Kurdové

Kurdovéjsou íránský národ sídlící naBlízkém východě, který žije hlavně v odlehlých oblastech dnešníhoTurecka(cca 11,4–15 milionů),Íránu(mezi 4,8–7,9 milionu),Iráku(4,0–6,5 milionu) aSýrie(1,6 milionu). Mnoho Kurdů obývá také turecká velkoměsta, předevšímIstanbul. Kromě toho vznikla od60. let 20. stoletípočetná kurdská diaspora vZápadní Evropě, především vNěmecku(0,75 až 1,0 milionu) aNizozemsku.
Zmínky o Kurdech se začaly objevovat v arabských zdrojích v ranémstředověku, ačkoli tento termín nebyl tehdy používán pro konkrétní skupiny lidí, spíše šlo o odkaz na směsici kočovných západních íránských kmenů, které se odlišovaly odPeršanů. Ovšem jasný důkaz kurdskéetnickéidentity lze nalézt až v textech z12.–13. století.Kurdská kultura i jazyk jsou zakořeněny právě v íránské kultuře,v důsledku toho jsou Kurdové často označováni jako lidéíránského původu.
Kurdštinapatří k severozápadní skupiněíránských jazyků, které spadají doindoevropské větve. Kurdové jsou dnes v mnoha státech, kde žijí, utlačováni, stávají se oběťmidiskriminace, někdy dokoncegenocidy. IráckýdiktátorSaddám Husajnnechal povraždit tisíce Kurdů plynem. První, kdo použil plynové zbraně proti Kurdům, byli již v roce 1918 Turci.VTureckučelí Kurdové tvrdéasimilačnípolitice a je jim odpíráno právo na politickou reprezentaci.
Kurdské kmeny přišly do míst jejich dnešního rozšíření již v prehistorické době. Dle hrubých odhadů se dá usoudit, že se tak stalo v druhém tisíciletí před naším letopočtem. V této době přišel na Blízký východ indoevropský kmenÁrijců.Íránská náhorní plošinase tak stala velmi důležitým předělem meziBlízkým východem,Střední Asiíaindickým subkontinentem. Stejně tak sloužilo toto území i jako dočasné útočiště pro tehdy nově přicházející kmeny z východu. Dá se předpokládat, že se Kurdové, kteří sem přišli s přistěhovaleckou vlnou indoevropských Árijců, promísili s obyvatelstvem, které již na tomto území žilo.
Kolem původu Kurdů se vede řada vědeckých debat a vzniklo mnoho teorií, přičemž je nutno dodat, že vzhledem k osidlovacímu procesu, který trval celá staletí, nejsou žádné řádné důkazy. Hlavní teorie lze stručně zformulovat takto:
Kurdové jsou potomciChurritů, kteří založilistát Mitanni(v 2. tisíciletí př. n. l.). JelikožChurritébyli často přezdíváni též Hurité či Kurité, lze usoudit, že se od nich též odvodilo jméno kurdského kmene. Je také zajímavé, že území huritských kmenů se téměř dokonale pokrývá s kurdským územím. Na druhou stranu je nutno dodat, že Hurité nemluvili žádným zindoevropských jazyků.
Podle této teorie jsou Kurdové potomciSkytů.Xenofónpsal ve svéAnabázio jistém kmeni Kurdučů. Na druhou stranu většina vědců a archeologů tuto teorii vyvrací, jelikož území, kde Kurdučukové žili, bylo na dnešníUkrajiněa vBělorusku.
Vyvinuli se z kmeneMédů. Také většina dnešních Kurdů se považuje za potomky Médů. Toto mínění se pak ještě více posílilo tím, že staromédské slovo „kur/kurd“ je výrazem pro slovo „silný“. I v dnešní době se dá toto slovo i s jeho původním významem nalézt v jednom z kurdských dialektů. Kurdský archeolog prof. Syies tvrdí, že Médové jsou kurdskými kmeny, které sousedily sasyrskou říší. Toto by též odpovídalo, jelikož patří k indoevropské jazykové větvi a původem jsou Árijci. V současné době se mnoho vědců snaží tuto teorii podpořit ještě tím, že hledají základy kurdštiny v řeči starých Médů.
Do dnešních dnů nemáKurdistánžádné přesné hranice. Státy, ve kterých Kurdové žijí, se všemožně snaží obhájit tvrzení, že je nesmyslné, aby Kurdové měli vlastní stát. Nejasnosti zvyšuje historický fakt, že slovem Kurdistán byla označována provincie v Perské říši, které vládl turecký kmenSeldžuků. Tato nadvláda trvala od11.do13. století, kdy pak Seldžukové převzali moc nad velkou částí Blízkého východu.
Kurdistán jako ohraničené území pak existoval ještě jednou, a to v19. stoletíjako provincie vOsmanské říši, tato provincie byla ale během vládních reforem opět brzy zrušena. V roce 1927 během Kurdského povstání pak byla vyhlášena mezinárodně neuznaná kurdskáAraratská republika, která zanikla v září 1931 zásahem turecké armády.
Kurdské jazyky se řadí mezi severozápadnííránské jazykyindoíránské jazykové větveindoevropské jazykové rodiny.
Jako kurdština se obecně označují všechny kurdské dialekty. Mluvčí žijí především na území tzv. Kurdistánu, který se rozkládá hlavně v Turecku, Sýrii, Iráku a Íránu. V Iráku je považována za oficiální jazyk, v Íránu má status oficiálního regionálního jazyka a uznáván je také v Arménii. Nejblíže příbuzní jazykem jsou jimBalúčové.
Kurdské jazyky se nejčastěji dělí do tří podskupin:
Jazyky zazaki (střední Turecko) a horami (západ Íránu) nejsou často klasifikovány jako kurdské jazyky, protože si nejsou vzájemně srozumitelné. Jejich mluvčí však sami sebe považují za Kurdy.
Systém zápisu kurdštiny dosud není pevně stanoven a sjednocen. V Turecku se kurdština zapisuje latinkou, tureckým pravopisem, v Íránu upravenou variantou arabského písma, v Iráku buď arabským písmem nebo latinkou. V Sýrii se pro zápis kurdštiny rovněž používá latinka. Kurdové na území bývalého Sovětského svazu užívají většinou stále upravenou variantu cyrilice.
Počet kurdského obyvatelstva v Asii (na území Kurdistánu) se odhaduje asi na 30 milionů, další dva miliony žijí vdiaspoře. Kurdové tvoří asi 18–20 % obyvatel Turecka (někdy uváděno až 25 %), 15–20 % Iráku, 10 % Íránu a 9 % Sýrie. Kurdové jsou po Arabech, Peršanech a Turcích čtvrtým největším etnikem v západní Asii.
V roce 1991 se počet kurdského obyvatelstva pohyboval okolo 22,5 milionů, přičemž až 48 % z nich žilo v Turecku, 24 % v Íránu, 18 % v Iráku a 4 % v Sýrii.
Vzápadoevropskýchzemích žije dle odhadů nejméně 1,5 milionu Kurdů, z toho asi polovina vNěmecku.
Zvláštním případem kurdské diaspory, jsou komunity v Zakavkazsku a centrální Asii, vysídlené zde v obdobíRuského impéria. Tyto komunity po více než sto let podstupovaly nezávislý vývoj. Počet členů těchto komunit byl odhadnut asi na 0,4 milionu.
Většina kurdských sídlišť se nachází v jihovýchodnímTurecku. Centrem je městoDiyarbakır.
Od potlačení povstáníAlevitůve30. letech 20. stoletíbyla politická situace Kurdů v Turecku pro příští půlstoletí relativně klidná. Turecko se nezúčastnilodruhé světové válkya úspěšně udržovalo svou zahraničně-politickouneutralituaž do počátkupadesátých let, kdy se obrátilo kzápadnímu světua vstoupilo doNATOjako důležitýgeostrategickýpartner.Spojené státya další západní spojenci Turecka se příliš nezajímali o práva etnických menšin v zemi. Nespokojenost Kurdů se situací vyústila koncem70. letv založeníextremistických,marxistickyorientovaných anacionalistickýchorganizací, mezi nimiž jeStrana kurdských pracujících(PKK) obzvláště prominentní.
Po vojenském převratu v roce 1980, kdy se k moci v Turecku dostalavojenská junta, byl kurdský jazyk ve veřejném i soukromém životě oficiálně zakázán.Vedení PKK muselo zemi opustit. Slova „Kurdové“, „Kurdistán“ nebo „Kurdský“ turecká vláda oficiálně zakázala.V té době bylo v kurdských územích používání kurdského jazyka, oblékání, folklóru a jmen zakázáno.Mnozí, kteří hovořili, publikovali nebo zpívali v kurdštině, byli zatčeni a uvězněni.
Pod vedenímAbdullaha Öcalanazačal v roce 1984 ozbrojený konflikt PKK proti Turecku, který oficiálně trval až do roku 1999, kdy agenti americké tajné službyCIAzajali kurdského vůdce Öcalana vKenia vydali jej do Turecka, ale občasné ozbrojené potyčky se udály i později. Tento konflikt měl pro Kurdy katastrofální následky: bylo zabito asi 30 000 lidí, velké části jihovýchodního Turecka byly zničeny, tisíce venkovských míst byly zničeny nebo opuštěny, kurdská populace z nich byla přemístěna do „bezpečnějších“ městských oblastí jako jsouDiyarbakır,VanneboRnırnaka. Od té doby také dále roste kurdskádiasporav západoevropských zemích. Abdullah Öcalan byl v Turecku původně odsouzen k smrti a pak omilostněn k doživotnímu vězení, když přiznal teroristickou podstatu své PKK. Mezi země a organizace, které tuto skupinu klasifikují jako teroristickou, patří Turecko, Írán, Irák, Sýrie, Spojené státy,Spojené království, dále také NATO,Evropská unie, nikoli všakOSN. Podle amerických zdrojů 37,4 % etnických Kurdů v Turecku věří, že PKK zastupuje všechny Kurdy, zatímco většina 50,1 % s tím nesouhlasí.
Turecko je dnes zemí s největší kurdskou populací, která je také největší etnickou menšinou v zemi. Vykazovaný počet Kurdů v Turecku se může lišit o miliony osob v závislosti na zdrojích a definicích. Turecká rada pro národní bezpečnost tvrdí, že v Turecku žije 12,6 milionu Kurdů. Podle odhadů americké tajné službyCIAčiní jejich počet asi 14 milionů lidí, což by bylo zhruba 18 % z celkové turecké populace. Na druhé straně má být počet Kurdů v Turecku podle kurdských nacionalistických zdrojů, které uvádějíalevitsképublikace, až dvojnásobný, tedy více než 25 milionů. Všechny výše uvedené odhady se vztahují na turecké obyvatele, kteří se identifikují jako Kurdové, zatímco počet mluvčíchkurdštinyje přibližně poloviční, a to v důsledku několik desetiletí trvající jazykové asimilace. Více než polovina z Kurdů v Turecku jsousunnitští muslimové, stejně jako drtivá většina etnických Turků, ale na rozdíl od nich nepatří k tzv. Hanafi. Mezi 20-25% Kurdů jsou Alevité (šíitskáforma islámu) a zbytek jsou Sufis a Yessis, křesťané a další. Většina kurdské populace tradičně žije v jihovýchodních částech Turecka, které jsou spojovány s neurčitě vymezenou zeměpisnou oblastíKurdistánu, a stovky tisíců Kurdů žijí v etnických enklávách středníAnatolie. Kvůli konfliktu mezi tureckou armádou a PKK se velké množství Kurdů stěhovalo do nejvíce industrializovaných provincií v severním Turecku. Používat kurdský jazyk na veřejnosti bylo zakázáno v roce 1991. V současnosti jeturečtinajediným úředním jazykem v zemi.
Postavení Kurdů v Íránu se v mnoha ohledech liší od ostatních současných států s kurdským obyvatelstvem. Za prvé, Kurdové jsou součástí íránského národa spolu sPeršany, Ázerbájdžánci, Mazanderani, Gilaki, Talis, Beludžima a jinými etnickými skupinami s íránskou státní příslušností. S Kurdy v jiných státech mají společný etnický původ a kulturu. V době osmanizace a pohybu hranice na východ našli statisíce Kurdů a jejich potomci útočiště v Íránu. Kurdská literatura ve všech svých podobách (kurdská, soranská, guranská) jako jeden z hlavních faktorů jejich identity byla také vytvořena v rámci íránských hranic a byla silně ovlivněna dalšími íránskými literaturami (nejvíce perskou). Kromě historických a kulturních faktorů se Írán liší od ostatních západoasijských zemí s osídlením Kurdů tím, že jeho hranice netvořily evropské koloniální mocnosti jako Velká Británie, Francie nebo Rusko, takže Írán nezasáhla vlna nacionalistických hnutí jako se to stalo v Turecku, Iráku nebo v Sýrii, ale zůstal jako jedinečný příklad etnicky heterogenní, ale politicky homogenní země v širším regionu.
Kvůli rostoucímu tureckému a arabskému nacionalismu a sovětskému vlivu v této oblasti postavil Írán ve 20. století svou politickou ideologii na pan-íránských pohledech na svět a tradičně pomáhal Kurdům za íránskými hranicemi proti jejich politické a kulturní diskriminaci a asimilaci. Jedním z předních íránských politiků a intelektuálů v době populárního předsedy vládyMuhammada MosaddekabylKarim Sandžabi, Kurd z provincieKermanšáh, který předsedal politické straněNárodní frontazaložené v roce 1949 Mosaddekem.
Kurdské postavení se výrazně nezměnilo ani po roce 1953, kdy byla v důsledku státního převratu podporovanéhoSpojenými státy(Operation Ajax) posílenamonarchickámoc íránského šáha.Rezá Šáh Pahlaví(jinak mazanderanské národnosti) sám Kurdy nazýval „čistokrevnými Íránci“ nebo „jedním z nejušlechtilejších íránských národů“. K významnému obratu v kurdské společnosti došlo v 60. a 70. letech, kdy Rezá Pahlaví realizoval program industrializace země, čímž silně omezil venkovský a kočovný způsob života Kurdů. Tento program postihl převážně severní a střední části Íránu s velkou kurdskou populací, ale proces probíhal poměrně pomalu, takže v roce 1977 byl poměr pracovníků v průmyslu a zemědělství veVýchodním Ázerbájdžánu1 : 2,6. Také podíl městského obyvatelstva ve středním Íránu činil 80 % a v oblastech osídlených Kurdy pouze 25 %. Rozdíly mezi těmito ukazateli byly pak významně sníženy pokračujícím vzestupem íránské ekonomiky v 80. a 90. letech 20. století.
Dědictví dvouloutkových státůzřízenýchSovětským svazemna severu Íránu po skončenídruhé světové války, zvláštěMahábádské republiky(1946), a roky pokusů SSSR destabilizovat Írán provokací etnických dělení a šířením komunismu se odrazily v ustavení několika kurdskýchmarxistickýchpolitických stran, jako byly PDKI, Komalah a Tudeh. Nejvýznamnějším z nich byla „Íránská demokratická strana Kurdistánu“ (PDKI), která v 70. letech působila proti vládě šáha Pahlavího a usilovala o autonomii Kurdů. Po jejím pádu a vypuknutí íránsko-irácké války vznikla tzv. „Národní rada odporu“ v čele s MEK, což byla organizace, která se podílela na Saddámových masakrech iráckých Kurdů a kterou Írán a Spojené státy považovaly za teroristickou. Ačkoli byly kurdské marxistické strany po pádu SSSR do značné míry marginalizovány, v roce 2004 se činnost PJAK (rozšířená ruka turecké PKK), která také působí v regionu, zintenzívnila.
Přesný počet Kurdů v Íránu je stejně jako v jiných zemích obtížné zjistit, ale v tomto případě nejsou pro to důvody v rovině asimilační politiky státu, ale spíše se Kurdové a další národy této země identifikují více podle státní příslušnosti než podle svéhoetnika. Nejběžnější odhady procenta Kurdů v poměru k celkovému íránskému obyvatelstvu se pohybují v rozmezí 7–10 %, což znamená mezi 5,4 a 7,7 milionů lidí. Významná kurdská společenství obývají 15 z 31 íránských provincií: většina z nich žije na severozápadě, a to v provinciíchKurdistán,Kermánšáh,Západní Ázerbájdžán,Východní Ázerbájdžán(s hlavním městemTabríz) aArdabíl. Kromě toho žije asi 10 % íránských Kurdů na severovýchodě země (provincieSeverní Chorásán,Chorásán RazavíaJižní Chorásán). Íránská města s největší kurdskou populací jsouSanandadž,Kermánšáh,Bodžnúrd,Teherán,ShirazaMašhad.
Kurdové v Íránu hovoří kurdsky,kurdštinamá status úředního jazyka v několika provinciích. Kurdské dialekty jsou zhruba rozděleny na kurdské (severozápadní) asorání(jihozápadní), ačkoli v závislosti na odborných klasifikacích existuje řada dalších dialektů nebo jazyků (tzv. tlačené dialekty, lakijski, sabaki). Sunnitští muslimové na severozápadě země tvoří většinu kurdské populace, asi milion a půl šíitů žije hlavně v provincii Kermánšáh. Mezi menšinová náboženská vyznání íránských Kurdů patříjarsanismus(Ahl-e Hakk),křesťanstvíajezídismus.
Mezi nejznámější Kurdy v Íránu patří bývalýviceprezidentMohammad Reza Rahimi(úřadoval v letech 2008–2013) astarostaTeheránu v letech 2005 až 2017Mohammad Bagher Ghalibaf(otec je Kurd, matka je etnická Peršanka), který v roce 2005 ve funkci starosty nahradil bývalého íránského prezidentaMahmúda Ahmadínežáda.
Se zhroucením britského mandátu Mezopotámie v roce 1932 se Kurdové poprvé ocitli v hášimovském iráckém království a poté v Irácké republice od roku 1958. Kurdská nespokojenost s iráckým nacionalismem předsedy vlády Abdula Karima Kasima vyvrcholila počátkem šedesátých let, kdy seMustafa Barzanivzbouřil proti iráckým úřadům. V březnu 1970 byl v Iráku oznámen plán na zřízení kurdské autonomie v průběhu čtyř let, ale toto nebylo provedeno z důvodu prudkého zvratu v politice, který změnil pan-arabské světonázory. Začalo období programu arabizace v oblastech bohatých na ropu v okolíKirkukuaHanakinu. V roce 1974 bylo organizováno pronásledování Kurdů. Írán pomohl Kurdům bojovat s pan-arabskou politikou, což vedlo ke značnému tření s arabským světem. V roce 1975 irácký představitelSaddám Husajna íránskýRezá Šáh Pahlavípodepsali vAlžírudohodu, podle které se zavázali vyřešit otázku vymezení, tj. íránské ukončení ozbrojené podpory Kurdů v Iráku. Poté irácké orgány jednaly s Kurdy a jejich vůdci, jako byl Barzani, jako s rebely, takže vůdci uprchli do Íránu.
Kurdská situace v Iráku se výrazně zhoršila v průběhu agrese Saddáma Husajna vůči Íránu (1980) aKuvajtu(1990): během íránsko-irácké války Saddámova vláda prováděla v roce 1983 represivní opatření vůči menšinám. Výsledkem byla občanská válka mezi sunnitskými Araby a Kurdy. Hlavními kurdskými představiteli konfliktu byliMasúd Barzání, který vedl Kurdistánskou demokratickou stranu (KDP) vIrbílu, aDžalál Talabáníse svou Kurdistánskou vlasteneckou aliancí (PUK). Konečné období konfliktů v Iráku a Íránu v roce 1988 a arabsko-kurdských konfliktů z roku 1988 je poznamenáno masovými oběťmi a genocidními zločiny proti Kurdům, jako je kampaň al-Anfal a masakr v Halabdže. Kurdové budou stále pociťovat podobné pogromy i poté, co byla potlačena vzpoura v roce 1991, krátce po skončení války v Zálivu, ve které byl Saddámův Irák poražen, ale podařilo se mu získat kontrolu nad iráckým Kurdistánem, Ve stejném roce více než jeden a půl milionu uprchlíků opustilo severní Irák a uprchlo do Íránu a Turecka a evropských zemí aby OSN chránila zbývající Kurdy, přijala rezoluci zakazující iráckým letectvům létat na sever od 36. rovnoběžky. Na konci roku 1991 se kurdští partyzáni podařilo vyhnat irácké vojáky z Arbílu a Sulejmanije, kde byly zavedeny kontroly, na které irácká vláda reagovala pozastavením humanitární pomoci a úplným embargem iráckého Kurdistánu. Kurdové v reakci na to v květnu 1992 založili Kurdskou regionální vládu a provedli parlamentní volby.
Prostřední 1990 let označené občanské války mezi KDP a PUK, ze dvou hlavních kurdských politických stran v Iráku. Dva roky po parlamentních volbách v roce 1992, ve kterých KDP a PUK získali stejnou podporu 45% hlasů, vypukly ozbrojené střety mezi dvěma frakcemi kvůli kontrole černého trhu (produkt Saddámova embarga), což mělo za následek tisíce obětí v prvním roce. O rok později se střetem zprostředkovaným CIA rozešlo spiknutí Saddáma Husajna s likvidací, ale plán nakonec selhal a ozbrojený konflikt pokračoval. V roce 1996 vytvořily obě strany spojenectví:Talabaniho PUK hledá pomoc od Íránu a Barzaniho KDP se obrací k samotnému Saddámovi, který vidí příležitost znovu získat kontrolu nad severem země. Situace se ještě víc zkomplikuje, když se Spojené státy pod záminkou, že chtějí, aby se zabránilo „novému genocidu Kurdů,“ začíná bombardování Iráku a mezinárodní působení kurdské PKK při střetech spínačů a Turecka, které operace Hammer a oceli v severním Iráku způsobil velké ztráty na marxista organizace. mírová dohoda mezi KDP a PUK uzavřel 1998, rok Amerického zprostředkování, a aby byly obě strany zavázaly, že neumožní přístup k irácké armády a PKK v oblasti Kurdistánu, a jak sdílet mezinárodní pomoc a politickou moc. Spolupráce mezi těmito dvěma politickými proudy byla zvláště významná v roce 2003, kdy napomáhaly americké invazi do Iráku a svržení Saddáma Husajna.
Kurdové v Iráku dnes tvoří 15–20% z celkové populace, což znamená mezi 4,7 milionu až 6,5 milionu lidí. Většina z nich žije v severovýchodních částech země, tj. v politicky vymezené oblasti iráckého Kurdistánu, která se řídí novou ústavou z roku 2005, kterou řídí kurdská regionální vláda, a skládá se ze 3 z 18 iráckých provincií: Arbil, Duhok a Suleiman. V této autonomii žijí přibližně čtyři miliony lidí, ale mezi nimi jsou desítky tisíc Arabů, Asýřanů, Chaldejců, Arméni, Shabak, Mendeans a další etnické skupiny. Většina Kurdů žije v milionových městechIrbílaSulajmáníja, ale existuje také značné množství venkovských populací, a mezi ostatními iráckými městy stojí za zmínku Bagdád s asi 300 000 Kurdy, Mosul s 50 000 a obecně jižní Irák s asi 100 000. Dominantním náboženstvím iráckých Kurdů je sunnitský islám (větev Shafi'i), méně izolované kurdské komunity jsou také křesťanské, židovské nebo jezídské. Kurdština je v Iráku od roku 1970 spolu s arabštinou oficiálním jazykem, nejčastějšími dialekty jsou Kurmanji a Sorani. Kurdové jsou dnes zastoupeni ve vedoucích politických pozicích v Iráku. Od roku 2005 je prezidentem autonomního iráckého KurdistánuMasúd Barzáníz KDP, v roce 2017 zesnulýDžalál Talabáníbyl prezidentem republiky Iráku.
Poté, co se francouzský mandát v Levantu v roce 1946 rozpadl na Libanon a Sýrii (nepočítaje severní části zabavené Tureckem), většina původních Kurdů skončila pod hranicí nově vytvořené Syrské arabské republiky. Jak nově vytvořený arabský stát budoval svou národní identitu na pan-arabské ideologii egyptského prezidenta Gamala Abdel Nassera, Kurdové se ocitli v podřízeném postavení nad arabskou většinou, ale nebyl hlášen žádný ozbrojený konflikt ani pronásledování. V průběhu kurzu se situace Kurdů začala zlepšovat. 60., 70. a 80. léta byla podmíněna řadou náboženských a politických změn v Sýrii a v celém regionu. V roce 1961 byla Spojené arabská republika, sestávající ze Sýrie a Egypta, rozpuštěna a pan-arabská nálada začala na syrské politické scéně mizet a v roce 1970 se k moci dostalHafez al-Assad, který patřil k menšinové Alawitské náboženské skupině. Šíitská větev podobná Alevitům), a proto se postoj vůči Kurdům výrazně zlepšil. Po roce 1979, v roce Saddam Hussein převrat uchvátili moc v Iráku a íránské revoluce, Sýrie se otočil zpátky do Iráku, a je nakloněna k tradiční kurdské spojence Íránu, na jehož čele přišel šíitského ajatolláha Chomejní . Během osmdesátých a devadesátých let v důsledku konfliktu PKK v Turecku a Saddámova pronásledování našli stovky tisíc Kurdů útočiště v Sýrii, kde jejich status nebyl dosud vyřešen.
Stejně jako v případě Turecka a Iráku jsou Kurdové největší etnickou menšinou v Sýrii, která představuje přibližně 8% celkové populace  tj. Přibližně dva miliony lidí. Většina z nich žije v severovýchodních částech země odpovídající zeměpisné oblasti Kurdistánu, tj. V syrské provincii al-Hasak. Významnější města této provincie, kde Kurdové tvoří velkou část populace, jsou Kamishli a al-Hasaka a kromě severních částí země, jako jsou svahy pohoří Taurus, největší syrská městaDamašekaAleppos desítkami tisíců kurdské populace. Většina syrských Kurdů jsou sunnitští muslimové (Shafi'i a Hanafi), zatímco menšiny jsou šíitští Alevité, pak křesťané, a asi 12.000 jsou Jesidové. Jediným oficiálním jazykem v zemi je arabština, kterou hovoří většina mírumilovně asimilovaných Kurdů na jihozápadě země, a nejvíce zastoupeným kurdským dialektem na severovýchodě je Kurmandji. Podle oficiálních amerických zdrojů je většina Kurdů v EUSýrie, ať už domácí nebo nově příchozí, je identifikována více prostřednictvím kmenové identity než kurdský nebo syrský nacionalismus. Relativně mírové soužití s většinovým arabským obyvatelstvem a kulturní šíření mezi dvěma národy přispěly k větší důvěře Kurdů v syrské úřady.
V lednu 2018 byla zahájenaturecká invazedo kurdské provincieAfrínna severu Sýrie, kterou Turecko ovládlo.Turecká ofenziva v Sýrii v roce 2019byla namířena proti prokurdským jednotkámSDF.
K dalším zemím, ve kterých žijí Kurdové, patříArménieaÁzerbájdžáns několika jejich etnickýmienklávami, dále takéJordánskoaTurkmenistán. V případě zmíněných třech zemí, které patřily do bývaléhoSovětského svazu, lze zmínit, že Kurdové zde od19. stoletížili jako kočovné kmeny, které se staly oběťmi osmanské a turecké perzekuce. S výjimkouStalinovýchčistek v 30. letech20. stoletíměli Kurdové během sovětského období relativní svobodu a vládní kulturní podporu, stejně jako jiné menšiny. Kulturní centra, vysokoškolské programy a vydávání publikací v kurdštině byly povoleny. Většina Kurdů v SSSR však mluvila ázerbájdžánsky - například sovětské sčítání lidu z roku 1926 ukázalo, že pouze 3 100 (neboli 8,3 %) z celkového počtu 37 200 ázerbájdžánských Kurdů aktivně používalo kurdské jazyky. Porozpadu Sovětského svazuv roce 1991 se situace Kurdů v nově vzniklých republikách obecně zhoršila v důsledku sílícího nacionalismu titulárních národů, což platí především pro Arménii a proti kurdské náklonnosti k Ázerbájdžánu zvláště pro situaci po válce vNáhorním Karabachu. Podle posledního sčítání lidu v Ázerbájdžánu dnes žije již jen 13 100 Kurdů. Kurdské organizace odhadují, že počet Kurdů se v Jordánsku pohybuje kolem 200 000 a v Turkmenistánu přibližně kolem 40 000. Přesná čísla pro kurdskou populaci ve jmenovaných zemích je obtížné odhadnout kvůli politickým manipulacím při oficiálních sčítáních lidu.
Kurdská kuchyně je vysoce heterogenní pojem, protože integruje íránské, turecké a arabské kulinářské zvyky. Je nejvíce podobná národním kuchyním v Íránu a Turecku, zatímco od arabských se liší v tom, že není příliš pikantní. Vzhledem k tomu, že rozsáhlá oblast celého Kurdistánu nemá přístup k moři, je kurdská kuchyně velmi kontinentálního typu a odráží návyky života v horách, kde krátká léta a dlouhé chladné zimy omezují rozmanitost nabídky potravin. Tradiční kočovný způsob života, který v minulosti nezahrnoval obdělávání orné půdy a zemědělství jako takové, nýbrž téměř jen zacházení s hospodářskými zvířaty, učinil maso nejdůležitějším zdrojem výživy.
Nejběžnějšími masovými pokrmy jsou jehněčí a kuřecí maso, které se tradičním íránským způsobem podává spolu s rýží nebo chlebem. Významnou roli ve stravě hrají také mléčné výrobky, jako je sýr, smetana a jogurt vyrobené z ovčího nebo kravského mléka. Ohledně upotřebení ovoce v kurdské kuchyni je možno vyzvednout hrozny, jablka, fíky a ořechy. U zeleniny jsou to okurky a rajčata. Příprava pokrmů se vyznačuje jednoduchostí (vaření a pečení na otevřeném ohni). Koření se obvykle nevyskytuje. Oblíbeným kurdským nápojem je černý čaj.
Koftanebochuftije jedním z nejoblíbenějších pokrmů v Kurdistánu i mimo něj. Mezi druhy jídel v Kurdistánu patří kromě tohokaak,naan-birinja,halal,kababnebo ćevapi,sib-polo,jikaveh,gimih tari,ash shalamiaburani(íránská jídla), a pakmaclubashift(arabská jídla) a sarma,baklava(sladká pochoutka) a jogurt (turecké pokrmy).Savarje tradiční jídlo kurdských farmářů a získává se vařením zrn pšenice, která se vysuší na slunci a pak se vymlátí. Toto jídlo se podává většinou vařené.Tapsije lilek, zelené papriky, cuketa a brambory s pikantní rajčatovou omáčkou. Běžnou kurdskou specialitou jsou pokrmy, které se připravují z pečených rajčat, paprik, olivového oleje a vajec a slouží hlavně jako snídaně.