Sacco di Roma

Sacco di Romajeitalskéoznačení pro vyplenění Říma v roce1527. Toto pojmenování se používá v české historiografii relativně často a používá se i v řadě zejména středoevropských jazyků. Toto označení má tu výhodu, že nemusíme upřesňovat kdy k němu došlo. V onen čas se již běžně v Itálii používalatoskánština, základ dnešníitalštiny, a v ní se o onom plenění psalo. Kdežto opředchozích vypleněních Římase psalo nejvícelatinsky. Drancování města začalo6. května1527a trvalo až do září téhož roku.
Habsburkovéod konce15. stoletído půle17. stoletíusilovali o nadvládu v západní, střední a jižní Evropě, čemuž po celou tuto dobu oponovali ostatní vládcové či stavy některých "habsburských" zemí. Ve většině historiografií se tyto války označují jakožtoItalské války, protože vždy se bojové akce vedly i v Itálii a často jen v Itálii. V letech1516–1556byly tyto habsburské snahy zosobněny císařemKarlem V.V letech1526–1530proti nim byla uzavřenaCognacká liga, podle místa dojednání, jejímiž členy byliFrancie,papežKlement VII.,Benátská republika,Anglie,Milánské vévodstvíaFlorentská republika.
Cognacká liga byla po počátečních úspěších (obsazení Lodi) poražena vojsky Karla V. v síle 34 000 mužů, které byly tvořeny 6 000 Španěly pod vedením vévody Karla III. Bourbonského (connétabla Francie, který se poté, co bylo dědictví po jeho ženě konfiskováno králemFrantiškem, přidal ke Karlu V.) – vrchního velitele, 14 000landsknechtůpod Georgem von Frundsberg, italskou pěchotou vedenou Fabriziem Maramaldou, SciarrouColonnoua LuigimGonzagoua jízdou vedenou Ferdinandem Gonzagou a Filibertem z Châlonu,princem Oranžským. Císař Karel V., prakticky v trvalé finanční tísni – přes vládu v mnoha bohatých zemích a zlato a stříbro z Amerik, neměl dost peněz na výplatu žoldu.
Vojáci onen dlužný žold – jak bylo tehdy (a nejen tehdy) zvykem – chtěli dostat od poražených a to měl být zejména papež. Papežské síly vedenéFrancescem Guicciardinimnebyly s to klást efektivní odpor, a tak se císařští ocitli před městemŘímem. Řím měl kolem 53 000 obyvatel, sotva šestina byli Římané, čtvrtina byli mimoitalští a zbytek byli Italové. Obyvatelé různýchrioni(čtvrtí) spolu necítili příliš sounáležitosti.Colonnovépůl roků předtím napadliVatikán. Vůle ke společné obraně nebyla, obrana nebyla organizována.
Velmi brzy ráno, když okolí hradeb a je samotné, včetně útočníků, zahalovala mlha, po prvním neúspěšném, při druhém pokusu o dobytí hradeb, byl oblíbený vrchní velitel vévoda Karel Bourbonský, nosící bílý plášť, aby ho jeho vojáci poznali (bohužel ale i nepřátelé), zasažen výstřelem, k němuž se později hlásilBenvenuto Cellini, jenž řídil papežskou dělostřelbu, a zabit, což vojáky „dost naštvalo". Prudkým útokem, kdypapežštípro onu mlhu nemohli použít dělostřelectvo na střešeAndělského hradu, na nějž při obraně spoléhali, byly hradby Říma ztečeny. Papež na poslední chvíli utekl chodbou na vrchol hradby Borga a po ní visutým chodníkem (Passetto di Borgo) doAndělského hradu. Aby mu to umožnili, kladlišvýcarští gardistéstatečně velmi tuhý a houževnatý odpor: ze 189 jich přežilo jen 42. Císařští vojáci Andělský hrad obléhali a dobývali, ale nikterak s velkou vervou: jejich hlavní zájem byla kořist. Ještě během téhož dne bylo dobytoTrastevere. Most z něj –San Sisto – nebyl ani opevněn, ani zbořen: císařští přešli na druhou stranu řeky, přes platonickou snahu oddílu jízdy. V křivolakých a úzkých uličkách by se dalo bránit velmi účinně, ale nebránilo se. Philibert ze Châlonuprinc Oranžský, na kterého přešlo velení po vévodovi Karlu III. Bourbonském, nebyl tak oblíbený jako on a neměl jeho autoritu: jeho rozkaz, aby se po třech dnech přestalo s rabováním neměl valného efektu. Část landsknechtů byli protestanti a ti ničili i to, co se nedalo odnést a bylo podle nich známkou nepřiměřeného luxusu církve či modloslužebnými předměty. Řada památek byla zničena. Obyčejní obyvatelé Říma, zejména ti, kterým se dalo sebrat více a hlavněklérusa předevšímkuriálníbyli vystaveni násilí postupně různých jednotek a zabíjeni. Ti, kteří již neměli čím zaplatit, museli vystavit směnky. Katoličtí španělští vojáci v tom za svými německými protestantskými spolubojovníky nezaostávali, právě naopak. Je zajímavé, že v převečer více než sta let sektářských válek mezi katolíky a protestanty v mordování a loupení v papežském Římě byli katoličtí a protestantští vojáci Jeho Nejkatoličtějšího Veličenstva v podstatě dosti svorní. Zhruba 20 000 obyvatel Říma zemřelo násilnou smrtí nebo na následky nemocí. Velmi mnoho uprchlo nebo odešlo, jakmile to šlo. Počet obyvatel klesl na polovinu. Ještě nejméně tři století strašily římské matky své dětiBarbonem, což bylo zkomolené jméno Bourbona (vévody Karla).
Pro své katolictví, jež bylo i vírou většiny jeho poddaných, nemohl císař Karel V. papeže zajmout. Dostal se do nezáviděníhodné situace, vlastně oba. Císař Karel „musel” papeže respektovat a papež zase nemohl být ponížen, ale ani provokovat k rasantnějšímu postupu vůči sobě. Proto bylo dobývání Andělského hradu docela vlažné. Papež se posléze vzdal. Souhlasil, že za svůj život zaplatí výkupné 400 000 dukátů, další podmínkou bylo, že postupujeParmu,Piacenzu,CivitavecchiuaModenuříši. Zrovna tak součástí dohody bylo, že papež zruší „všechna odsouzení,exkomunikace, tresty čiinterdikty, zákazy, jež si (kapitáni a vojáci) mohli přivodit za skutky spáchané dříve proti Jeho Svatosti a apoštolskému stolci”.Rukojmí v Andělském hradu – papež i kardinálové – utekli komínem, když měli být hlídáni Španěly. Útočiště potom papež našel vOrvietu, ve svém paláci a svém městě (dokonce ze strachu z obléhání císařskými nechal kopat velmi hlubokou studnu) – byl ale de facto v zajetí: vojskům Karla V. by nedalo příliš práce Orvieto dobýt a jinam nebylo kam utéci. Francouzský maršál Lautrec se až v srpnu objevil na severu Itálie, minul Řím a zamířil kNeapoli, kde mnoho nedokázal a zanedlouho zemřel. Císař své vojáky stále spíše neplatil než platil. Byl ve Španělsku, takže, když už něco rozhodl, tak se to na bojištích hned tak nedověděli, zvláště kdyžJanovanébyli členy proticísařskéCognacké ligy(zanedlouho přešli na druhou stranu) a blokovali přístavy. Další císařova armáda vedená vévodou z Brunswicku, která měla opanovat středLombardie, byla uLodiodražena Gian-Paolem Sforzou. Papež se „tak trochu” stal císařovýmkaplanem, což se například projevilo v kausenezrušení sňatku tety císaře KarlaKateřiny AragonskéaJindřicha VIII., přestože byl (Jindřich) papežovým spojencem – to spojujeSacco di Romase vznikem a rozmachem protestantismu v Anglii: následně v budoucnu nejsilnější protestantské velmoci. Mír mezi papežem a císařem byl nastolen Smlouvou zBarcelonyz roku1529, která mimo jinéMedicejskýmvrátilaFlorencii– jen ji bylo třeba společnými silami dobýt. V srpnu 1530 uzavřeli císař Karel a francouzský králFrantišek I.mír vCambrai. Papež Klement na znamení smutku kvůli Saccu di Roma (podobně jako předtím papežJulius II.kvůlinesvoboděItálie) začal nosit plnovous a po něm i ostatní církevní hodnostáři. Ovzduší ve Vatikánu se změnilo: jeho vyjádřením byla iMichelangelovafreskaPoslední souda papežové byli i svolnější ke svolání všeobecného reformního koncilu (konal se potom vTridentu).
Švédská power metalová skupinaSabatonsložila píseň "The last Stand", která opěvuje hrdinský boj papežské švýcarské gardy během Sacco di Roma.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSack of Rome (1527)na anglické Wikipedii.Níže citovaná kniha