Kurt Vonnegut

Kurt Vonnegut, Jr.[vo.nə.gət], (11. listopadu1922,Indianapolis–11. dubna2007,New York) bylamerickýspisovatel, známý zejména díky knihám jakoJatka č. 5(1969),Kolíbka(1963) neboSnídaně šampiónů(1973), v nichž dokázal mísit prvkysatiry,černého humoruascience fiction.
Kurt Vonnegut se narodil vIndianapolisu11. listopadu 1922 (americkýDen veteránů) do čtvrté generace německých přistěhovalců jako syn a vnuk indianapoliských architektů firmy Vonnegut & Bohn. Během studia na Shortridgeské střední škole v Indianapolisu se Vonnegut stal editoremThe Daily Echo, vůbec prvního středoškolského deníku v Americe. V letech 1941 až 1942 studovalbiochemiinaCornellově univerzitě. Stejně jako jeho otec se stal členem spolku Delta Upsilon. Působil také jako editor studentských novinThe Cornell Daily Sun. Vonnegut v té době nastoupil doarmády, která ho poté poslala studovat strojní inženýrství naCarnegieho technický instituta nauniverzitu v Tennessee. 14. května 1944, naDen matek, spáchala jeho matka Edith S. (Lieber) Vonnegutová sebevraždu.
Vonnegutovy zážitky zválky, kterou prožil nejprve jako voják a poté jakoválečný zajatec, měly zásadní vliv na jeho pozdější tvorbu. V zimě roku 1944 se běhemofenzívy v Ardenáchjako desátník 106. pěší divize ocitnul odříznut od zbytku jednotky, až ho 14. prosince, po několikadenním bloudění za nepřátelskou linií, zajaly jednotkyWehrmachtua převezly doDrážďan, kde se stal svědkem ničivéhobombardování města. Vonnegut byl jedním ze sedmi amerických válečných zajatců, kteří bombardování přežili v podzemním krytu místních jatek. Jatka za války sloužila jako zajatecký tábor. Administrativní budova tohoto tábora měla adresuSchlachthof Fünf(Jatka č. 5), tento název pak vězni používali pro celý tábor. „Naprostá destrukce,“ vzpomínal Vonnegut, „nesmírné krveprolití.“ Od Němců dostal za úkol nosit těla domasových hrobů. „K pohřbení tam ale bylo až příliš mnoho těl. Nacisti tam proto namísto toho poslali jednotky s plamenomety. Ostatky všech těch civilistů byly spáleny na popel.“ Tato zkušenost tvoří jádro jedné z jeho nejznámějších knih,Jatek č. 5, a je námětem nejméně šesti dalších.
Vonneguta osvobodily jednotkyRudé armádyv květnu 1945. Po návratu do Ameriky byl vyznamenánPurpurovým srdcemza „směšně zanedbatelné zranění“, jak sám řekl.VČasotřesenípozději napsal, že dostal řád zaomrzliny.
Po válce Vonnegut studovalantropologiinauniverzitě v Chicagu. Pracoval také jako policejní zpravodaj proCity News Bureau of Chicago. VTabatěrce z BagombaVonnegut píše, že univerzita odmítla jeho diplomovou práci o nezbytnosti výzkumu podobností mezikubistickýmimalíři a vůdci indiánských povstání z 19. století, protože by to prý bylo „neprofesionální“. Z Chicaga odešel doSchenectadyve státěNew York, kde pracoval proGeneral Electricv oddělení pro styk s veřejností. Chicagská univerzita později přijala jako jeho diplomovou práci knihuKolíbka, s odvoláním na její antropologický obsah, a v roce 1971 mu udělila magisterský titul. Když už se zdálo, že zanechá psaní, nabídla mu Univerzita v Iowě místo učitele praktických dílen pro budoucí spisovatele. V té době se zKolíbkystal bestseller a Vonnegut tak mohl začít pracovat naJatkách č. 5, na knize, která je nyní považována za jednu z nejlepších amerických knih 20. století (mj. se objevila na seznamu sta nejlepších knih podle časopisuTime).
Brzy poté se Vonnegut přestěhoval do městečkaBarnstablenaCape CodvMassachusetts.
Do října roku 1957, kdy mu zemřel otec, byl znám jako Kurt Vonnegut, Jr (Kurt Vonnegut ml.), poté už jen jako Kurt Vonnegut. Starším bratrem byl fyzikBernard Vonnegut, který se zabýval atmosférou a objevil, jak uměle vyvolat déšť za pomocijodidu stříbrného.
Po válce se oženil se svou láskou z dětství, Jane Marie Coxovou, v roce 1970 se ale rozešli. Rozvedli se sice až v roce 1979, už od roku 1970 ale Vonnegut žil s fotografkou Jill Krementzovou, která se později stala jeho druhou ženou. Měl sedm dětí, z toho tři vlastní z prvního manželství. Tři děti své sestry Alice adoptoval Vonnegut poté, co zemřela na rakovinu. S Jill Krementzovou pak ještě adoptovali dceru Lily. Dvě z jeho dětí vydaly vlastní knihy. Syn Mark napsalExpres do ráje, ve kterém popisuje své zážitky z konce 60. let, kdy prodělal několik těžkých záchvatůschizofrenie, až skončil na psychiatrii. Mark připustil, že sklony k duševním chorobám mohou být zčásti dědičné. Po tom, co prožil, se rozhodl studovat medicínu a ortomolekulární psychiatrii. Mark byl pojmenován poMarku Twainovi, jehož Vonnegut považoval za jednoho z amerických svatých.  Dcera Edith („Edie“) se stala malířkou. Své dílo vydala v knizeDomestic Godesses(Domácí bohyně). V 70. letech byla provdána za kontroverzního novinářeGeralda Riveru. Edith byla pojmenována po Kurtově matce Edith Lieberové.
Nejmladší dcera Nanette („Nanny“), pojmenovaná po Vonnegutově babičce z otcovy strany Nannete Schullové, se provdala za realistického malíře Scotta Priora. Stala se častým námětem jeho obrazů, napříkladNanny and Rose. Tři ze čtyř adoptovaných dětí jsou jeho vlastní synovci: James, Steven a Kurt Adams, čtvrtá je Lily, kterou adoptovali jako malou v roce 1982 (v současné době působí jako herečka a zpěvačka). James, Steven a Kurt byli adoptováni v roce 1958, kdy jim během jednoho týdne zemřeli oba rodiče. Jejich otec zahynul v osobním vlaku, který vNew Jerseysjel z otevřeného zvedacího mostu, zatímco jejich matka, Vonnegutova sestra Alice, zemřela na rakovinu. VČasotřeseníVonnegut píše, že Aliciin manžel zemřel o pouhé dva dny dříve než ona. Její rodina se smrt manžela snažila před Alicí utajit, ona se to ale den před svou vlastní smrtí dozvěděla z novinNew York Daily News, které ji přinesl jeden pacient. Její čtvrtý a nejmladší syn Peter Nice začal žít u rodiny svého otce vAlabamě.
Dne 11. listopadu 1999 byl po Vonnegutovi na jeho počest pojmenovánasteroid25399 Vonnegut. Dne 31. ledna 2001 zachvátil horní patro jeho domu požár. Vonnegut se nadýchal kouřových zplodin a byl převezen do nemocnice, kde se čtyři dny nacházel v kritickém stavu. Přežil, ale jeho osobní archiv byl zničen.
Vonnegut údajně kouřil cigarety značkyPall Mallbez filtru, což označil za „stylový způsob, jak spáchat sebevraždu“.
Vonnegut zemřel 11. dubna 2007 ve věku 84 let, kdy podlehl těžkým následkům poranění mozku, která utrpěl po pádu v bytě naManhattanu.
Vonnegutova první povídkaZpráva o Barnhousově efektubyla otištěna 11. února 1950 v časopiseCollier´s(později se objevila ve sbírceVítejte v opičárně). První vydanou knihou se stal roku 1952 antiutopický románMechanické piano(Player Piano), ve kterém je lidská pracovní síla ve velkém nahrazena stroji. Až do vydání druhého románuSirény z Titanu(The Sirens of Titan), Vonnegut pokračoval v psaní povídek. V 60. letech se styl jeho psaní začal měnit. Od poměrně pevně strukturovanéKolíbky(za kterou obdržel v roce 1971 magisterský titul) přešel ke spíše experimentální struktuře opěvovaných, poloautobiografickýchJatek č. 5.
S experimentováním pokračoval i veSnídani šampiónů(Breakfast of Champions, 1973). Kniha je plná Vonnegutových hrubých kreseb a dlouhých, navzájem nesouvisejících pasáží. Jakodeus ex machinase v ní objevuje i sám autor.
Vonnegut se roku 1984 pokusil o sebevraždu, o čemž později píše v několika esejích.Snídaně šampiónůse stala jednou z jeho nejprodávanějších knih. Kromě Vonneguta samotného v ní vystupuje i několik dalších postav, které se pak znovu objevují i v jeho dalších knihách. Jednou z nich je sci-fi spisovatelKilgore Trout, který veSnídani šampiónůhraje hlavní roli a mimo jiné také komunikuje s postavou autora.
Podobně jako tyto postavy najdeme v knize i témata a myšlenky, které autor používá opakovaně. Příkladem může být „led typu 9“ (hlavníwampetrv knizeKolíbka), nový druh ledu se strukturou odlišnou od běžného ledu. Když se krystal ledu typu 9 dostane do kontaktu s tekutou vodou, „stane se z něj jakési semeno, které se vzalo bůhvíodkud a naučilo atomy zbrusu novému způsobu, jak se seskupovat a vázat, jak krystalizovat a zamrzat“, čímž se přemění na led typu 9.Tento proces je poměrně těžko zvratitelný, jelikož tento led taje až při 55 °C.
Ačkoliv spousta Vonnegutových knih obsahujesci-fimotivy, velké oblibě se těší i mimo okruh čtenářů a kritiků tohoto žánru. Velký podíl na tom jistě má i silné anti-autoritářské vyznění jeho knih. Například ve známé povídceHarrison BergeronVonnegut ukazuje, k jak hroznému útlaku může dojít, když se spojí étos, jakým je v tomto případě rovnostářství, s příliš velkou mocí.
Vonnegutův hlas k nám promlouvá z většiny jeho děl. Často je to skrz postavu autora sci-fiKilgora Trouta(jehož jméno je odvozeno od jména skutečného autora sci-fiTheodora Sturgeona). Je pro něj charakteristická divoká představivost a těžký cynismus mírněný humanismem.
V předmluvě keSnídani šampiónůVonnegut popisuje, jak jako malý kluk viděl skupinku mužů, postiženýchpohybovou ataxií. Měl tehdy pocit, že muži chodí jako rozbité stroje, zdraví lidé potom musí být fungující stroje, to by tedy znamenalo, že lidé jsou bezmocnými zajatcideterminismu. Tímto motivem se Vonnegut zabývá ve svém nejslavnějším románuJatka č. 5, jejichž hlavní hrdina Billy Pilgrim "pendluje v čase" a na svůj vlastní život má tak malý vliv, že ani netuší, v jakém okamžiku svého života se tu kterou minutu ocitne.
ZJatek č. 5pochází také známé rčení „Tak to chodí“ ("So it goes"), které Vonnegut používá, když vypráví o smrti. Rčení se stalo sloganem odpůrců války ve Vietnamu v 60. letech 20. století. „Je v něm jednoduchost, ironie i lítost zároveň, přesně podle Vonnegutova stylu.“
Po vydáníČasotřesenív roce 1997 Vonnegut prohlásil, že už nikdy žádnou knihu nenapíše. Až do své smrti v roce 2007 pokračoval ve psaní pro měsíčníkIn These Times, kde působil jako šéfredaktor. Zaměřoval se na všemožná témata, od současné americké politiky po popisy jednoduchých témat jako třeba cesty na poštu. V roce 2005 bylo několik jeho esejů zveřejněno v knizeMuž bez vlasti, která se stala bestsellerem. Vonnegut trval na tom, že to bude jeho poslední příspěvek literatuře.Cesta na poštuje vonnegutovskou rozpravou o tom, o co všechno nás připravilo osamělé klikání na tlačítko „Odeslat e-mail“. Jakoludditatruchlí nad smrtípsacích strojů. Popisuje, co všechno dělal, než odeslal text na přepsání písařce. Nejdřív šel do novinového stánku, tam si vystál frontu, ve které mohl pozorovat lidi nebo si s nimi popovídat. Věděl, že zrovna tento stánek měl přesně ten druh obálek, jaký potřeboval. Velké obálky z konopného papíru s neobvyklým zavíráním. Buď je zavřete pomocí kovových patentek nebo je můžete olíznout. Vonnegut dělal obojí.
Popisuje také, jak měla žena, která obálky prodávala, na čele drahokam. „Tak co, nestojí to za tu cestu?“Potom vždycky obálku vzal a donesl ji na poštu. Za přepážkou stála žena, do které byl tajně zamilován (ona o tom nevěděla, jeho žena ano) a tajně ji zbožňoval, protože se sebou každý den udělala něco, aby zlepšila svým zákazníkům náladu (buď se nějak vtipně oblékla nebo učesala). Vysvětluje, jak se na ni díval s kamennou tváří, aby své city utajil. Aniž by to přímo zmínil, Vonnegut nám tím říká, o co všechno jsme přišli kvůli pohodlnosti e-mailů.
V článku zRolling Stoneze srpna 2006 se píše:
V dubnu 2008 byla Vonnegutovi posmrtně vydána knihaArmageddon in Retrospect. Obsahuje dosud nevydané povídky a také dopis, který Vonnegut napsal své rodině, když padl během 2. světové války do zajetí. Najdeme v ní také Vonnegutovy kresby a pár jeho proslovů. Předmluvu ke knize napsal Vonnegutův syn Mark.
Práce grafika pro Vonneguta začala jeho vlastními ilustracemi proJatka č. 5. Svůj talent naplno uplatnil v hojně ilustrovaném románuSnídaně šampiónů. Objevuje se zde například ilustrace řitního otvoru, ale také jiné, méně kontroverzní symboly. Postupem času se začal o grafiku, a zejménasítotisk, zajímat čím dál více (později spolupracoval s grafikem Joem Petrem III.).
V roce 2004 se Vonnegut zúčastnil projektu nazvaného „Nejlepší obaly alb, které nikdy nevznikly“ ("The Greatest Album Covers That Never Were"). Vonnegut vytvořil obal k albu skupinyPhishs názvemHook, Line and Sinker. Jím navržený obal pak byl součástí putovní výstavyRokenrolové síně slávy.
Vonnegut byl silně ovlivněn předáky raně socialistických dělnických hnutí, zvláště rodáky z IndianyPowersem HapgoodemaEugenem V. Debsem, z jejichž děl také často cituje. Postavy svých knih Vonnegut pojmenoval jak po Debsovi (Eugene Debs Hartke vHokusu Pokusua Eugene Debs Metzger vOstroočkovi), tak po jednom z vůdců ruských komunistůLvu Trockém(Leon Trotskij Trout vGalapágách). Celý život byl členem americké organizace na ochranu lidských právAmerican Civil Liberties Uniona stal se také tváří jedné z jejich kampaní.
Vonnegut se opakovaně zabýval morálními a politickými otázkami, i když, aspoň ve svých románech, jen zřídka jmenuje konkrétní politické postavy. Výjimkou je například název knihyBůh ti žehnej, Dr. Kevorkiane, který odkazuje na kontroverzního zastánce asistovaných sebevraždJacka Kevorkiana.
Ve sloupcích pro měsíčníkIn These Timesútočil naBushovuadministrativu aválku v Iráku. „Copak tím, že řeknu, že naši lídři jsou šimpanzi opilí mocí, hrozí, že zničím morálku našich vojáků, kteří bojují a umírají na Blízkém východě?“ píše. „Jejich morálka už je rozstřílená na kusy, stejně jako spousta lidských těl. Jedná se s nimi tak jako se se mnou nikdy nejednalo, jako s hračkou, kterou dostane bohaté dítě k Vánocům.“In These Timesho cituje: „Jediný rozdíl mezi Hitlerem a Bushem je, že Hitler byl právoplatně zvolen.“
VMuži bez vlastiVonnegut píše, že „George W. Bush kolem sebe shromáždil dvojkaře ze smetánky, kteří nemají ponětí o historii nebo zeměpise, plus ne zas tak příliš skryté rasisty, známé též pod názvem křesťané, plus, což je ještě děsivější, psychopatické osobnosti neboli PO, což je lékařský termín pro schopné, příjemné lidi, kteří nemají svědomí.“Volby v roce 2004 nesledoval s přílišným optimismem. O Bushovi aJohnu Kerrymprohlásil, že „je jedno, kdo z nich vyhraje, tak jako tak budeme mít za prezidenta členaSkull and Bones, a to v době, kdy se kvůli tomu, jak jsme otrávili veškerou půdu, vodu a atmosféru, ze všech obratlovců kvapem stanou jen lebky a kosti.“
V roce 2005 v interview pro The Australian na otázku, jaký má názor na moderní teroristy, odpověděl: „Považuji je za velice statečné lidi.“ Když na něj novinář David Nason, který rozhovor vedl, naléhal, ať odpověď rozvede, Vonnegut dodal: „[Sebevražední atentátníci] umírají, aby si sami sebe mohli vážit. Je strašné, když někoho zbavíte vlastní sebeúcty. Je to jako by vaše kultura nic neznamenala, jako by vaše rasa nic neznamenala, jako byste ani vy sami nic neznamenali. Je sladké a ušlechtilé, aspoň hádám, že to musí být sladké a čestné, zemřít za něco čemu věříte.“ (Poslední věta je buďto narážka naHoratiovyÓdya jejich verš „Dulce et decorum est pro patria mori“, tj. Sladké a čestné je zemřít za vlast, nebo naWilfreda Owena, jenž verš ironicky použil ve své básniDulce Et Decorum Est.) Naston pak Vonneguta osočil, že je „stařec, který už nechce dál žít … a protože si nenašel nic smysluplnějšího, co by ho udržovalo naživu, myslí si, že je bůhvíjak zajímavé bránit teroristy.“ Vonnegutův syn Mark na článek reagoval komentářem proBoston Globe, ve kterém vysvětluje příčiny otcovy „provokativní pózy“. Píše, že: „Pokud tito komentátoři dokáží do takové míry nepochopit a podcenit naprosto nehlídaného 83letého anglicky mluvícího muže s rozsáhlou sbírkou veřejně přístupných dokumentů, kde najdeme přesně to, co si myslí, možná bychom se měli začít bát toho, jak jsou schopni porozumět nepříteli, kterého si nedovedou ani pojmenovat.“
V interview proRolling Stonez roku 2006 se píše: „Nelze se divit, že opovrhuje vším, co se týká války v Iráku. Remcá kvůli více než 2500 americkým vojákům zabitých v, podle něj, zbytečném konfliktu.“ „Upřímně, kéž by byl prezidentemNixon,“ naříká Vonnegut, „Bush je takový ignorant.“
Sám o sobě někdy Vonnegut mluvil jako oskeptikovi,volnomyšlenkáři,humanistovi,unitářskémuniverzalistovi,agnostikovineboateistovi.
Na náboženství měl Vonnegut dost neobvyklý a nekonvenční názor. Ačkoliv odmítal božskou podstatuJežíše, byl jeho zaníceným obdivovatelem a věřil, že jeho vlastní humanismus formovalo hlavně JežíšovoKázání na hoře.
I když o sobě říkal, že je agnostik a ateista, o Bohu mluvil často. Jednou napsal, že jehoepitafemby mělo být: „Jako důkaz boží existence mu stačila hudba.“Navzdory jeho tvrzení, že za náboženství zdědil volnomyšlenkářství, humanismus a agnosticismus a že je unitář, mluvil o sobě také jako o nereligiózním. Ve článku vydanémAmerican Humanist Association(jíž byl Vonnegut čestným členem) se uvádí, že „jeho názory jsou naprosto sekulární.“
Vonnegut sám sebe nazýval náboženským skeptikem, který nevěří na nadpřirozeno. Náboženské doktríny považoval za „despotické a očividně vymyšlené slátaniny“ a věřil, že lidé se dávají k náboženství z pocitu osamění.
Vonnegut pocházel z rodiny německých volnomyšlenkářů, kteří byli ke „konvenčním náboženským názorům“ dost skeptičtí. Jeho pradědeček Clemens Vonnegut je autorem volnomyšlenkářské knihyPoučení o morálce(Instruction in Morals). Napsal si také proslov k vlastnímu pohřbu, ve kterém popřel existenci Boha, posmrtný život a křesťanské doktríny o hříchu a spasení. Tento proslov Kurt Vonnegut uveřejnil v knizeKvětná neděle, kde tyto volnomyšlenkářské názory označil za své „zděděné náboženství“ a prohlásil, že zůstává záhadou, jak se jen mohly dostat až k němu.
Humanismus Vonnegut považoval za moderní formu volnomyšlenkářství, obhajoval ho v několika textech, proslovech a interview. Byl spjat i s humanistickými organizacemi, stal se napříkladLaureátem humanismuMezinárodní akademie humanismu založenéRadou pro sekulární humanismus. PoIsaacu Asimovovipřevzal post čestného prezidentaAmerické humanistické organizace (American Humanist Association, AHA)a zůstal jím až do své smrti. V jednom z dopisů členům AHA napsal: „Jsem humanista, to, aspoň částečně, znamená, že se snažím chovat slušně, aniž bych za to po smrti čekal nějakou odměnu či trest.“
Vonnegut se označoval za unitáře nebo unitářského univerzalistu a jednu dobu byl i členem unitářské obce. VKvětné nedělinajdeme jeho kázání pro 1. farnost unitářské církve v Cambridgi ve státě Massachusetts. V kázání, mimo jiné, mluví i o zakladateli unitářství v USAWilliamu Ellery Channingovi. V roce 1986 Vonnegut řečnil před shromážděním unitářských univerzalistů v newyorském Rochesteru a tato řeč pak byla zveřejněna vOsudech horších než smrt. V této knize je i text mše, kterou Vonnegut napsal pro sbor univerzálních unitářů v Buffalu. Vonnegut unitářství popisuje jako náboženství, ke kterému se přidala velká část jeho volnomyšlenkářské rodiny, když začali být volnomyšlenkáři a jiní němečtí „nadšenci“ během světových válek v Americe značně neoblíbení. Vonnegutovi rodiče byli oddáni unitářským knězem a i jejich syn jednu chvíli usiloval o to, takovým knězem se stát. Internetová stránkaAsociace unitářských univerzalistůmá na seznamu svých slavných členů Vonnegutovo jméno.
Ve sbírce povídekTabatěrka z BagombaVonnegut vyjmenovává osm pravidel pro psaní povídek:
Dodává, žeFlannery O'Connorová„porušovala prakticky všechny z výše vypsaných zásad kromě první“ a že „velcí spisovatelé k tomu mají sklony“.
V 18. kapitoleKvětné nedělenazvané "Sexuální revoluce" Vonnegut svá vlastní díla známkuje. Poznamenává, že známky ho „nezařazují do literární historie“ a že srovnává pouze „sám sebe se sebou samým“. Hodnocení bylo následující:
Poslední řádky, které Vonnegut ve své poslední knize napsal, znějí:
V knize je ovšem:"Být očima a ušima a svědomím Stvořitele vesmíru, ty troubo." (překlad Jaroslava Kořána)
Vonnegut byl proti své vůli spojován sundergroundovýmhnutím – stal se sice jeho kultovním autorem, nikdy s ním ale neměl nic společného a ani po tom prý netoužil.
Nic společného nechtěl mít ani sesci-fia ačkoliv používal prostředí budoucnosti, tvrdil, že to dělá proto, aby ozvláštnil své prózy. Jeho dílo však science-fiction výrazně ovlivnilo.
Objevují se u něj i znakypostmodernismu(míšení reálných a fantaskních prvků, žánrů, využívánípokleslé literatury,ironie…), a protože se proti tomuto zařazení neohradil, bývá sem i řazen. Často bývá označován jako spisovatel posledního soudu, což je asi nejvýstižnější označení, jaké je s jeho osobností spojováno.
Vonnegut využíval prolínání mnoha stylů –grotesky,surrealismu, sci-fi s filozofickými úvahami o smyslu lidské existence, využíval iimpresionistickoutechniku spojování krátkých scén ačerný humor. Značné popularity dosáhl i díky tomu, jak tyto techniky dokázal skloubit do originálních myšlenek.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuKurt Vonnegutna anglické Wikipedii.