Nezávislý stát Chorvatsko

Nezávislý stát Chorvatsko(chorvatskyNezavisna Država Hrvatska) bylo označení prochorvatskýstát, existující v dobáchdruhé světové válkyjakoloutková zeměTřetí říšeaItáliepod vládou tehdejšíchustašovců.
Nezávislý stát Chorvatsko se rozkládal na většině území dřívějšíChorvatské bánoviny. Připojil zbytekBosnyaSrem. Ve prospěch Maďarska Chorvatsko ztratilo oblastMezimuříaBaranje. Itálie navíc anektovala rozsáhlé oblasti jaderského pobřeží.
Navázání kontaktů a vytipování vhodné chvíle pro vyhlášení nezávislosti připravil pro chorvatské fašistické představitele německý zástupce,Edmund Wessenmayer.
Krátce po vstupuněmeckých armáddoJugoslávievyhlásil proto dne10. dubna1941vZáhřebudomácí představitelustašovcůSlavko Kvaternikve jménuAnte PavelićeNezávislý stát Chorvatsko (Nezavisna Država Hrvatska – NDH). Vyhlášení bylo odvysílánorádiemdo všech koutů tehdejšího Chorvatska.
Nový stát měl rozlohu okolo 100 000 km² a 6,5 miliónu obyvatel.12. dubnabyla sestavena provizorní chorvatská vláda.15. dubnadorazil Ante Pavelić do Záhřebu a přijal titul vůdce národa,poglavnik.17. dubnasestavil Pavelić svoji vládu z domácích i exilových představitelůUstaše. Členy byli např. Slavko Kvaternik (ministrDomobrany),Andrija Artuković(ministr vnitra),Mile Budak(ministr školství), neboMladen Lorković(ministr zahraničí). Parlament, sabor, byl čistě formální institucí. Nový režim prohlásil za svůj cíl vytvoření „křesťansko-korporativního státu“.
Itáliese snažila dostat Chorvatsko pod svůj vliv.Na setkání mezi německým ministrem zahraničíRibbentropema jeho italským protějškemCianemv Imperial Hotelu veVídni21. a 22. dubna 1941 požadovala Itáliejadersképobřeží odRijekypoKotora personální unii Itálie a Chorvatska podsavojskou dynastií.
Ribbentrop tušil, že italské požadavky byPavelićůvrežim zničily. Navíc italská generalita ani italský král příliš nepodporovaliMussolinihodalmatské výboje. Proto došlo ke kompromisu, ve kterém Itálie získala jen částdalmatskéhopobřeží odZadarupoSplita většinu dalmatských ostrovů. Do své sféry vlivu dostala Itálie moři bližší polovinu NDH, severní část připadla do zájmové oblastiNěmecka. Oba státy do svých sfér umístily vlastní vojenské jednotky.
Podle římské dohody z 18. května 1941, ve které byla určena i chorvatsko-italská hranice, si Chorvatsko nesmělo postavit válečné námořnictvo ani stavět vojenské objekty na jaderském pobřeží a nemohlo uzavírat bez italského vědomí mezinárodní smlouvy. Chorvatská armáda byla v italské zájmové sféře podřízena italské. Za panovníka NDH byl vybrán italský princAimon, vévoda ze Spoleta, který měl nastoupit jako Tomislav II. Do Chorvatska však nikdy nepřijel. Chorvatsko a Itálie uzavřely i společnou měnovou a celní unii. Přistoupení kOsepodepsalo Chorvatsko 15. května 1941 vBenátkách.
Po celou dobu války byla NDH ve sporu sMaďarskemo oblastMedjumurje, dohoda o společné hranici však nikdy nebyla podepsána. I když se Pavelić snažil získat si Německo přátelskou politikou jako určitou protiváhu proti Itálii, přenechalHitlernakonec vliv v NDH Mussolinimu. Hitler přímo v září 1941 řekl Pavelićovi, že o jeho zemi rozhodují jen Italové.
Německo si v Chorvatsku hlídalo jen své ekonomické zájmy prostřednictvím generálaGlaise von Horstenau. Německé vojsko hlídalo klíčové komunikace a využívalo chorvatský průmyslový pontenciál; nikoliv ovšem pouze způsobem, že by byla produkce továren vyvážena do Říše, nýbrž byla řada závodů kompletně rozmontována a i s dělníky převezena do Německa. Později se Němci stáhli z větší části "svého" území, neboť byl stále aktuálnější problém dostatečného počtu vojenských sil naVýchodní frontěa také vSrbsku, kde propukaly sporadické nepokoje a řádili jakčetnici, tak  vlastenečtí akomunističtí partyzáni.
V prosinci 1942 navrhovali Italové, aby Chorvatsko přijalo stejný statut, jaký mělaAlbánie, výměnou za to by byla k NDH připojena Dalmácie.Záhřebská vláda nabídku odmítla.
Na konci 30. let byly antijugoslávské tendence v chorvatské společnosti nezanedbatelné. Odtržení od neoblíbeného království (vládla srbská dynastie) přivítala většina veřejnosti, včetně vlivnéChorvatské selské strany. Uchopení mociustašovským hnutíma přímé zapojení do války, cizí okupace a násilná politika vůči příslušníkům jiných národů však vyvolala buď pochybnosti, nebo odpor. Členové HSS byli několikrát vyzváni, aby přešli k režimu, učinila to však jen malá část, která byla značně neaktivní a i nadále zachovávala nepřátelský až rezignovaný postoj k tehdejší situaci. Mezi srbským obyvatelstvem rostly sympatie k partyzánskému hnutí a komunistům, kteří hlásali rovnost všech národů v nové a federativní Jugoslávii.
V duchunacistickéideologiebyl také na území NDH prohlášen za jediný „árijský národ“ národchorvatský, odvozující svůj původ údajně již od dávnýchGótů. Již 17. dubna 1941 byly přijaty první zákony na ochranu chorvatského národa, který ovšem tvořil jen 50 % obyvatelstva NDH.Dále byly schváleny rasistické  zákony namířené protiSrbůmaŽidům. Židé byli buď odvezeni do koncentračních táborů v Německu, nebo v Chorvatsku (např.Jasenovac), některým se podařilo uprchnout do italského prostoru, kde protižidovská opatření neplatila, část se přidala kpartyzánům. Naproti tomubosenští Muslimovébyli považováni za nejčistší složku chorvatského národa. NDH byla prohlášena za zemi dvou náboženství,katolickéhoaislámského. V Záhřebu vznikla úpravouMeštrovićova pavilonumešita. Hlavním důvodem pro podporu bosenských muslimů byla hlavně snaha rozklížit vztahy se Srby v Bosně a naklonit si toto obyvatelstvo na stranu tehdejšího režimu. Tato myšlenka, ač může znít značně překvapivě, nebyla v chorvatském prostředí nová; již nějakou dobu si s ní pohrávala řada chorvatských politických proudů, které se objevovaly již v druhé polovině19. století.
Srbové tvořili asi 30 % obyvatel státu,ovšem podle vyjádření ministraMilovana Žanićepro ně nebylo v Chorvatsku místo. Byli proto masově vyháněni, zabíjeni a nuceni ke konverzi ke katolictví. V NDH vzniklo několikkoncentračních táborů, největším z nich táborJasenovac, dalšími byly např.Kerestinec,Stara GradiškaneboKoprivnica. Počet obětí koncentračního tábora Jasenovac se odhaduje asi na 80 000. Na mnoha místech byly ustašovskými jednotkami vyvražděny celé srbské vesnice.Teror se projevil už v květnu 1941 při nájezdech tzv. divokých ustašů.Již v srpnu Němci a Italové proti této brutalitě protestovali.Toto období je popisováno jako "srbská genocida".
Ustašovský režim chtěl v Chorvatsku žijící českou menšinu prohlásit za Chorvaty. České školy byly již v červenci 1941 uzavřeny, menšinové spolky rozpuštěny a někteří jejich funkcionáři byli uvězněni.
Chorvatská armáda se formovala od května 1941, dělila se na elitní jednotky Ustaše a jednotky Domobrany, v roce 1943 měla 130 000 příslušníků. Po německém útoku naSSSRvyslalo Chorvatsko 8 000 vojáků dobrovolnickéChorvatské legie, aby se přidalo po bok německých armád.
V rámci anektované Bosny působila13. horská divize SS Handžar, kterou tvořili ponejvícebosenští Muslimové.
Představitelé chorvatské katolické církve se k režimu stavěli rozdílně. Někteří duchovní ustašovce podporovali, např. sarajevský arcibiskupŠariš, naproti tomu mostarský biskupAlojzije Mišićodmítal ve své diecézi ustašovské násilí. Záhřebský arcibiskupAlojzije Stepinacse snažil v několika dopisech Pavelićovi protestovat proti ustašovským excesům a koncentračnímu táboru Jasenovac. I když Stepinac nikdy veřejně ustašovský režim neodsoudil, soukromě se snažil pomáhat jednotlivýmŽidům.Pavelićbyl nucen zabývat se neklidnou etnickou situací v zemi, aby úplně neztratil německou podporu, protože teror příliš nepřispíval ke klidu, který Německo v této oblasti potřebovalo. 21. února 1942 vyhlásil ustanoveníChorvatské pravoslavně církve. 7. června 1942 byl do úřadu metropolity této nové církve uveden ruský porevoluční emigrantGrigorij Maksimovpod jménemGermogen. Církev nikdy nezískala vliv mezi srbskými pravoslavnými.
Kvůli rostoucímu neklidu a etnickému konfliktu vBosně a Hercegoviněse někteří představitelébosenských Muslimůrozhodli více spolupracovat sNěmcive snaze získatautonomii.1. listopadu 1942 zaslaliHitlerovimemorandum, ve kterém odsoudili poměry panující v NDH a žádali vytvoření vlastní armády, tzv.Bosenské strážepodřízenéwehrmachtua snažili se získat příslib vznikuněmeckéhoprotektorátu, tzv. Župy B. (osny), Němci tyto požadavky odmítli, jediné co vzniklo, byla13. horská divize SS „Handschar“ (1. chorvatská).
Už od léta 1941 ztrácelo Chorvatsko kontrolu nad svým územím. Venkovské oblasti se staly centrem povstalců. 13. listopadu 1941 si německý generál Glaise von Horstenau stěžoval, že jen asi třetina NDH je v rukou chorvatské vlády. K novému režimu nebyli přátelsky nakloněni ani levice a intelektuálové. Na územíBosny a Hercegovinypůsobil odboj srbskýchčetnikůakomunistickýchpartyzánů. Do chorvatských záležitostí proto musely zasahovat Německo a Itálie. Ustašovci si mezi Chorvaty nikdy nedokázali vytvořit širokou lidovou základnu. Oproti německéNSDAPnedokázali ustašovci nadchnout masy, např. Ante Pavelić žil z obavy před atentáty v ústraní, na veřejnosti se ukazoval jen zřídka. Podporu nacházelo hnutí snad jen na venkově, hlavně v oblastechLikyaKordunu.
Dne 10. září 1943 seItálievzdala, NDH bylo slíbeno připojení bývalé italské Dalmácie. Partyzáni, kterým se roku 1943 dostalo významné mezinárodní podpory, stále více posilovali své pozice. Situaci mezi chorvatskými představiteli se stávala stále více napjatější, vytvořila se skupina, která chtěla uzavřít mír se Spojenci a skupina, která chtěla stát po boku Německa až do hořkého konce. V červenci 1944 byli zatčeniMladen LorkovićaAnte Vokićza přípravu prospojeneckého převratu. V říjnu 1944 padlSplita fronta se na půl roku ustálila. V únoru 1945 padlMostar, v dubnuVukovar. Chorvatská armáda se začala stahovat doRakouska, aby se vzdalaSpojencům. Zbylí ustašovci se neúspěšně snažili předat moc do rukou kardinála Stepinace. Pavelić uprchl do Rakouska a zemřel veŠpanělskuv roce 1959. 8. května 1945 vstoupily partyzánské jednotky do Záhřebu.