Jaroslav Vožniak

Jaroslav Vožniak(26. dubna1933Suchodol–12. května2005Praha)byl český malíř a grafik.
Jaroslav Vožniak se v letech 1949-1951 vyučil reprodukčním litografem. V roce 1952 odmaturoval a tentýž rok začal studovat naVysoké škole uměleckoprůmyslové v Prazeu prof.Karla Svolinského. Roku 1954 přešel naAkademii výtvarných uměnído ateliéru prof.Vladimíra Silovského. Studia ukončil roku 1959. Od roku 1955 byl členem skupiny Šmidrové. Samostatně vystavoval od roku 1963, na společných výstavách Objekt (1965), se skupinou Šmidrové v Ostrově nad Ohří (1965) a se skupinou UB v Praze (1966). Při přepravě obrazů na Vožniakovu výstavu v Roztokách (1964) vzal vítr největší obraz s názvemIkaros(1958-1959) a odnesl ho do řeky. Poškozený obraz byl nalezen na půdě jednoho domu, v letech 2019-2020 restaurován a vystaven vGalerii moderního umění v Roudnici nad Labemroku 2021.
Od začátku 60. let do roku 1965 pracoval jako noční hlídač v sochařské sbírce Národní galerie na Zbraslavi. Po roce 1965 spolupracoval s architektem Jindřichem Santarem, který působil ve výstavnictví (mj. autor scénáře pro Čs. pavilon na Expo 1958 v Bruselu).
Roku 1965 vystavoval naSalon de la Jeune Peinturea v galerii Lambert v Paříži a naAlternative attualiv Aquile. V témže roce získal dvě zlaté medaile za svůj podíl na Mezinárodní výstavě bižuterieJablonec 65.
Ve druhé polovině šedesátých let Vožniak spolupracoval se státním podnikem Jablonecká bižuterie a podílel se i na instalaci na Světové výstavě Expo 67 v Montrealu. Na přelomu let 1968-1969 pro tento podnik vytvořil proslulý cyklus novodobých ikon, vystavený nejprve na Libereckých výstavních trzícha později v Montrealu (1969). V souvislosti s výstavami Vožniak několikrát navštívil Paříž, Švédsko, Leningrad a dvakrát pobýval v Kanadě.
V doběnormalizaceměl Jaroslav Vožniak problémy s komunistickým režimem, mj. kvůli svému synovi, který byl bubeníkem skupinyThe Plastic People of the Universe. V té době se zabýval výtvarným řešením diplomů a jiných tiskovin, navrhoval plakáty pro Národní Galerii a Zdravotní osvětový ústav, ilustroval několik knih. Po celý život trpěl narkolepsií a byl nucen brát léky, aby se mohl soustředit na práci. Od roku 1980 byl pro dlouhodobě nepříznivý zdravotní stav v invalidním důchodu.
Se svou ženou Martou (* 1934) měl syna Jaroslava (* 1954) a dceru Martu (* 1958), která je rovněž výtvarnicí. Po roce 1989 již Jaroslav Vožniak, na rozdíl od svých přátelNeprašeaDlouhého, kteří byli jmenováni profesory na Akademii, veřejně nepůsobil. NaZbraslavise ale kolem něj vytvořilo cosi jako "Vožniakova škola", která zahrnovala jeho dceru, zetě a snachu.
Rozsáhlý soubor kreseb kDantověBožské komediiaNovému zákonu, který Vožniak vytvořil v letech 1958-1960 byl jeho osobitým pokusem tlumočit tradiční témata moderní formou. Figury jsou radikálně zjednodušené na výtvarný znak ve tvaru kuželky, ve kterém dominují velké svítící oči, krajinu zastupuje stylizovaná poušť se skalisky a palmami. Působení obrazů zesiluje užití ostrých kontrastních barev. Objevují se zde některé motivy charakteristické pro další Vožniakovu tvorbu - oko jako centrum výjevu, symbol pozorovatele a svědka i vnitřního zraku, - rozpadající se skály, jako obecný symbol rozpadu hodnot.Ve stejné době vznikly tušové akvarelové kresby, kterými malíř vytvářel jakési panoptikum volně vybraných postav z reálného světa (Čingischán, Savonarola, Kleopatra, Klaun, ad.)
Na přelomu 50. a 60. let se Vožniak, stejně jako většina jeho druhů, přiklonil na čas k abstrakci a vytvořil sérii červených kompozic v nichž hladkou malbu narušoval zásahy rytím a škrábáním. Následují abstraktní obrazy s detailní a virtuózní kresbou, jejichž motivy ve formě výrůstků, šlahounů, trubic a čepelí nožů odkazují k reálnému světu. Některé z těchto kreseb později zasadil do černých rámů, sestavených z úlomků starých dřevěných vyřezávaných ozdob (Vejce, 1963).
Materiálové asambláže z poloviny 60. let sjednocuje červená barevnost (Fakirova krajina,Jezdci z Apokalypsy, 1964).
Vožniakova barokní imaginace se plně projevila v 60. letech, kdy jeho renomé prudce stoupalo. V té době vytvořil práce na pomezísurrealismuapop-artu, hýřící imaginací, mísící vážnost s vulgaritou a bourající veškerá tabu. V období let 1963-1964 Vožniak do svých obrazů volně začleňoval některé surrealistické motivy jako vejce, oko, srdce, rty, hlavy, ale nestal se ortodoxním surrealistou. Princip prorůstání a rozpadu, protiklad celistvého a narušeného se stane jedním z charakteristických znaků jeho tvorby. Děj je zasazen do omezujících rámců a přeplněn nejrůznějšími symboly převzatými z repertoáru surrealistů, kombinovaných s obrazy spotřebních idolů adaptovaných z pop artu.
Vožniak se nevyhýbal ani přímočarému zobrazování erotiky, někdy na hranici únosnosti. V prostoru kresby, obrazu či asambláže malíř soustřeďuje množství jednotlivých motivů, které vytvářejí racionálně neuchopitelný odraz světa. Vedle sebe zde existují zraňující i zranitelné, erotická agrese, temné síly a hrozivá magie.
V 70. letech se Vožniak vrátil k malbě, která je stále temnější a tragičtější (Běh času, 1976,Smrt, 1977). Rozpad společenských hodnot a morálky během tzv.normalizaceodrážejí předměty, které propadají zkáze - tříštící se sklo, kostry mrtvých zvířat, pukající sochy a zdi, lámající se římsy a sloupy, to vše často na neutrálním šedém pozadí ve vzájemné izolaci a tichu. Paralelně vznikají vysoce reliéfní asambláže, v nichž užívá dřevěné formy na klobouky.
Také pop-art, jehož vliv začal do Čech pronikat ze Západu, Vožniak transformoval do specificky české podoby. V letech 1967-1969 vytvořil sérii třiceti novodobýchikonna dřevěných deskách pro expozici jablonecké bižuterie na Libereckých výstavních trzích. Tvořily je portréty hvězd filmového plátna, ozdobené ukázkami luxusní české bižuterie (Jeanne Moreau, 1967;Monica Vitti, 1968-1969GMU Roudnice;Jane Fondová, 1968. Celá expozice byla doplněna zrcadly, dramaticky nasvícena a provázena hudbouRudolfa Komorouse.
Vožniakovy vize rozkladu jsou naplněny společenskými fetiši a pokleslými idoly, balancují mezi snovou imaginací, ironizujícím pop-artem a magickým kouzelnictvím. Autor navazuje na narativní tendence 60. let, ale naplňuje je komplikovanou obrazovou koncepcí, kterou nelze snadno dešifrovat. Ve druhé polovině 60. let Vožniak hladkou iluzivní malbu doplňuje reálnými předměty ve formě asambláže. Vožniakův hyperbolický smysl pro bizarnost a záliba v materiálové různorodosti se projevuje v brutálně užitkovém ignorování ceny použitých objektů. V řadě asambláží užívá zároveň staré a vzácné předměty, jakoby vyjmuté ze sbírky starožitností a kuriozit, zároveň s banálními a lacinými fragmenty současného světa. Jako "poctu divnosti"spojuje hyperbolickým a groteskním způsobem morbidnost expresivních barokních voskových náhrobků, salonní degenerovanost přelomu století a soudobý figurální mýtus (Beatles, 1976).
V roce 1978 se krátce vrátil k abstrakci v sérii monotypů, protože měl pocit, že tento problém nevyčerpal dostatečně počátkem 60. let. V jeho malbě se objevuje motiv koulí. (Pocta Vasarelymu, 1980).V první polovině 80. let přerušil autor tvorbu a k práci se vrátil až roku 1987. Tehdy vznikl cyklus menších asambláží s míčky, kolážovanými anatomickými tisky, pohlednicemi a cennými starými nálepkami (Velikonoční, 1987). Koule a kuličky rozvíjejí téma kruhu jako průhledu do mikro či makrosvěta. Vožniak v nich opět sáhl k burleskní nadsázce a kupení detailů. Koláže jsou podřízeny geometrickému řádu a vyznačují se formální dokonalostí, ale ilustrují hrozivé stránky lidské existence. Některá díla mají formu diptychů, složených z plastické desky s asambláží a desky ploše kolážované rozstříhanými autorovými abstraktními monotypy.
Na počátku 90. let Vožniak opět hledal cestu k abstrakci a adaptoval Pollockovu metodu s využitím lité syntetické barvy (Pocta Pollockovi, 1991, 1994, 2003). Jeho díla však nevyznívají expresivně - jsou téměř monochromní nebo omezená na škálu odstínů žluté a stopa barvy vytvořená litím se blíží pravidelnému rastru. Vožniak se zaměřuje pouze na samotnou "abstraktní" energii - na její stopy, záznamy, kaligrafii, rituální plynutí, vrstvenou harmonii a meditativní účin.
Vožniak představuje zvláštní typ vizuálního extroverta a významového introverta, který vytvářel z vnějšího pohledu vzrušenou a sarkastickou hyperbolu současné civilizace s jejími animálními pudy, fetišismem a sexuální nespoutaností. Pracoval intuitivně a jeho vnitřní pochody lze jen domýšlet a odhadovat.Vožniakův smysl pro nečekané konfrontace prvků všedního života ukazoval na stav společnosti, "v němž se za pokryteckými ideály pokroku a morálky skrývá posedlost sexem a fascinace hrůzou a zločinem".