékalpynásledujemahápralaja– velké rozplynutí. Dvě kalpy také představují jeden Brahmův den (jedna kalpa pro den a jedna pro noc).Brahmase dožije 100 „svých let“ (50 kalp, 5000 velkých rozplynutí, asi 200 miliard let), poté umírá, ale kosmický cyklus pak začne znovu. Existují i další podobné systémy, ale tento je nejrozšířenější.
Zajímavý je přístup ke stvoření světa veVédách. Nejzákladnějším hymnem celého Rgvédu je Píseň o stvoření světa (RV 10.129). Autor této písně se v jejích prvních dvou strofách snaží zbavit různých rozšířených představ tím, že ukazuje, že při vzniku světa nebylo vůbec nic („Nebylo jsoucna ani nejsoucna tehdy…“). Poté dochází k tomu, že na počátku byla voda (což je rozšířená představa v Indii) – pravděpodobně ve smyslu „chaos“. Motivem stvoření pak byla touha (káma, smyslná touha), což je myšlenka, která se objevuje i jinde. Sám proces stvoření ale nemůžeme pochopit – „Nemůžeme jej pochopit jinak než působením, podnětem vyšší moci“.Sám básník píše:
5. Kdo v pravdě ví, kdo může na světě říci,odkud vše vzniklo, odkud se vše vytvářelo.Bozi se zrodili později s tímto světem.Kdo tedy ví, z čeho svět povstal
6. Ten, jenž toto stvořil svou mocí,ať sám vše vykonal nebo ne,on, bdící nad světem v nejvyšším nebi,jistě to ví – nebo neví to ani on sám.
Hinduismus má většinou více různých verzí jednotlivých mýtů, takže i variant stvoření existuje veliké množství.
Při výkladu světa se uplatňuje také pět živlů a třiguny(kvality). Mezi pět živlů, které tvoří tento svět, patří oheň, vzduch, voda, země a pátý je prostor (akáša). Těchto pět živlů je doloženo už u Jádžňavalkji (640–610 př. n. l., který často vystupuje v Upanišadách).
Třigunyjsou jakési kvality, ve kterých se může nacházet všechno existující.
Tyto kvality jsou často definovány ve vztahu k člověku – např. o mase se soudí, že je kvalityradžas, protože člověka zneklidňuje, činí aktivním a obrací ho ke světským věcem. Nejčastěji jsou zmiňovány v souvislosti se stavem mysli. Věnuje se jim celý čtrnáctý zpěv Bhagavadgíty.
Poměrně starou a důležitou myšlenkou je nauka oreinkarnaci(v plné šíři se objevuje už vUpanišadách). Lidská duše se podle ní po smrti znovu narodí do jiného těla. Kde a v jakých podmínkách se narodí, určuje tzv.karmanový zákon(odkarman= čin). Člověk si svými činy vytváří buď dobrou nebo špatnou karmu, která se postupně hromadí a projevuje se v tomto a příštích zrozeních. Tento zákon je zcela nezávislý na bozích – je to prostě příčina a následek a člověk se dopadu svékarmynemůže vyhnout. Karmu vytváří i mluva. Negativní karma není dána „neposlušností vůči Bohu“, ale porušením vesmírných zákonůdharmy. Příčinou toho je nevědomost (avidja), která je postupně odstraněna a nahrazena poznáním –„Satjaméva džajaté“(Mundakópanišada), „Pravda vždy vítězí“.
Z tohoto koloběhu zrození (samsára), který je považován za velice strastný, je možno se dostat jedině vysvobozením (mókša) – to je doména mnoha spirituálních směrů. Zásadní předěl tedy pro hinduismus není smrt (jako ku příkladu v západních náboženstvích), ale dosaženímókši.
Život muže (předněbráhmana) by měl být podle Manuova zákoníku rozdělen na 4 období (ášramy):
Často zaměňované pojmy jsouvarnyakasty. Původně byla varna a kasta definována vlastnostmi a činnostmi, ale později začala být příslušnost definována pouhým narozením (děděna po rodičích) a do konce života se neměnila (bylo možné jen klesnout).
Obyvatelstvo se dělí na čtyři varny (stavy, třídy, někdy nesprávněkasty) +nedotýkatelní(dřívenedotknutelní), kteří se nacházejí mimo varny.Kasta(džáti, dosl. „zrození“, významem rod nebo původ) je podrobnější rozdělení jednotlivých varen a dělí obyvatelstvo podle povolání na kastu hrnčířů, kastu hudebníků, atd.
Varna (třída, stav, rasa) doslova znamená barva – vyšší varny mají (či spíše mívaly, přišly totiž na jih později) světlejší barvu pleti, i když dnes už to fakticky neplatí. Podle starověkýchIndůčtyři varny měly rovnocenné postavení ve společnosti, byly rozděleny podle povinností vůči společnosti a společně pracovaly ve prospěch všech. Podle některých názorů jde zřejmě o představu o zlatých časech všeobecné rovnosti do mytologických knih.
Jednotlivé varny jsou:
Každá varna má podrobně stanovené povinnosti, které rozebírá Manuův zákoník. Tyto povinnosti se týkaly mužů. Ženy se neúčastnily společenského života a jejich povinností byla oddanost manželovi a mateřství.
Tzv.nedotýkatelní(také „nedotknutelní“;Mahátma Gándhírazil termínharidžan, „boží lid“, nebodalit, „utlačovaný“, vsanskrtudalita– दलित) nepřísluší k žádné varně a jsou zcela naspodu tradiční sociální hierarchie (obdoba otroků, ale bez pána). Mohou vykonávat jen rituálně nečisté práce a platí pro ně mnohá přísná omezení, např. člověk s varnou by se znečistil už tím, kdyby na něj padl stín nedotýkatelného.
Odhaduje se, že k nim náleží přes 200 miliónů Indů.
Dalším atributem, který hinduisty společensky zařazuje, jegótra(dosl. „ohrada pro krávy“, významově podobná slovu „rod“ či dynastie). Ta hraje roli především při svatbě – ženich a nevěsta musejí mít stejnoukastu, ale odlišnou gótru (těch je poměrně velký počet, například vBengálskuje bráhmanských góter okolo čtyřiceti). Ohledně svatby platí mnoho dalších nařízení (jsou i jemnější rozlišení než gótry, atd.).
Mnoho vIndiivzniklých duchovních směrů bylo proti úpadkovému kastovnímu systému (zcela explicitně a jasně např.buddhismus). Ty ale většinou neměly za cíl reformovat celou společnost (spíše se odtrhly od většinové společnosti). O reformu v pravém slova smyslu začaly usilovat až později vzniklé organizace.
Označení hinduismu zapolyteismusnení přesné a je opět další zavádějící doktrínou vytvořenou portugalskými křesťanskými misionáři z řádujezuitů, podobně jako systém kast. (A také samotné slovokastaje portugalského původu.)
L. Ondračka parafrázujeMahábháratu(1.56.33): „Na co religionista narazí v Indii, může nalézt i jinde, co však v Indii není, těžko někde objeví.“Toto náboženství je totiž rozšířené po celém subkontinentu, a navíc se vyznačuje velikou tolerantností. Vedle sebe zde existují filosofické školy, které se různým způsobem snaží božství „promyslet“, poté mystici, kteří o něm nechtějí přemýšlet, ale chtějí ho dosáhnout, a samozřejmě i prostí lidé, kteří to řeší spíše vlastním názorem. Většina lidí uctívá stejného Boha/bohy jako jejich rodiče.
Už v nejstarších písemných pramenech nacházíme pochybnosti o bozích (pravděpodobně způsobené jejich velkým počtem). To nasvědčuje tomu, že za vnější různorodostí se skrývá jednota. V Rgvédu se nachází velice známý verš: „Různě nazývají věštci, co jest jedno“ (RV 1.164.46; př. O. Friš).Obdobný názor je možné nalézt vUpanišadáchiBhagavadgítě.
„Védské náboženství“ je popisováno veVédách. Většina védských dévů je spojena s různými přírodními silami (např.Váju– vítr,Agni– oheň atd.). Přední místo pantheonu náležíIndrovi, který je atmosférickým bohem (tzn. vládne hlavně počasí) a bohem válečníků. Dalším významným dévou je Varuna, strážce vesmírného řádu (rta).
Aditi je androgynní bohyní, od níž pochází celý vesmír a vše živé. Je také matkou dévů, mezi něž patří veškerá božstva védského pantheonu i většina hlavních bohů jako Višnu, Šiva, atd.
Diti a Danu jsou matky asurů, kteří jsou sice mocní téměř jako dévové, ale většinou se pokoušejí ovládnou svět, ale dévové je přemohou nebo přelstí, někdy s pomocí Višnua či Šivy. Otcem dévů i asurů je mudrc Kašjapa.
Mezi dévy patří i posvátná řekaGangaaSarasvatí(tato řeka již dnes neexistuje a vedou se debaty, jestli vůbec existovala, nedávno bylo ovšem objeveno vyschlé řečiště, které by jí mohlo patřit). Ganga je zobrazována i v personifikované podobě a má stále veliký počet uctívačů (na rozdíl od většiny ostatních védských dévů).
Různé védské hymny označují různé dévy za nejvyšší, protože jsou představiteli svrchovaného brahma.
Hlavními bohy (dá-li se to tak říci) je trojiceBrahma,VišnuaŠiva(dohromady označovaní jakoTrimúrti). Brahmani zase považují za hlavního a jediného boha Šivu. Obě skupiny ale nejsou většinou nepřátelské a chodí do stejných chrámů.
Tito bohové mají i své ženské protějšky (šakti).Sarasvatíje Brahmova dcera a podle jedné verze i manželka. Je uctívána jako bohyně literatury a umění.Lakšmí, bohyně štěstí, je manželkou Višnua. Manželkou Šivy jePárvatí, které má mnoho rozličných podob. Jednou z jejích nejznámějších forem je bohyně Kálí (na západě je chápaná jako jakési „ďábelské božstvo“, ale to neodpovídá pravdě – je spíše symbolem pomíjivosti a nového zrození).
Mezi bohy hinduismu je třeba počítat i různé světce či mudrce. Z hlediska hinduismu je totiž pro člověka možné narodit se jako déva a naopak. Konkrétní interpretace stavu světce záleží na duchovním směru. Světci jsou považováni za inkarnace brahma, určitého dévy nebo lidi, kteří dosáhli vysvobození (mókša). Existují školy, kterégurua(duchovního učitele) považují za vyššího a důležitějšího než jsou běžní dévové. Oblíbený je např. verš zGuru gíty(součást Uttara Khandy Skanda Purány) –gurur Brahma, gurur Višnu, gururdévo Mahéšvara gurur eva parabrahma tasmai šrí gurave namah(32) – „Guru je Brahma, Guru je Višnu, Guru je Mahéšvara (Šiva). Guru je Parabrahma. Tomuto guruovi se klaním“.
V mnoha puránských příbězích je postavení dévů, hlavně Indry, domněle ohroženo nějakým světcem, který přísnou askezí, oddaností či různými duchovními technikami získal příliš velikou moc a je ho třeba zastavit. Indra v takových případech často posílá apsary, nebeské kurtizány, aby daného světce rozptýlily.
Jindy dévům hrozí nebezpečí od asurů a v takových případech dévům často pomáhají Višnu nebo Šiva. Např. Višnu se zrodil jako Narasinha, aby zabil asuru Hiranjakašipua, který oddaností Brahmovi získal velikou moc a stal se téměř nesmrtelným.
Mezi nejznámější indické světce patříVjása(podle tradice napsalMahábháratua provedl konečnou redakciVéd),Šankaráčárja(významný filosof, 788–820?),Kannappa(významný uctívač Šivy),Mírábáí(oblíbená uctívačka Kršny, 1498–1547), atd. Existuje mnoho dalších legendárních i historicky doložených světců a dodnes není v Indii málo těch, kteří jsou za světce považováni.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuHinduismna anglické Wikipedii.