Srbsko

Srbsko(srbskyСрбија,Srbija), plným názvemSrbská republika(srbskyРепублика Србија,Republika Srbija), jevnitrozemský státvestředníajihovýchodní Evropě. Leží na rozhraníPanonské nížinyaBalkánu, sousedí na severu sMaďarskem, na východě sRumunskemaBulharskem, na jihu seSeverní Makedonií, na jihozápadě sČernou Horoua dále sKosovem, na západě pak sBosnou a HercegovinouaChorvatskem. Srbsko má téměř 7 milionů obyvatel, jeho hlavním anejvětším městemjeBělehrad.
Území dnešního Srbska, nepřetržitě osídlené odpaleolitu, zažilo v 6. stoletístěhování Slovanů, v raném středověku zde vzniklo několik regionálních států, které byly střídavě podřízenyByzantské říši,Franské říšiaUherskému království.Srbské královstvízískalo uznáníSvatého stolceaKonstantinopolev roce 1217 a svého územního vrcholu dosáhlo v roce 1346 jakoSrbská říše. Do poloviny 16. stoletíOsmanská říšeobsadila celé území dnešního Srbska; osmanskou vláduobčas přerušilaHabsburská říše, která se od konce 17. století začala rozšiřovat směrem dostředního Srbskaa zároveň si udržela oporu veVojvodině. Na počátku 19. století byl srbskou revolucí založennárodní státjako prvníkonstituční monarchiev regionu, která následně zvětšila své území.Po ztrátách vprvní světové válcea následném sjednocení bývalé habsburské koruny Vojvodiny seSrbskemzemě spoluzaložila s dalšími jihoslovanskými národyJugoslávii, která v různých politických formacích existovala až dojugoslávských válekv 90. letech 20. století. Během rozpadu Jugoslávie vytvořilo Srbskounii s Černou Horou,která byla v roce 2006mírově rozpuštěna, čímž byla poprvé od roku 1918 obnovena nezávislost Srbska jako suverénního státu.V roce 2008 představitelé Kosovského shromáždění jednostranně vyhlásili nezávislost, což se setkalo se smíšenými reakcemi mezinárodního společenství, zatímco Srbsko si Kosovo nadále nárokuje jako součástsvého suverénního území.
Srbsko je ekonomikou svyšším středním příjmem. V žebříčkuindexu lidského rozvojese umístilo na 64. místě. Jeunitárníparlamentníústavní republikou, členemOrganizace spojených národů,Rady Evropy,Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě,Partnerství pro mír,Organizace černomořské ekonomické spolupráce,CEFTA,Asijské infrastrukturní investiční bankya přistupuje kSvětové obchodní organizaci. Od roku 2014 zeměvyjednává o přistoupení k Evropské unii(EU) s cílem vstoupit do EU do roku 2025.Srbsko formálně dodržuje politiku vojenskéneutrality. Země poskytuje svým občanům všeobecnou zdravotní péči a bezplatné základní a střední vzdělání.
Archeologické důkazy opaleolitickýchsídlech na území dnešního Srbska jsou vzácné. Fragment lidské čelisti byl nalezen vSićevské soutěscea předpokládá se, že je starý 525 000–397 000 let.Přibližně 6500 let před naším letopočtem, v obdobíneolitu, existovaly v oblasti současného BělehraduStarčevská kulturaakultura Vinča.S ní spojenéznaky Vinča(viz téžtabulky z Tărtărie) někteří považují za ranou formu písma.K nejvýznamnějšímarcheologickýmnalezištím patříLepenski ViraRudna Glava.
Běhemdoby železné, od 5. do 2. století př. n. l., se s místními kmeny -Tribally,DardanyaAutariaty- setkalistaří Řekovéběhem své expanze do regionu.KeltskýkmenSkordisků(někteří je ale označují i zaIlyryčiThráky) se usadil v celé oblasti ve 3. století př. n. l. Vytvořil kmenový svaz a vybudoval několik opevnění, včetně hlavního města Singidunum (dnešní Bělehrad) a Naissosu (dnešníNiš).
Římanédobyli většinu území ve 2. století př. n. l. a Skordiskové se nakonecromanizovali. Římané na srbském území vytvořili provincieIllyricum,Dalmácie,Panonie,Dácie,Moesie, pozdějiHorní MoesieaDolní Panonie. Největší římská města byla Singidunum (Bělehrad),Viminacium(nyníKostolac), Remesiana (Bela Palanka), Naissos (Niš) aSirmium(Sremska Mitrovica). Po vznikutetrarchie, roku 294, bylo Sirmium prohlášeno za jedno ze čtyř hlavních měst Římské říše. Podle některých badatelů mělo v té době až 100 000 obyvatel.O míře integrace oblasti do římské civilizace svědčí i to, že sedmnáct římských císařů se narodilo na území současného Srbska, což je druhý nejvyšší počet po Itálii.Nejslavnějším z nich bylKonstantin Veliký, první křesťanský císař, který se narodil v Niši. K nejvýznamnějším architektonickým upomínkám na římskou éru patříGamzigrad(Felix Romuliana), jejž nechal vystavět císař-tetrarchaGalerius, který vládl části Římské říše mezi roky 297 a 311. Od roku 2007 je tato památka zapsána naseznamu světového kulturního dědictví UNESCO.
Když byla Římská říše v roce 395 rozdělena, většina Srbska spadla podVýchodořímskou říši(posléze nazývanou Byzantská). Původní romanizované obyvatelstvo postupně vymizelo, respektive byloasimilovánopřicházejícímiSlovany.
Formování Srbska bylo v rámci Balkánu jedním z nejkomplikovanějších procesů středověku. Střídavý tlak sousední Byzance, Bulharska, Uher a později Osmanské říše se podepsal na politickém, ekonomickém i historickém vývoji srbské země. Ovlivněno bylo i náboženské myšlení a tím i kultura, která byla v rámci Srbska velice různorodá.
Během6. stoletído oblasti přišliSlované(Srbové), pravděpodobně z oblasti zvanéBílé Srbsko(či Boika), jež se patrně nacházelo v oblasti dnešníněmeckéLužice(usuzuje se, žeLužičtí Srbovéby mohli být zbytkem původně mnohem většího slovanského osídlení Lužice). V 8. století vznikloprvní knížectvípod vládou dynastieVlastimirovićů. K nejvýznamnějším vlastimirovičským knížatům patřilČaslav Klonimirović. Stát existoval do roku 969. Následovala další knížectví - katepanát Raška (971–976), státDuklja(osamostatnil se 1040 za vládyŠtěpána Vojislava) a konečně roku 1091 vzniklo knížectvíSrbská velká županazývané též Raška. Tento stát se táhl mezi Jaderským mořem,Neretvou,Sávou,MoravouaSkadarským jezerema během 11. a 12. století často bojoval se sousední Byzantskou říší.
Největší moci dosáhlo středověké Srbsko za vlády dynastieNemajnićů, která vládla v letech 1166 až 1371, poté, co se v župě ujal vládyŠtěpán Nemanja. Roku 1217 byl stát povýšen nakrálovství. CarDušan Veliký(1331–1355) připojil k Srbsku většinu západníhoBalkánui velkou část Řecka a byl považován vedleKarla IV.za nejmocnějšího vladaře tehdejší Evropy.V letech 1346-1371 byl Dušanův stát kvůli tomu nazývánSrbská říše.
Jako v celé oblasti vlivuVýchodořímské říšese po církevním schizmatu prosadilopravoslavné křesťanství,christianizacezvítězila zhruba v polovině 9. století.Srbská pravoslavná církevbyla organizována jakoautokefálníarcibiskupství v roce 1219, zejména díky úsilíSávy, patrona země. V roce 1346 byla povýšena napatriarchát.
Ve 14. století se stát dostal do krize a rozpadl se na několik knížectví (např.Moravské SrbskoLazara Hrebeljanoviće). Zlomem v dějinách Srbska bylabitva na Kosově poliv roce1389, po níž se Srbsko postupně dostávalo pod nadvláduOsmanské říše.Vznikl menší stát zvanýSrbský despotát, roku 1455 všakOsmanédobyli jeho hlavní město, roku 1459 pak celé jeho území, takže zcela zanikl.Za turecké nadvlády docházelo v 17. a 18. století kestěhování Srbůz Kosova na sever doVojvodinyaKrajiny.Obě tato území ovládalaHabsburská monarchie.
Na všech srbských územích dobytých Osmany byla místní šlechta odstraněna a rolnictvo podrobeno osmanským správcům. Většina duchovenstva uprchla nebo byla izolována v klášterech. V osmanském systému byli Srbové a křesťané vůbec považováni za podřadnou třídu lidí a podléhali vysokým daním. Část srbské populace zažila téžislamizaci. Chlapci z balkánských křesťanských rodin byly násilněkonvertováninaisláma cvičeni pro pěchotní jednotky osmanské armády známé jakojaničáři. Tento systém byl znám jakodevširme.
Srbský patriarchát vPećibyl zrušen v roce 1463, v roce 1557 byl ale obnoven, což umožnilo omezené pokračování srbských kulturních tradic v rámci systémumillet(roku 1708 Srbové přesunuli své duchovní centrum na sever do Vojvodiny ovládané Habsburky, do městaSremski Karlovci, Turci pak roku 1766 patriarchát v Peći znovu zrušili).
Po ztrátě státnosti vůči Osmanské říši pokračoval srbský odpor zejména v severních oblastech (moderní Vojvodina), odboj vedli i lidoví vůdci jakoJovan Nenad(1526–1527). Jedním z nejvýznamnějších bylo banátské povstání v letech 1594 a 1595, které bylo součástídlouhé války(1593–1606) mezi Habsburky a Osmany. Vojvodina byla nakonec Turkům Habsburky vyrvána, částečněKarlovickou smlouvou(1699), plně pakPožarevackou smlouvou(1718). I velká část centrálního Srbska přecházela přechodně z osmanské nadvlády pod habsburskou kontrolu. Nejprve v letech 1686–1691, později znovu v letech 1718–1739 a 1788–1792.
Faktickou nezávislost získalo Srbsko roku 1805 zapovstání, které vedlKarađorđe Petrović.Turkům se sice podařilo nakrátko obnovit kontrolu nad celým územím, ale podalším povstáníSrbů pod vedenímMiloše Obrenovićeroku 1814 byla Osmanská říše nucena uznat autonomní postavení Srbska.Vzniklo takSrbské knížectví. Svrchovanost Turecka byla po roce 1830 již čistě formální (Turci měli právo udržovat na srbském území šest opevněných měst a dvě pevnosti, sultán formálně potvrzoval srbského knížete a na hradbách měl vedle srbského vlát také turecký prapor). První srbská ústava, tzv.Sretenjská ústava, byla přijata 15. února 1835 (v den třicátého výročí povstání), šlo o jednu z prvních demokratických ústav v Evropě. 15. únor je dnes v Srbsku slaven jako Den státnosti.
Po střetech mezi osmanskou armádou a Srby v Bělehradě v roce 1862 a pod tlakem velmocí opustili v roce 1867 poslední turečtí vojáci knížectví. V roce 1876 vyhlásilo Srbsko Osmanské říši válku a postavilo se na stranu probíhajících křesťanskýchpovstání v Bosně a Hercegoviněav Bulharsku.De iureovšem získalo Srbsko samostatnost až porusko-turecké válcev roce1878, přesněji naBerlínském kongresu 1878, kde rovněž podstatně rozšířilo své území směrem na jih. Berlínská smlouva však také zakazovala Srbsku sjednotit oblasti obývané Srby aBosnu a HercegovinuiRaškuumístila podrakousko-uherskousprávu.
V průběhu 19. století došlo několikrát k dynastickým převratům, kdy se na trůně střídaly dynastieKarađorđevićůaObrenovićů. KnížeMilan Obrenovićnechal Srbsko roku 1882prohlásit královstvíma stal se prvním novodobým srbským králem.
Od počátku 20. století usilovaly všechny balkánské státy o definitivní vypuzení Turků z Balkánu. Tohoto cíle bylo dosaženo vprvní balkánské válce(1912-1913), ve které Srbové bojovali ve spojenectví s Černou Horou, Bulharskem a Řeckem. Srbská 1. armáda pod vedenímprince Alexandrazvítězila nad tureckou armádou vbitvě u Kumanova, po níž Osmanská říše kapitulovala. Srbsko připojiloNovpazarský sandžak, většinuKosovaaMakedonie. Spory o získané území mezi spojenci vedly zakrátko k vypuknutídruhé balkánské války, v níž Srbové zvítězili nad Bulharskem a svůj zábor ještě rozšířili. V balkánských válkách, tedy během pouhých dvou let, Srbsko zvětšilo své území i počet obyvatel o 50 %, byť za cenu 36 tisíc padlých.Tento rychlý růst regionální mocnosti na svých hranicích zneklidnil Rakousko-Uhersko obávající se, že Srbsko bude chtít získat všechna území obývaná etnickými Srby, tedy i ta pod rakouskou kontrolou. Napětí z toho vzniklé mělo brzy fatální následky a přepsalo mapu Evropy.
Dne 28. června 1914 mladísrbští nacionalistézBosnyspáchaliatentátna rakouského nástupce trůnuFerdinanda d'Este.Pro Rakušany to byla příležitost, jak na Srbsko zatlačit a strategicky ho oslabit. Vyvolali ostrou kampaň proti Srbsku i protiSrbůmžijícím na území monarchie. Srbští politici si konflikt nepřáli, a proto atentát ostře odsoudili. Rakušané však stupňovali požadavky a kladliultimáta, až nakonec dotlačili Srbsko k válce.V důsledku mnoha souvislostí se tento konflikt stal rozbuškouprvní světové války, do té doby nejničivějšího a nejglobálnějšího konfliktu lidských dějin.
Válku proti habsburské monarchii vedlo Srbsko na začátku s pomocíčernohorskýchvojáků a zprvu úspěšně - pod velenímRadomira Putnikaodrazilo první i druhý pokus oinvazido země. V roce1914však nastal zlom ve kterémRakousko-Uhersko6. listopaduzaútočilo na celéfrontěasrbská armádase prakticky zhroutila. Už3. prosincevšak armáda pod vedením generálaŽivojina Mišićevyrazila do protiofenzivy. Rakousko-uherská linie na řeceKolubařezakolísala a rozpadla se. Tím byl osvobozenBělehrad, který byl pod nadvládou Habsburků pouze 13 dní.Srbovése tak stali středem obdivu spojenců ze západu i z východu.
Tento úspěch byl však později nahrazen velikou ztrátou.Bulhařizabrali většinu územíMakedonieaNěmcis Rakušany plánovali opětovný útok. Do čela armády byl tehdy opět dosazen generál Mišić. Ten na chvíli zatlačil bulharská vojska a pokusil se spojit se spojeneckými expedičními silami, ale to se nepodařilo a Bulhaři Makedonii opět zabrali. Srbsko pak bylo rozděleno na dvě oblasti. Jedna (severní) byla okupována Rakouskem-Uherskem a jižní část byla naopak pod kontrolou Bulharů.Bulharskose na rozdíl od habsburské říše snažilo připojená území zabrat natrvalo, a tak na okupovaném území začala silnábulharizace, byly ničeny dokumenty a knihy vsrbštiněabulharštinase stala úředním jazykem na úřadech a ve školách.
Srbská armáda se však v exilu na ostrověKorfuznovu zformovala, za pomoci spojenců se přesunula naSoluňskou frontua na podzim 1918 uskutečnila úspěšnou ofenzívu, během které osvobodila prakticky celé srbské území. Ihned po válce se začalo utvářetKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovinců.
Království Srbsko ztratilo během první světové války okolo 1 250 000 obyvatel, tedy asi 28 % veškeré populace.
Mezi světovými válkamibylo Srbsko centrem velkého státu, který zahrnoval skoro polovinuBalkánskéhopoloostrova. Vládla mu nadále srbská královská dynastieKarađorđevićů. Spojení jihoslovanských národů bylo inspirováno sjednocenímItálienebo Německa a oficiální politikou byla snaha o zformování jednotného jugoslávského národa. Během celého meziválečného období se ale nedařilo příbuzné, avšak historicky velmi odlišně se vyvíjející entity, pro tuto myšlenku plně získat. Konflikty vznikaly v mnohonárodní Bosně, v Makedonii se smíšeným srbsko-bulharským obyvatelstvem, v Kosovu, ale zejména v Chorvatsku, jehož požadavky na autonomii se nedařilo po celých 23 let uspokojivě vyřešit.
Království SHS, přejmenované roku 1929 naJugoslávii, bylo součástíMalé dohody, namířené hlavně protiMaďarsku(spor oVojvodinu).Vyostřené vztahy mělo také sBulharskem(poválečný spor oMakedonii) a částečně sAlbánií.
Jugoslávie byla zasažena isvětovou hospodářskou krizí, byť její dopady nebyly vzhledem k zemědělskému charakteru hospodářství tak dramatické jako v západní Evropě.
Složitou vnitropolitickou situaci s častým střídáním vlád a nestabilních parlamentních koalic se pokusil králAlexandrvyřešit 6. ledna 1929 nastolením královské diktatury.Diktatura měla také konečně prosadit ideu jugoslávského národa. Roku 1934 byl však král na státní návštěvě vMarseillespolu s francouzským ministrem zahraničíBarthouemzastřelen. Atentát spáchalmakedonský nacionalistaVlado Černozemskive službách chorvatskýchustašovců.Na trůn pak formálně dosedl králův jedenáctiletý synPetr II.
Po vypuknutí války zůstávala Jugoslávie zpočátku neutrální. RegentPavelvšak v březnu 1941 pod dojmem rostoucí moci Německa v Evropě vyjednal přistoupení Jugoslávie kOse Berlín-Řím-Tokio. Proti tomu vypukly v Srbsku bouřlivé protesty, král Petr II. byl 27. března 1941 prohlášen za předčasně plnoletého a smlouvu s Osou okamžitě vypověděl.
Německo a jeho spojenci na to 6. dubna 1941vtrhli ze všech stran do Jugoslávie. Královská vojska byla během několika dnů poražena, na území Jugoslávie vznikl fašistickýNezávislý stát Chorvatskoa zbytek území byl okupován německými, italskými, maďarskými a bulharskými vojsky.
Chorvatštíustašovcizahájili v roce 1941 na území chorvatského státubrutální genocidu srbského obyvatelstva, při které zavraždili stovky tisíc Srbů - odhady se obvykle pohybují mezi 300-500 tisíci zavražděnými.Ukrutnostmi byl proslulý zejménakoncentrační tábor Jasenovac.Dalších asi 300 000 Srbů Chorvati vyhnali do Srbska.
V okupovaném a okleštěném zbytku Srbska byl ustanoven loutkový režim generálaMilana Nediće. Takřka současně vypukl proti okupantům odboj, jejž vedly nezávisle na sobě dvě organizace.Dragoljub Mihailović, jmenovaný později ministrem obrany exilové vlády vLondýně, vedl organizaci zvanou „Jugoslavenska vojska u otađbini“ (Jugoslávské vojsko ve vlasti); po vzoru odbojářů z balkánských válek a 1. světové války se jejím příslušníkům říkaloČetnici. Konkurentem pro ně bylkomunistický partyzánský odboj, jehož vůdcem bylJosip Broz Tito. Partyzáni vlastními silami osvobodili velké části území především na rozhraní Srbska a Bosny a jejich síla na úkor četniků neustále rostla. Zatímco Mihajlovićovi vojáci bojovali především proti chorvatským ustašovcům, partyzáni zaměřovali své útoky na německé okupanty a získávali přívržence i mezi nesrbskými národy Jugoslávie. Odboj zvláště zesílil po kapitulaciItáliena podzim 1943, kdy Německo muselo převzít bývalou italskou okupační zónu a navzdory několika silným ofenzívám se mu již nepodařilo partyzány rozhodujícím způsobem porazit.
Britská vláda, která byla největším podporovatelem četniků, začala postupně vidět v Titovi perspektivnějšího spojence. Roztrpčení četnici začali poté útočit na titovské partyzány, a to i v součinnosti s Němci. Celý mocenský střet dvou odbojových křídel rozhodl postupRudé armády, která 20. října spolu s partyzánskou armádouNOVJ(Národně osvobozenecká vojska Jugoslávie) osvobodila hlavní město Bělehrad. Mihajlović byl popraven, většina ostatních četniků byla ale Titem amnestována.
Po 2. světové válce ovládli Jugoslávii komunisté a byla ustavena mnohonárodnostní federativní republika pod vedením Tita jako prezidenta. V poválečných čistkách a odvetách bylo zabito asi 70 000 lidí, většinou Chorvatů, Tito sám se ale snažil logickou touhu po pomstě u Srbů spíše krotit, aby soužití národů v jednom státě bylo vůbec možné. Zejména v 50. letech probíhaly také politické represe, ovšem jugoslávskou specifikou bylo, že jejich obětí byli předevšímstalinisté(jichž bylo asi 15 000 uvězněno v tábořeGoli Otok).
Titův režim si totiž na rozdíl od loutkových komunistických režimů východní Evropy, zcela závislých na Moskvě, počínal nezávisle, což vedlo na přelomu 40. a 50. let ksilné roztržcemezi Titem a sovětským vůdcemStalinem.Ten se však invaze do Jugoslávie neodvážil.Jugoslávie se nestala součástíVaršavské smlouvya občanské svobody zde byly značně vyšší než v ostatních státech východní Evropy. Jugoslávie bazírovala na tom, že v rámcistudené válkynení součástí ani jednoho z bloků -východníhoanizápadního- a demonstrovala to organizováním tzv.hnutí nezúčastněných států. Přes něj Jugoslávie získávala mimořádnýgeopolitickývliv, jenž byl dobře ilustrován i Titovým pohřbem v roce 1980, považovaným za největší politický pohřeb 20. století.Ekonomický systém Jugoslávie komunisté nazývalisamosprávný socialismus. Jeho hlavním ideologem bylEdvard Kardelj. Jeho nejviditelnějším projevem bylo zřízení tzv. dělnických rad, dleZákona o dělnické samosprávěz roku 1950.Rady pracujících rozhodovaly o chodu podniků a například též volily jejich ředitele. Vliv politiků na ekonomiku tak byl menší než v jiných socialistických státech, což nekonformní a reformní myslitele v nich lákalo a inspirovalo (mj. i teoretikypražského jara 1968). Na druhou stranu tento experiment nijak oslnivé ekonomické výsledky neměl, rady často rozhodovaly nekompetentně, řada firem byla ztrátových a výsledkem byla inezaměstnanost, na což s oblibou upozorňovala protijugoslávská propaganda ve státech východního bloku.
Jugoslávská ekonomika měla ale i jiné rysy odlišující ji od zemí, jako bylokomunistické Československo- dovolovala soukromé podnikání a volný pohyb pracovní síly přes hranice země. Otevřené hranice byly proslulým výdobytkem Titova režimu, který využily i tisíce Čechů a Slováků kemigracina západ, během letní dovolené.Samosprávný socialismus nakonec více než ekonomiku ovlivnil správu země - umožnil značnou míru komunální samosprávy, vynucoval si pravidelné střídání ve vrcholných funkcích a nakonec měl vyřešit i národnostní otázku. Na konci 60. let tak jednotlivé republiky federace získaly značnou autonomii a byla také vytvořena "muslimská" (či též "bosňácká") národnost k uvolnění napětí v mnohonárodnostní Bosně a vKosovu. Ani v tomto případě ale samosprávný experiment neuspěl, jak se ukázalo již v 80. letech.
Po Titově smrti v roce 1980 postupně slábla autorita režimu a koncem 80. let se rozhořel spor o osamostatnění členských zemí, kterému bránili zejména právě Srbové, dominující v orgánech jugoslávského státu.
V roce 1989 se v Srbsku dostal k mociSlobodan Milošević. Během své kampaně zvanéprotibyrokratická revoluceslíbil snížení pravomocí pro autonomní srbské provincieKosovoaVojvodinu, kde následně moc převzali jeho spojenci.To vyvolalo obavy a napětí ve vedení ostatních republik federace a probudilo etnický nacionalismus v celé Jugoslávii. Výsledkem bylajugoslávská válkaa rozpad federace, z níž se postupně odtrhloSlovinsko,Chorvatsko,MakedonieiBosna a Hercegovina. Srbsko a Černá Hora zůstaly ve společné federaci pod názvemSvazová republika Jugoslávie.Organizace spojených národůneuznala stát jako nástupnický po Jugoslávii, uznala ho ale jako stát nový.
Válka mírou vyvolané nenávisti a jevemetnických čistekšokovala Evropu. Byla nejkrvavějším konfliktem v Evropě od roku 1945.Nejvážnější střety se odehrávaly v Chorvatsku a Bosně, kde se velké etnické srbské menšiny stavěly proti nezávislosti. Bělehrad jim a jejichparamilitárním jednotkámposkytoval logistickou, vojenskou a finanční podporu. Během bojů se odehrály iválečné zločiny, k nejznámějším patřímasakr ve Srebrenici.Mnozí srbští velitelé, jakoRadovan Karadžić, za ně stanuli předhaagským tribunálem. (Souzen byl nakonec i sám Milošević, rozsudku se ale nedožil.). Obětí čistek a vyhánění byly ale i Srbové. V roce 1995 běhemoperace Bouřebylo chorvatskou armádou vyhnáno do Srbska asi 200 000 Srbů z územíSrbské Krajiny.Po jugoslávských válkách se Srbsko stalo domovem nejvyššího počtuuprchlíkůavnitřně vysídlených osobv Evropě.
Tečku za hlavní fází války udělala v roce 1995Daytonská dohoda.Zatímco však ostatní bývalé republiky federace po ní mohly započít éru poklidného rozvoje, Miloševićova "zbytková Jugoslávie" sebou vlekla ještě problém s kosovskými Albánci a jejich rebelujícíKosovskou osvobozeneckou armádou(UÇK).Válka mezi Srby a Albánci v Kosovuprobíhala v podstatě po celá 90. léta, ale v únoru 1998 nabrala na intenzitě. Bylo zjevné, že západ, který po jugoslávské válce váhal s tím ukázat na Miloševiće jako na hlavního viníka krize, se proti němu tentokrát hodlá postavit.
Klíčovou roli v tom sehráli tehdejší prezident USABill Clintona jeho ministryně zahraničíMadeleine Albrightová. 24. března 1999 zahájily letecké síly NATObombardování Jugoslávie, a tedy i Srbska, aby přinutily vládu Jugoslávie stáhnout se z Kosova a ukončit boj proti separatistům z UÇK.Vzdušné údery proti Srbsku, které dostaly názevOperace Spojenecká síla, trvaly až do 10. června 1999. Šlo o vůbec první válku NATO v jeho historii. Celkem se na ní podílelo svými vojenskými kapacitami třináct jeho členských států. Západní státy však později ve věci bombardování Jugoslávie částečně přehodnotily své postoje. Po omluvě šéfa NATOJense Stoltenbergav roce 2015 vyjádřil při své návštěvě Srbska v roce 2016 lítost nad civilními oběťmi také americký viceprezidentJoe Biden.
Krátce po kosovské krizi, v září 2000, se konaly prezidentské volby. Opoziční strany obvinily Miloševiće z volebního podvodu. Následovala kampaň občanského odporu vedenáDemokratickou opozicí Srbska, širokou koalicí proti-miloševićovských stran, v jejímž čele stálZoran Đinđić. Kampaň vyvrcholila 5. října, kdy se v Bělehradě shromáždilo půl milionu lidí, což přimělo Miloševiće přiznat porážku.Đinđić se stal premiérem,Vojislav Koštunicanovým prezidentem.
Pád Miloševiće a jeho vydání do Haagu roku 2001 ukončily mezinárodní izolaci Jugoslávie.Jak napjatá je v zemi nadále situace se však ukázalo, když se Đinđić v roce 2003 stal obětí atentátu.
V roce2002se federální parlament rozhodl pro změnu názvu země naStátní společenství Srbsko a Černá Horaa udělení větší pravomoci oběma republikám. Černá Hora však nakonec pocítila potřebu se osamostatnit zcela, byť se Srbskem měla společnou již jen obrannou politiku. Uspořádala proto21. května2006referendum o nezávislosti, ve kterém zvítězili zastánci samostatnosti.3. června vyhlásilaČerná Horanezávislost.Srbsko po dvou dnech vyhlásilo vlastní samostatnost 5. června 2006.
V roce 2007 vstoupilo Srbsko doStředoevropské zóny volného obchodu.
Dne 17. února 2008 vyhlásilo Kosovo s podporou USA a EU jednostranně nezávislost na Srbsku, kterou Srbsko odmítá uznat.
22. prosince2009podalo Srbsko přihlášku doEvropské uniea1. března2012byl Srbsku udělen status kandidáta.Země se postupně demokratizuje, nicméně stále se potýká s vysokou nezaměstnaností a korupcí, která se objevuje ve všech úrovních státní správy.
Od nástupuAleksandara Vučićek moci Srbsko trpíerozí demokraciea symptomyautoritářství.Především pak úpadkemsvobody médiíaobčanských svobod.Poté, co se v březnu 2020 v Srbsku rozšířilapandemie covidu-19, byl vyhlášen výjimečný stav a poprvé od druhé světové války byl v Srbsku zaveden zákaz vycházení.V lednu a únoru 2021 proběhlo v Srbsku druhé nejrychlejší zavedení vakcíny v Evropě.
Invaze Ruska na Ukrajinuv roce 2022 ukázala, že nalézt rovnováhu mezi historicky tradiční vazbou na Rusko a deklarovaným evropským směřováním je pro srbské politiky stále velmi složité.
Srbská vlajka je tvořena listem o poměru stran 2:3 se třemi vodorovnými pruhy – červeným, modrým a bílým. Přes pruhy, blíže žerdi, je položen malý státní znak.
Srbský státní znak má dvě verze, znak malý a velký.Malýstátní znak tvoří bílý dvojhlavýorelse zlatou zbrojí na červenémštítu. Vsrdečním štítkuje bílým křížem čtvrcený štít, v jehož polích jsoukřesadla. Nad štítem je královská koruna.Velkýstátní znak je de facto malý státní znak položený nahermelínovýplášť pod další královskou korunu.
Srbská hymna je skladbaBože pravde(českySpravedlivý Bože). Autorem skladby jeDavorin Jenkoa text napsal Jovan Đorđević. Hymna byla do roku 2008 rovněž, s drobnými odlišnostmi, hymnouRepubliky SrbskévBosně a Hercegovině.
Na severu Srbsko hraničí sMaďarskem(délka hranice 164 km), na západě sChorvatskem(314 km),Bosnou a Hercegovinou(345 km),Černou Horou(157 km), na jihozápadě sKosovem(366 km), na jihu seSeverní Makedonií(101 km), na východě sBulharskem(344 km) aRumunskem(531 km). Celková délka hranic je 2322 kilometrů.
Srbsko leží vjihovýchodní Evropěve vnitrozemíBalkánského poloostrovana severu země se nacházíPanonská nížina, jíž protéká řekaDunajdo kterého se vlévají řekyTisa,SávaaVelká Morava, přitékající z jihu země. Směrem na jih se terén zvedá a přechází vDinárské hory, které pokrývají většinu západního aCentrálního Srbska. Nejvýchodnější části země zasahují doValašské nížiny. Východní hranice rovněž přetínáKarpatský oblouk.
Karpaty se na východě Srbska setkávají s pohořímStara planina, kde se nachází nejvyšší hora SrbskaMidžurvysoká 2169 m. Na jihu Srbska, na hranicí s Kosovem, leží rozsáhlé pohoříKopaonik. Na jihu země, na trojmezí s Kosovem a Černou Horou, leží pohoříMokra Gora.Dinárské horyhory následují tok řekyDriny, která tvoří hranici Srbska a Bosny a Hercegoviny, tvoří celou hranici s Černou Horou a jižní hranici s Bosnou a Hercegovinou. Na jihozápadě Srbska leží pohoříZlatibor.
Téměř všechny vody řek Srbska prostřednictvím řekyDunajtečou doČerného moře.Dunaj, druhá největší evropská řeka, protéká Srbskem v délce 588 kilometry (21 % její celkové délky) a jde o největší zdroj sladké vody v zemi. Jeho největší přítoky v Srbsku jsouVelká Morava(nejdelší řeka, která leží jen v Srbsku s 493 km délky),SávaaTisaJediná výrazná výjimka je řekaPčinja, která se vlévá doEgejského moře.
Vzhledem ke tvaru terénu jsou přírodní jezera pouze vzácná a malá. Většina z nich se nachází v nížinách Vojvodiny, jako je ledovcovéPalićko jezero(s plochou 6 kilometrů čtverečních je největším přírodním jezerem Srbska) nebo četnámrtvá ramenapodél tekoucích řek (jakoZasavicaaCarska bara). V Srbsku jsou nicméně četnáumělá jezera, většinou postavené jako vodní přehrady; největší je přehrada na DunajiŽelezná vratas plochou 163 čtverečních kilometrů na srbské straně (další část patří k Rumunsku; celková plocha přehrady je 253 kilometrů čtverečních), stejně jako i nejhlubší (s maximální hloubkou 92 metrů). Další umělé jezero je přehradaPerucacna Drinu a částečně umělé jezeroVlasinsko jezero. Největší vodopádJelovarnik, ležící v pohoří vKopaonik, je 71 metrů vysokýRelativně hojné množství neznečištěných povrchových vod a četné podzemní přírodní a minerální vodní zdroje vysoké kvality vody může znamenat šanci na export a ekonomické zlepšení.
Republika Srbsko jezastupitelská demokracie,parlamentní republikasvícestranickým systémem. Srbsko získalo plnounezávislostporeferendu v roce 2006, kdyČerná Horavystoupila z federaceSrbsko a Černá Hora.
Prezident republiky(Predsednik Republike) je hlavou státu a je volen lidovým hlasováním na pětileté období. Ústava dovoluje jednomu člověku sloužit maximálně dvě prezidentská volební období. Prezident je vrchním velitelem ozbrojených sil, jmenuje předsedu vlády se souhlasem parlamentu a má určitý vliv na zahraniční politiku. Po prezidentských volbách v roce 2017 je současným prezidentemAleksandar VučićzeSrbské pokrokové strany.Sídlem prezidenta je palácNovi Dvorv Bělehradě.
Vláda se skládá zpředsedy vládya ministrů vlády. Je odpovědná za navrhování legislativy a rozpočtu, provádění zákonů a vedení zahraniční a vnitřní politiky. Současnou premiérkou jeAna Brnabićová, nominovaná Srbskou pokrokovou stranou. Je první ženou v tomto úřadě, i prvním otevřenýmhomosexuálemv čele Srbska.Ostatně Srbsko má dlouhodobě velmi vysoký podíl žen v politice, pátý nejvyšší v Evropě k roku 2021.
Národní shromáždění(Narodna skupština) jejednokomorovýzákonodárný orgán. Národní shromáždění má pravomoc přijímat zákony, schvalovat rozpočet, plánovat prezidentské volby, vybírat a odvolávat předsedu vlády a další ministry, vyhlašovat válku a ratifikovat mezinárodní smlouvy a dohody. Skládá se z 250 členů, kteří slouží čtyřletá období. Volební systém jepoměrný. V budově parlamentu naNáměstí Nikoly Pašićev Bělehradě sídlil už parlament jugoslávský, od roku 1936.
Srbsko má diplomatické styky se 188 členskými státyOSN,Vatikánem,Maltézským řádemaEvropskou unií.Zahraniční vztahy jsou vedeny prostřednictvím Ministerstva zahraničních věcí. Srbsko má na mezinárodní úrovni síť 65 velvyslanectví a 23 konzulátů.V Srbsku se nachází 65 zahraničních ambasád, 5 konzulátů a 4 styčné kanceláře.
Dlouhodobým cílem Srbska je členství vEvropské unii. Zároveň ale Srbsko bazíruje i na tradičně dobrých vztazích sRuskema snaží se přesvědčit Západ, že tyto dvě věci nejsou v rozporu, což na Západě budí rozpaky. Vztahy s Ruskem jsou dány historií i společným náboženstvím, pravoslavím. Pro Rusy je Srbsko klíčovým spojencem v Evropě a získává si jeho přízeň důsledným odmítáním legitimity nezávislosti Kosova, které naopak uznala řada západních zemí. Rusko s kosovskou kartou operuje široce a dlouhodobě.Snahy odtrhnout Srbsko z velkého prozápadního bloku slavily úspěch v roce 2014, kdy Srbsko odmítlo uvalit sankce na Rusko zaanexi Krymu. Bělehrad poskytl neformální vojenskou pomoc i proruským separatistům vDonbasu. Od uvalení západních sankcí proti Rusku v roce 2014Kremlrovněž posílil své ekonomické vazby se Srbskem, které zahrnuly i dodávky sofistikovaných zbraňových systémů.Mnoho pozorovatelů již označilo srbskou politiku vyvažování za neudržitelnou a souběžné zachování obou linií, proruské i prozápadní, za dlouhodobě nemožné.Dalo se očekávat, že momentem rozhodnutí se staneruská invaze na Ukrajinu. Avšak Srbsko zůstalo věrno své vyvažovací politice: invazi odsoudilo, ale odmítlo podpořit protiruské sankce.
Ozbrojené síly Srbska nesou názevVojska Srbije(srbskyВојска Србије). Oficiálně byly zřízeny dne8. června2006nařízenímsrbské Skupštiny. Samostatná srbská armáda vznikla povyhlášení nezávislosti Černé Horyz těch jednotek armádySrbska a Černé Hory, které se nacházely na území Republiky Srbsko. Dle ústavy Srbska slouží armáda k obraně země před nebezpečím zvenčí a k plnění různých misí a cílů v souladu se zákony a principymezinárodního práva, které reguluje použití síly. Nasazení armády za hranicemi Republiky Srbsko může schválit pouze Skupština. Srbské ozbrojené síly se skládají ze tří samostatných celků:Pozemního vojska(armády),letectva a protivzdušné obrany.
Srbsko také patří mezi velké výrobce a vývozce vojenské techniky v regionu. V roce 2011 bylo vyvezeno vybavení za 250 milionů USD.Srbsko vyváží po celém světě, zejména na blízký východ, do Afriky, jihovýchodní Asie a Severní Ameriky.Zbrojní průmysldosáhl za leta významného růstu a každý rok pokračuje.
Srbskoje rozděleno na 29správníchokruhůmimo hlavní městoBělehrad, které je samostatnou administrativní jednotkou. Z toho 5 okruhů je součástíautonomní oblasti Kosovo a Metochie, která vyhlásila nezávislost a vytvořeníRepubliky Kosovo, Srbskem všakneuznané.
Srbsko se nyní skládá z tzv.Centrálního Srbska, které však netvoří správní celek, a autonomní oblastiVojvodiny. Srbsko i nadále formálně uvádí Autonomní kraj Kosovo a Metochie, nad kterým však ztratilo efektivní správu v roce1999. a jehož území poté k Srbsku náleží již jen formálně.
V dobách SFRJ, do roku 1989, bylyVojvodinaaKosovosrbskými autonomní oblastmi s velice širokou autonomii, pak však tato autonomie byla omezena. Nyní je Vojvodina i nadále autonomní oblastí, dříve srbské Kosovo (v roce 1989 byl vrácen dřívější oficiální názevKosovo a Metohija) bylo v letech od roku 1999 do 17. února 2008 zvláštní oblastí pod mezinárodní správou garantovanouOSN, která byla vyňata z dosahu srbské správy. Podle mezinárodního práva, garantovanéhoChartou OSNi usnesenímOrganizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropěo územní celistvosti OSN byloKosovonedílnou součástí Srbskaa podle OSN, Srbska a některých dalších zemí je jí dodnes. Fakticky však kosovský parlament vyhlásil dne17. února2008v 15:50SEČnezávislost na Srbsku a prohlásil Kosovo za demokratický, světský a multietnický stát,který byl již uznán mnoha státy.
Srbský stát je tak asymetrický a srbská vláda řadu pravomocí provádí pouze na území tzv.Centrálního Srbska, dokud tyto pravomoce na území Vojvodiny plní Vláda Vojvodiny.
Historicky se Srbsko sestává z 'tradičního' Srbska a Vojvodiny (bývalého regionu Rakousko-Uherska), které se skládají z řady historických oblastí.VojvodinazahrnujeBačku, částBanátu, částSremu(jakož i nepatrnou část původního Srbska), a 'tradiční' Srbsko zahrnuje regiony:Šumadija,Mačva, Stig, Negotinska krajina, Brankovina,Sandžaka další.
Srbská ekonomika je spíše slabší vEvropě. Příčinou slabé ekonomiky je válka v devadesátých letech20. století. V poslední době však v Srbsku roste průměrná mzda a HDP na obyvatele se také pomalu zvyšuje. Srbská, neboli jugoslávská ekonomika za komunismu byla v tehdejším východním bloku silná. Existovaly zde soukromé firmy a lepší byly i politické vztahy se západem oproti jiným komunistickým státům. Silná ekonomika se však začala hroutit koncem 70. let. V Jugoslávii nastaly národnostní problémy a tím se i zisky firem dostávaly do ztrát. Největší krizi však srbská ekonomika zažila v letech1992–1995, kdy nastala válka mezi státy, které tvořily rozpadající se Jugoslávii. Politici financovali hlavně zbrojní průmysl. Po válce byly na Srbsko uvaleny odOSNsankce za způsobení válečných zločinů. Po válce se však ekonomika nerozvíjela, kvůli dalšímu národnostnímu problému, tentokrát vKosovu. Začátkem21. stoletíse ekonomika začala vzpamatovávat a v současné době roste. Srbsku se v poslední době říká "Balkánskýtygr", hlavně kvůli nejrychleji rozvíjející se ekonomice v regionu.Srbsko je jedinou evropskou zemí, která má podepsané smlouvy o volném obchodu jak sEvropskou uniítak i sRuskou federací.
Srbsko je považováno za spojnici mezi "západem a východem".V současné době se buduje hlavně silniční síť.Velké plány jsou například okoloBělehradu, kde je nově postavený obchvat. I přes nekvalitní vedlejší silnice jsou dálnice ve velmi dobrém stavu. Hlavní dálniční tahy vedou ze severu na jih; jedná se o spojení Maďarska a Chorvatska s Makedonií. Důležitou součástí nákladní dopravy je řekaDunaj, na jejíž březích se nacházejí významné podniky infrastruktury. Při bombardování silami NATO byly zničeny mosty v Novém Sadu a dalších městech, tím byla tato dopravní tepna přerušena.
Železniční síť v Srbsku je tvořena hlavními tahy, vedoucími do jednotlivých bývalých jugoslávských republik. Na severu, veVojvodině, je síť velmi hustá s množstvím tratí vedoucích doRumunska,ChorvatskaaMaďarska. Oproti např. Bosně a Hercegovině je stav a hustota sítě v celé zemi mnohem lepší, vzhledem k charakteru státu; sever je průmyslově i zemědělsky aktivní a jih skýtá jak velká města (napříkladNiš), tak i významné koridory do dalších zemí (například doČerné Hory).
Celým Srbskem procházídálniceSubotica–Bělehrad–Niš, s napojeními i do sousedních zemí. U sítě silniční se se směrem na jih situace zhoršuje. Bělehrad je, stejně jako v případěželezničnídopravy, i v dopravěautomobilovéhlavním dopravním uzlem v zemi.
Silniční síť je (mimo několik hlavních tahů) ve velice neutěšeném technickém stavu. Řadí se tak poAlbániina druhé nejhorší místo vEvropě.. (V současné době - 05.2017 již okresní silnice jsou v dobrém stavu, taktéž hlavní dálnice ze severu na jih je v dobrém technickém stavu). Dálnice je placená, platí se mýto na mýtních branách a lze platit v dinárech, eurech a nově i platební kartou.
Maximální povolené rychlosti pro osobní vozy:
Podle sčítání lidu z roku 2011 mělo Srbsko (bez Kosova) celkem 7 186 862 obyvatel a celková hustota zalidnění byla střední, neboť činila 92,8 obyvatel na kilometr čtvereční.
Většinovým etnikem jsouSrbové, kteří tvoří 82 % populace země, bezKosova. Dalším významným národem jsouAlbánciv Srbskem neuznaném Kosovu. Tvoří zde kolem 90 % kosovské populace. Naopak v severní části Srbska, veVojvodině, žije vedle Srbů mnoho dalších národů. Největší menšinu zde tvoříMaďaři, kteří zde žijí hlavně z historického důvodu, jelikožVojvodinadlouhou dobu patřila kUhersku. Vedle Srbů a Maďarů zde žije menší početRumunů,Chorvatů,SlovákůaRusínů. Ve Vojvodině však žije i nepočetnáčeská menšinaa dříve početnějšíněmeckámenšina.
Hlavním náboženstvím jepravoslaví, jež vyznávají hlavněSrbovéaRumuni.Albánciv Srbsku jsou naopakmuslimovéaMaďařiřímskokatolickévíry. Muslimové jsou však i na západě Srbska vSandžaku, zdeislámvyznávajíBosňáci, neboli muslimštíSlované. Významným etnikem v této oblasti jsou iTurci, kteří vyznávají stejnénáboženství.
Oficiálním jazykem jesrbština, standardizovaná formasrbochorvatšiny, s 88 % rodilých mluvčích v zemi. Srbština je také jediný evropský jazyk, který aktivně používá jakcyrilici, taklatinku(pokud neuvažujeme rumunštinu/moldavštinu na území separatistickéhoPodněstří). Srbská cyrilice je oficiální abecedou Srbska.Byla navržena v roce 1814 srbským filologemVukem Karadžičem, který vytvořil abecedu na fonemických principech. Průzkum z roku 2014 ukázal, že 47 % srbské populace upřednostňuje latinku, 36 % cyrilici a 17 % je to jedno.
Před orgány Autonomního krajeVojvodinajsou úředními jazyky, rovnocenně sesrbštinou, takémaďarština,rumunština,rusínština,slovenštinaachorvatština(celkem 6).
Na území některých okresů a před orgány státní moci zřízenými pro tyto okresy jsou úředními některé menšinové jazyky (celkem 11 jazyků, kromě uvedených ještě:čeština,bulharština,makedonština,černohorština,albánština,bosenština). Menšinové jazyky se jako úřední používají většinou v okresích na území Vojvodiny (73 % okresů ve Vojvodině používá alespoň jeden menšinový jazyk). V některých okresech je úředních hned několik menšinových jazyků (40 % okresů ve Vojvodině), a to dokonce někdy až 4 další jazyky.
Ne zcela jasné postavení mají jazyky, které jsou úředními jen na území jedné obce (nikoliv okresu). Takových případů je 12 a jde o již uvedené jazyky.
Srbsko uznalo dleEvropské charty jazyků10 jazyků - nejsou však mezi nimi některé jazyky, které jsou úředními jazyky v určitých okresech (čeština,makedonština,černohorština) a naopak některé, které úřední nejsou vůbec - uznané byly (romštinaaukrajinština), přesto, že Charta se má uplatňovat na území, na kterém je určitý jazyk úřední.
Po staletí se Srbsko rozkládalo na hranici mezi východem a západem, území Srbska bylo rozděleno mezi východní azápadní polovinuřímské říše, poté meziByzancía Uherským království a v raném novověku meziOsmanskou říšíahabsburskou říši. Tyto překrývající se vlivy mají za následek kulturní rozmanitost po celém Srbsku. Jeho severní část má spíše profil střední Evropy, zatímco jih je charakteristický pro širší Balkán či dokonceStředomoří. Byzantský vliv na Srbsko byl silný. V první řadě díky rozšířenípravoslavív ranémstředověku. Srbská pravoslavná církev má v Srbsku trvalý statut a mnoho srbských klášterů, tvořící nejcennější kulturní památky, bylo postaveno ve středověku.
Srbsko má pět monumentů zapsaných na seznamusvětového kulturního dědictvíUNESCO: dřívější středověké hlavní městoStari Rasa klášter ze 13. stoletíSopoćani;klášter Studenicaz 12. století; římský komplexGamzigrad–Felix Romuliana; středověké náhrobkyStećci; a nakonec ohroženéstředověké památky v Kosovu(klášterVisoki Dečani,Chrám Bohorodičky Ljevišské,monastýr Gračanicaaklášter Peć).Starověké kořeny máBělehradská pevnost. Perlou středověké architektury je napříkladpevnost GolubacneboSmederevská pevnost. Památkou na osmanskou éru je napříkladMešita BajraklineboĆele kulavNiši.Historismus19. století zanechal stopy především v podobě budovSrbského národního muzea,Národního divadla v Bělehradě,Katedrály svatého Michaela archanděla,Chrámu svatého MarkaneboChrámu svatého Sávyv Bělehradě, který je budovaný od roku 1935, a měl by být po dokončení největším pravoslavným chrámem na světě. Secesní památkou jeSynagoga v Subotici. Příkladem uznávanéhojugoslávského brutalismuje napříkladAvalská televizní věžnebo mrakodrapGenex Tower.
Nejslavnějším srbským spisovatelem jeIvo Andrić, nositelNobelovy ceny za literaturu. SpisovatelMilorad Pavićse proslavil především svým románemChazarský slovník,Isidora SekulićovárománemKronika vesnického hřbitova,Meša SelimovićrománemDerviš a smrt. Kpostmodernismubyl řazenDanilo Kiš, v Kanadě prorazil spisovatelPrvoslav Vujčić. Zejména jako dramatik proslulBranislav Nušić. Realistickou prózu psalSvetozar Marković. V poezii vynikliDesanka Maksimovićová,Đura Jakšić,Jovan Jovanović Zmaj,Vasko PopaneboMiloš Crnjanski. Králem literární satiry bylRadoje Domanović. Nejvýznamnějším autorem středověku bylStefan Lazarević. V Srbsku se narodil i maďarský spisovatelDezső Kosztolányi, jeho rodnáSuboticamu posloužila jako model pro fiktivní město Sárszeg, v němž se odehrává děj řady jeho románů. Ve Spojených státech se prosadilCharles Simic, nositelPulitzerovy cenyz roku 1990, v Kanadě působíDavid Albahari.
V oblasti výtvarného umění získala světový věhlasMarina Abramovićová, představitelkaperformančního uměníabody artu, mezi modernisty pakMilena Pavlović-BariliaNadežda Petrovićová.Pop-artembyla ovlivněna malířkaOlja Ivanjicki. Z jugoslávské filmové školy nakonec nejvíce vynikl režisérEmir Kusturica.K úspěšným režisérům patří iDušan MakavejevneboGoran Paskaljević.Želimir Žilnikzískal v roce 1969Zlatého medvědanaBerlínském filmové festivalu. HerečkaMilena Dravićovábyla v roce 1980 za roli ve filmuZvláštní léčbavyhlášena nejlepší herečkou nafilmovém festivalu v Cannes. Pro film ji objevil český režisérFrantišek Čáp, když ji v roce 1959 obsadil do filmuDveře zůstanou otevřené.Mirjana KaranovićovázískalaEvropskou filmovou cenuza roli ve snímkuGrbavica. Hvězdami jugoslávské kinematografie byli též napříkladBata Živojinović,Dragan NikolićneboLjubiša Samardžić, známý dobře i v Československu díky komediálnímu seriáluHorký vítr.Východoněmeckýmisnímky s indiánskou tematikou se proslavilGojko Mitić.Významnou herečkou a především zpěvačkou, která se proslavila i za hranicemi Srbska je umělkyněEmina Jahović.
V oblasti vážné hudby vyniklStevan Mokranjac, v dechové pochodové hudběIon Ivanovici, autorvalčíkuDunajské vlny. V populární hudbě za hranice země pronikliŽeljko Joksimović,Đorđe Balašević,Ceca,Jelena KarleušačiLepa Brena.Marija ŠerifovićovávyhrálaEurovision Song Contest2007.Mezi klasiky srbského rocku patří skupinaRiblja Čorba. Největšímhudebním festivalemv Srbsku jeExit, který se od roku 2000 koná každé léto vPetrovaradínské pevnostivNovém Sadu.
Poměrně pozdě se rozvinula srbská tenisová škola, nicméně stala se nesmírně úspěšnou. Fenomenálním tenistou se stal předevšímNovak Djoković, sedminásobný vítězWimbledonua držitel 23grandslamovýchtitulů, jež z něj činí nejúspěšnějšího tenistu všech dob.Světovou jedničkou byla iMonika Selešová,Ana IvanovićováaJelena Jankovićová. VečtyřhřeSlobodan ŽivojinovićaNenad Zimonjić.
Mimořádně populární je v Srbsku basketbal. CenuEuroscarpro nejlepšího basketbalistu Evropy získalDražen Dalipagić,Dragan Kićanović,Peja StojakovićaMiloš Teodosić, konkurenční cenuMr. Europapak dvakrát obdrželAleksandar Đorđević. V americkéNBAse prosadili takéVlade DivacneboNikola Jokić.Srbská ženská basketbalová reprezentacevyhrálamistrovství Evropyv roce2015,mužidosáhli na stříbro jak naevropském(2009,2017), taksvětovém šampionátu(2014), a také naolympijských hrách(2016). Crvena Zvezda vyhrála Euroligu žen (1978/79),Partizan Bělehradmužů (1992).
V házené získalimužistříbro namistrovství Evropy(2012),ženynamistrovství světa(2013).Andrea Lekićovábyla vyhlášenanejlepší házenkářkou světaroku 2013.Stejné ocenění mezi muži získalDragan Škrbićroku 2000.Metaloplastika Šabacdvakrát vyhrálaPohár mistrů evropských zemí v házené(1985, 1986).
K nejúspěšnějším srbským fotbalistům patříDragan Džajić, vicemistr Evropy z roku1968a třetí v anketěZlatý míčtoho roku. Největšího úspěchu v historii se srbský fotbal ovšem dočkal na klubové úrovni, kdyžCrvena Zvezda Bělehradvyhrála v roce1991Pohár mistrů evropských zemí (dnesLiga mistrů).Nemanja Vidićvyhrál Ligu mistrů sManchesterem United(2007–08),Dejan StankovićsInterem Milán(2009–10),Branislav IvanovićsChelsea(2011–12). V časech Jugoslávie napříkladVelibor VasovićsAjaxem(1971). Uznání došli i fotbaloví trenéřiBora MilutinovićaVujadin Boškov.
Samostatné Srbsko startovalo na olympijských hrách prvně v roce 2008. Od té doby získalo čtyři zlaté medaile. První a čtvrtou vybojovalataekwondistkaMilica Mandićová, druhouzápasníkDavor Štefaneka třetí získal naolympiádě v Riu roku 2016týmvodních pólistů.Srbští sportovci ovšem získávali olympijské vavříny i v dresu Srbska a Černé Hory, nezávislého olympijského týmu (roku 1992) a zejména Jugoslávie. Zlato získali například zápasníciBranislav Simić(1964) aMomir Petković(1976), boxerSlobodan Kačar(1980) a střelciGoran Maksimović(1988),Aleksandra Ivoševová(1996) aJasna Šekarićová, která má na kontě celkem pět olympijských medailí, jednu zlatou (1988), tři stříbrné a jednu bronzovou.
K úspěšným šachistům patřilSvetozar Gligorić.
Nejslavnějším srbským vědcem a Srbem vůbec je fyzikNikola Tesla.Matematička a fyzičkaMileva Marićovávýrazně přispěla k objevůmAlberta Einsteina, jako jeho první žena.GeofyzikMilutin Milankovićzaujal teorií o vlivu astronomických faktorů na zemské klima. Fyzik a vynálezceMihajlo Pupinvýrazně zkvalitnil telefonní komunikaci.Josif Pančićje otcem srbské botaniky, významným matematikem pakĐuro Kurepa.
Osvícencem a otcem moderní srbské vzdělanosti bylDositej Obradović. Reformátorem srbského jazyka a národním buditelem bylVuk Karadžić. HistorikGeorgij Aleksandrovič Ostrogorskijzasvětil své oceňované dílo tématu Byzantské říše. Významným etnologem a sociologem bylJovan Cvijić.
V Srbsku je devatenáct univerzit, z toho devět veřejných. Nejstarší, založenou roku 1808, jeBělehradská univerzita. Je také největší, studuje na ní takřka sto tisíc studentů. Druhou největší jeUniverzita v Novém Sadu. Tyto dvě univerzity také zahrnuje Šanghajský žebříček mezi 1000 nejlepších univerzit světa, v roce 2019 bělehradskou na 401-500. místo a novosadskou na 901.-1000. místo.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSerbiana anglické Wikipedii.