Dějiny Říma

Dějiny města Římazahrnují období asi 2800 let od počátků města v9. století př. n. l.přes rozmachantického ŘímaaŘímajako hlavního městapapežskéhostátu vestředověkuaž po současnéhlavní městoItálie.
Aeneas, syn dardanského králeAnchísea bohyně láskyVenuše, patřil k nejstatečnějším obráncůmTróje. Unikl z hořícího města spolu se svým otcem Anchisem a synem Askaniem. PodleDiovapříkazu si měl nový domov hledat v Itálii. Po sedmileté dobrodružné plavbě vplul do ústí Tibery a založil tam město Lavinium, které nazval podle své manželky Lavinie, dcery místního krále Latina. Aeneův synAscanius, zvaný též Iulus (od něj odvozoval svůj původ rod Iuliů, z nějž pocházel Caesar), založil pak město nové,Alba Longu, přímého předchůdce Říma. Dvanáctým nástupcem Askania byl král Prokas, který měl dva syny, staršíhoNumitoraa mladšího Amulia. Amulius po smrti svého otce sesadil z trůnu svého staršího bratra Numitora, dal popravit jeho syny a dceruRheu Silviipřinutil stát se kněžkou bohyněVesty. Rhea Silvia sice jako kněžka slíbila věčné panenství, podlehla však bohu válkyMartovia porodila mu dvojčata Romula a Rema.
Podle pověsti bylŘímzaložen21. dubna753 př. n. l.v ústí řeky Tibery v oblasti zvanéLatium[lácium] záhadnými Etrusky. Tutopověstuvádí jako první římský historikVarro, který žil v1. století př. n. l.
Jakmile se Amulius dozvěděl o narození případných uchazečů o trůn, dal je v koši vhodit do Tibery. Koš se ale zachytil u břehu a plačící chlapce odnesla a odkojilavlčice(podle jiných verzí prostitutka –lupa)žijící naPalatinském pahorku. Našel je však Amuliův pastýřFaustulusa vychoval je spolu se svými dvanácti syny. Při potyčce s Numitorovými pastýři naAventinubyli oba bratři zajati a předvedeni před svého děda. Numitor v nich poznal své vnuky, poslal je do Alba Longy, kde Romulus a Remus spolu se svou družinou Amulia zabili a předali vládu Numitorovi. Bratři nechtěli čekat, až jim jejich děd uvolní trůn, a rozhodli se založit naPalatinuměsto nové.
Vzali pluh a vyorali kolem příštího města brázdu. Uprostřed města vykopali čtvercovou jámu a vložili do ní obětiny a pluh. Každý z bratrů toužil, aby nové město neslo právě jeho jméno. Rozhodli se tedy vyčkatznamení z letu ptáků. Remus spatřil jako první šest supů a dožadoval se vítězství. Ještě dříve než mohli věštci výrok vynést, uviděl Romulus supů dvanáct. Mezi bratry vznikla hádka, v níž byl Remus zabit. Podle jiného podání zahynul Remus až později, když přeskočil Romulovy hradby, aby ho urazil. Ať už tomu bylo jakkoli, nové město dostalo jméno Romulovo – Roma.
Podle jiné poměrně populární pověsti někteříTrójanéuprchli nalodícha větry byli zahnáni kEtrurii, kde zakotvili v údolí řekyTibery. Protože jejich ženy měly dost putování po moři, na radu Rómy (pravděpodobně nejinteligentnější z nich) zapálily lodě. Trójanům tedy nezbylo než se tam usadit a založit město. Když se jim začalo dobře dařit, pojmenovali město po Rómě.
Některé prvky pověsti o založení Říma podpořilaarcheologie: oblastLatiabyla osídlena pastevci, kteří žili na pahorcích, neboť údolí byla močálovitá. Osídlení na území Říma je doloženo již v 16. století př. n. l., to znamená v době bronzové, a to zvláště na pahorcíchPalatinaKapitol.Esquilin, kdežtoKvirinálaViminálbyly osídleny od 9. století kmenySabinů. V polovině 8. století došlo ke splynutí osad na Eskvilinu a Palatinu, což se stalo základem Říma jako sídliště městského typu. Dokladem nejstaršího osídlení Palatinu jsou tzv. Romulovy chýše (díry vyplněné světlejší hlínou než okolní půda), což jsou podle archeologů pozůstatky podpěrných kůlů tří dávných chýší.
Město Řím vzniklo pravděpodobně spojením osadSabinůaLatinů. Římané osídlili čtyři pahorky:Palatin,Esquilin,ViminálaKvirinál. Jejich kulturu a zřízení ovlivňovaliEtruskovéa název pravděpodobně pochází od jména vlivného rodu Etrusků Ruma. Tyto osady se sjednotily pravděpodobně až v 6. století před naším letopočtem.
Na počátku svých dějin byl Římkrálovstvím. Prvním jmenovaným – z převážně legendárních – následovníkůRomulajeTitus Livius Numa Pompilius. Po vyhnání posledního etruského králeTarquinia Superba– údajně v roce509 př. n. l.– se kolem roku475 př. n. l.stal Římrepublikou. Následující období bylo poznamenáno boji mezipatriciiaplebejci, který vyvrcholil v roce 494 př. n. l. Plebejové si vynutili vznik lidového shromáždění a zavedenítribuna lidu, který měl velké pravomoci a chránil jejich zájmy. V roce 449 př. n. l. byly poprvé sepsány římské zákony, tak zvanýZákon dvanácti desek. Až do poloviny 3. stol. si plebejové získali přístup do všech úřadů, včetně úřadu konzula.
Zásadní posun republiky k císařství byl výsledek působeníJulia Caesara, z jehož jména se později stal titulcaesar. Prvním císařem však byl až jeho adoptivní synAugustus. Následoval rozvoj moci římské říše, která své maximální rozlohy dosáhla za císařeTraiana(98–117 n. l.). Zásadně tím vzrostl význam ochrany hranic rozsáhlého impéria a tím i periférie, což vedlo ve 3. století kekrizi císařství. Krizi řešilDiocletianus(284–312) ustanovenímdominátu, vlády čtyřtetrarchů.
Vládu nad celou říší znovu získalKonstantin I. Veliký, který hlavní město přenesl z Říma doByzantia, po něm pak nazvanéhoKonstantinopol. Celá říše se definitivně rozdělila v roce395na Východořímskou říši, později zvanouByzantskou říši, s centrem v Konstantinopoli aZápadořímskou říšis centrem v Římě. Západořímská říše prodělávala krizi, o které svědčí i dvojí vyplenění Říma v roce410a455. Za zánik Západořímské říše je tradičně pokládán rok476, kdy germánský vojevůdceOdoakersesadil nedospělého císařeRomula Augusta.
Ve středověku byl Řím vzápadním světěnavazujícím na odkaz Římské říše vnímán stále jako pomyslné centrum světa. Především byl sídlempapeže, hlavyzápadní církvea od8. stoletíhlavní městoPapežského státu. V roce800se zdeKarel Velikýnechal korunovat na císařeobnovené římské říše. V této tradici pak pokračovali panovníciSvaté říše římské, pro které bylakorunovace v Říměpodmínkou pro nárok nacísařský titul. V rámci rozdrobeného území Apeninského poloostrova ale vedle Říma vznikala nová mocenská centra, jako bylaRavenna,Benátky,MilánčiFlorencie.
PapežMikuláš V.se rozhodl učinit z Říma sídlo hodné hlavy křesťanské církve, což motivovalo velký stavební rozmach města. Roku1451vydalbuluo přestavbě již chátrající baziliky sv. Petra, která začala o rok později, ale zastavila se po Mikulášově smrti v roce1455. Na jeho úsilí navázali renesanční papežovéJulius II.aLev X., kteří žili v přepychu a vedli nákladné dvory. Z podnětu Julia II. byl roku1506položen základní kámen ke stavbě novébaziliky sv. Petra, stavba byla dokončena roku1629, kdy také došlo k jejímu vysvěcení.
SoupeřeníHabsburkůa francouzských králů o dobytí Itálie, která začalo koncem 15. století, vedlo roku1527k tzv.Sacco di Roma– vyplenění města německýmilancknechtycísařeKarla V.Během něho bylo zničeno mnoho památek, počet obyvatel klesl na 30 tisíc a papežKlement VII.byl dokonce zajat.
Vyrabování Říma německou soldateskou v roce 1527 je považováno za konec římskérenesance. Dočasná stagnace však byla rychle překonána a motivovala novou výstavbu, která se však již nesla vbaroknímduchu. V té době měl Řím kolem 100 tisíc obyvatel a stavělo se zde mnoho nových kostelů.
Barokní výstavba dala vzniknout mnoha novým stavbám, a to nejen církevního, ale také světského charakteru, ať šlo o paláce nebo fontány, kterými je barokní Řím přímo proslulý. Významné zakázky na barokní stavby a umělecká díla pocházely od známých papežů 17. století, především odUrbana VIII.z římského roduBarberini, který podporoval slavného architektaGiana Lorenza Berniniho, aInocence X.z roduPamphili, mecenášeFrancesca Borrominiho.
Oba umělci ozdobili Řím aVatikánmnoha uměleckými díly. Bernini například vybudoval kolonádu nanáměstí sv. PetraveVatikánu, fontánu Čtyř řek naPiazza Navona, vyzdobilAndělský mostplastikami andělů s nástroji Kristova umučení alateránskou bazilikusv. Jana sochami apoštolů v nadživotní velikosti. Dílem Borrominiho je barokní úprava lateránské baziliky, průčelí kostela S. Agnese in Agone na náměstíPiazza Navonanebo palác instituceDe Propaganda FidepoblížPiazza di Spagna. Malými uměleckými skvosty jsou barokní kostelíky Sant´Andrea del Quirinale (Bernini) nebo S. Ivo della Sapienza a S. Carlo alle Quattro Fontane (Borromini).
V době baroka došlo k modernizace města: zmizely úzké křivolaké uličky a místo nich vznikly široké ulice s průhledy. Na druhé straně bylo odstraněno mnoho zbytků antických staveb, které byly rozebrány na stavební materiál.
V roce1534bylo v Římě založenoTovaryšstvo Ježíšovo, jehož hlavním úkolem bylo čelitreformaci. V letech1568–1584vystavělMichalangelůvžákVignolaa jeho pokračovatelGiacomo della Portav Římě první jezuitský kostelIl Gesú, který je zároveň považován za první barokní architekturu vůbec. Jedná se o typickou stavba protireformace – jednoduchá rozlehlá hlavní loď bez sloupoví s postranními kaplemi a kazatelnami umožňují oslovit početné publikum a společnou modlitbu i intenzívní modlitbu jednotlivců v kaplích.
Roku1732zahájil architektNicola Salvivýstavbu nejslavnější římskéfontány di Trevi(stavba byla dokončena 1762 po jeho smrti). V letech1723–1726byla postavena další turistická atrakce soudobého ŘímaŠpanělské schody, které se již v 19. století staly místem schůzek umělců a modelek.
Opuštěné starověké stavby byly po staletí zdrojem stavebního materiálu, v době baroka začaly být konečně ceněny pro svoji historickou hodnotu, objevovány, opravovány a ukládány do sbírek. Bylo založeno první veřejné muzeum.
Roku1798obsadila Římnapoleonskávojska a papežPius VI.byl deportován do vyhnanství. Poté došlo k vyhlášení římské republiky, která existovala jen pouhý rok –1799byli Francouzi vyhnáni z Itálie Rakušany a Rusy.1800porazilNapoleonRakušany vbitvě u Marengaa Francouzi znovu obsadili Itálii a provedli zde řadu změn. Když nastoupil roku1800na papežský stolecPius VII., uzavřel s Napoleonem konkordát, aby zabránil zničení Říma. Město však bylo roku1803znovu obsazeno Francouzi a papežský stát se stal součástí francouzského císařství.1804navštívil Pius VII. Francii, kde se zúčastnil Napoleonovy císařské korunovace. Přesto v roce1809Francouzi papeže zajali a deportovali do vyhnanství. Teprvevídeňský kongresv letech1814–1815vrátil moc nad Římem a papežským státem Piu VII.
Pod vlivem francouzské revoluce a napoleonských tažení se v Itálii formovalo od počátku 19. století hnutí za osvobození Itálie z cizí nadvlády. Jeho přívrženci, zklamaní v naději, že se jim dostane francouzské pomoci, ustanovili roku 1807 tajné organizace revolucionářů tzv.karbonářůmkteří iniciovali řadu povstání.
Počátkem nové etapy národního a osvobozeneckého hnutí se stalo založení organizace Mladá Itálie, u jejíhož zrodu stálGiuseppe Mazzini. O něco později, roku1847založilCamillo CavourvTuriněčasopisIl Risorgimento, kolem kterého se formovalo hnutí za osvobození a sjednocení Itálie. Velké naděje byly vkládány do nástupu liberálního papežePia IX.v roce1846.
Roku1848vypuklo revoluční hnutí téměř v celé Itálii a v listopadu zachvátilo také Řím. Pius IX. uprchl doNeapolea v Římě byla roku1849vyhlášena římská republika v čele striumvirátem(jedním z triumvirů byl Mazzini). Povstání bylo potlačeno intervencí Francouzů, Rakušanů a neapolského království. Poslední boje probíhaly na pahorku Janikulu v místě, kde dnes stojí pomník vůdce povstalců Garibaldiho. Jeho jednotky ustoupily z města, do Říma se vrátil papež a obnovil papežský stát.
Pius IX.byl přesto přívržencem reforem, zmírnil censuru, vyhlásil rozsáhlé amnestie, rozšířil práva měšťanů a také se snažil strhnout na sebe vedoucí pozici v bojích za sjednocení. Byl posledním světsky vládnoucím papežem. Za jeho pontifikátu se konal v letech1869–1870První vatikánský koncil, který vyhlásildogmao neomylnosti papeže ve věcech víry.
Když Garibaldi roku1860dobyl Sicílii a Neapolsko, konal se plebiscit o sjednocení Itálie a o rok později bylo vyhlášeno italské království v čele se sardinským králemViktorem Emanuelem II.Již roku1862se Garibaldi proti králově vůli pokusil dobýt Řím, ale neuspěl. Byl poražen, zraněn a zajat. Druhý Garibaldiho pochod na Řím v roce1867zmařili Francouzi. Teprve 20. září1870obsadily Řím královské jednotky a dobrovolníci, Viktor Emanuel II. se přestěhoval do papežského paláce naKvirinálu(dnes prezidentský palác) a 1. července1871byl Řím prohlášen hlavním městem italského království.
13. května1871přijal italský parlament zákon o zrušení nezávislosti papeže na italském státě, což znamenalo konec světské moci papežů. Pius IX. zůstal suverénním panovníkem jen ve Vatikánu (vlastní garda, zákony, diplomatičtí zástupci) a italský stát se zavázal vyplácet mu každoročně určitou finanční částku. Papež odmítl pokus o smír, prohlásil se za zajatce a italským katolíkům zakázal účast na politickém životě pod trestem exkomunikace.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuRomana italské Wikipedii.