Mohamed

Mohamed(arabskyمحمد‎,Muḥammad;25. dubna571Mekka–8. června632Medína, oblastHidžáz, dnešníSaúdská Arábie), česky zastarale téžMahometčiMachomet, v odborné literatuřeMuhammad, plným jménemAbú-l-Kásim Muhammad ibn ʿAbdulláh ibn ʿAbdulmuttalib ibn Hášim ibn ʿAbd Manáf al-Kuraší, byl náboženský a politický vůdce a posledníprorokislámu, který jemuslimypovažován za poslední krok zjevovánímonoteistickéhonáboženství, jehož dřívější verze byly učenyAbrahámem,Mojžíšem,Ježíšema ostatními předcházejícími proroky. Vkaodaismuje považován za světce.Většina nemuslimů ho obecně pokládá za zakladatele náboženství islámu.
Předpokládá se, že Mohamed ibn Abdulláh byl obchodníkem, který, vzhledem k své práci, byl široce zcestovalý. Rané muslimské zdroje podávají zprávu o tom, že v roce610, kdy bylo Mohamedovi čtyřicet let, měl, v průběhu meditace v jeskyni poblížMekky, vidění. Sám Mohamed později svým soukmenovcům popsal svou zkušenost jako návštěvuarchanděla Gabriela, který mu nařídil zapamatovat si a recitovat verše, později uspořádané dokoránu. Gabriel mu měl sdělit, že si jej Bůh (Alláh) vybral jako posledníhoprorokapro lidstvo. Později rozvinul své poslání proroka veřejným přednášením o striktním monoteismu a předvídánímSoudného dnepro hříšníky a nevěřící modloslužebníky, jakým byli například členové jeho kmene a jeho mekkánští sousedé. Mohamed byl úspěšným náboženským i politickým vůdcem. Nezavrhl zcelajudaismusakřesťanství– dva další monoteistické systémy, známé vArábiijiž dříve – řekl, že byl Bohem poslán, aby zdokonalil a dokončil jejich učení. Mezi některými lidmi získal rychle své stoupence, nicméně většina jeho učení zamítala, pokládaje ho za podvodníka a lháře. Roku622byl přinucen k úniku z Mekky (takzvanáHidžra) a usadil se spolu se svými stoupenci v městě Jathrib (dnes známém jakoMedína). V Medíně vznikla pod jeho vedením obec muslimů (stoupenci z Mekky a jathribští Arabové). Jeho vojenské a politické úspěchy v zápase s odpůrci islámu přiměly Mekské k válce, která vyústila v jejich kapitulaci a k přijetí islámu (v roce 630). Ovládnutí Mekky vedlo k širokému přistupování kočovných kmenů k medínské obci muslimů, k dobytíArabského poloostrovaa proběhlo i několik výprav na sever, směrem kSýriiaPalestině.
Islámská říše se, pod vedením Mohamedových bezprostředních nástupců, rozšířila do Palestiny, Sýrie,Mezopotámie,Persie,Egyptu, Severní Afriky (Maghreb) aŠpanělska. Pozdější dobytí, obchodní kontaktymuslimůs nemuslimy a misijní činnost rozšířilyislámdo velké části světa.
Nám dostupné zdroje o Mohamedovi jsou předevšímkorán, biografie zvané „síra“ a sbírkyhadís.Koránsice není Mohamedovým životopisem, nicméně přináší některé informace o jeho životě.
Nejstaršími dochovanými životopisy jsouŽivot Božího apoštola / Život Alláhova poslaod Ibn Isháqa (z roku768), editovaná Ibn Hišamem (833) a Mohamedův životopis od al-Waqidiho z roku822. Ibn Isháq sepsal své dílo přibližně 120 až 130 let po Mohamedově smrti. Poslední typ zdroje, sbírkyhadís, nejsou, stejně jakokorán, životopisem samy o sobě. Jsou to příběhy o slovech a činech Mohameda a jeho společníků.
Někteří skeptičtí badatelé (Goldziher, Schacht, Wansbrough, Cook, Crone, Rippin, Berg a další) mají pochybnosti o spolehlivostihadísů. Jejich argumentem je, že v době sběru těchto ústně tradovaných vyprávění byly muslimské komunity roztříštěny na sekty a myšlenkové školy. Každá z nich měla vlastní, často protikladné, interpretace toho, co Mohamed a jeho společníci vykonali a řekli. Počet verzí narůstal a muslimští učenci vyvinuli značné úsilí o očištění od příběhů, které považovali za podvržené. Tradicionalisté spoléhají na úspěch jejich snažení, skeptici soudí, že tato otázka musí být znovu otevřena použitím moderních metod.
Muslimštía stejně tak i nemuslimští badatelé souhlasí, že ve sbírkách hadís je mnoho neautentických tradic zaměřených na Mohamedův život. (Ovšem většina těchto tradic je muslimskými klerikálními autoritami považována „slabá“, pouze pár sbírek hadís je bráno jako věrohodné – „sahih“.)Koránští muslimovépovažují všechny sbírkyhadísza nevěrohodné. Životopisné údaje, uvedené v Přehledu, nejsou přesto obecně napadány. Tradicionalisté, muslimové i nemuslimové, vytvářejí daleko detailnější obrázek Mohamedova života, jak je popsáno níže.
Podle tradice byl Mohamed vzdáleným potomkemAdnana, kterého severní Arabové považovali za svého společného předka aAdnanby měl být potomekIšmaela, syna Ibrahima (Abraháma). Síra Ibn Ishaqa obsahuje kompletní Mohamedův rodokmen až k Adamovi - prvnímu člověku, kterého bůh údajně stvořil. Reálný Mohamedův rodokmen je však sporný. Mohamedův rodokmen poAdnanaje následující:
Muhammad ibn Abd Allah ibn Abd al-Muttalib (Shaiba) ibn Hashim (Amr) ibn Abd Manaf (al-Mughira) ibn Qusai (Zaid) ibn Kilab ibn Murra ibn Ka'b ibn Lu'ay ibn Ghalib ibn Fahr (Quraish) ibn Malik ibn an-Nadr (Qais) ibn Kinana ibn Khuzaimah ibn Mudrikah (Amir) ibn Ilyas ibnMudaribn Nizar ibn Ma'ad ibnAdnan. (ibn= „syn“ v arabštině; alternativní jména lidí s dvěma jmény jsou uvedena v závorkách).
Jeho přízvisko bylo „Abul-Qasim“, „otec Kásima“, po narození jeho prvního, jen krátce žijícího syna.
Mohamed se narodil do zámožné rodiny (pocházející z rodu Hášimovců, málo významné větve kmeneKurajšovců), usazené v severoarabském městěMekka. Někdo počítá jeho narození na20. dubna570,šiitévěří, že to byl26. dubena někdo posouvá rok až na571; tradice jej umisťuje do tzv. "roku slona". V tom roce se jemenský vládce údajně pokusil zaútočit na Kábu s pomocí slonů, nicméně Aláh na ně zavolal ptáčky, kteří na ně házeli kamínky, což z útočníků udělalo rozšlapanou slámu (na příběh se odkazuje i Korán v súře Slon). Mohamedův otec Abdullah zemřel ještě před jeho narozením, takže malý chlapec byl vychováván svým dědečkem z otcovy strany, Abd al-Muttalibem. Tradice praví, že byl jako dítě dán k beduínské kojné Halimě, jelikož se věřilo, že pouštní život je pro děti bezpečnější a zdravější.
V období, kdy vyrůstal s potomky Halímy, se odehrál i incident s 2 muži-andělé, kteří malému Mohamedovi rozřízli břicho.
V šesti letech Mohamed ztratil matkuAminua v osmi i svého dědečka. Kvůli tomu Mohamed přešel do péče svého strýce Abu Táliba, nového vůdce Hášimovců.
Mekka byla prosperujícím komerčním centrem, z velké části díky kamenné svatyni zvanéKa'ba, která sloužila mnoha různým modlám a bůžkům. Obchodníci z nejrůznějších kmenů mohli během poutní sezóny navštěvovat Mekku a v bezpečí obchodovat, jelikož v té době byly všechny mezikmenové konflikty zakázány.
Jako náctiletý začal Mohamed doprovázet svého strýce na obchodních cestách doSýrie. Stal se tak na poměry své doby velmi zcestovalým a znalým cizích poměrů. Během tohoto období poznalo mnoho svatých mužů, že Mohamed je Božím prorokem.
Jednou z Mohamedových zaměstnavatelek bylaChadídža, zámožná, tehdy čtyřicetiletá vdova. Mladý, pětadvacetiletý Mohamed na ni natolik zapůsobil, že mu roku 595 nabídla manželství. Touto svatbou se z něj stal zámožný muž. Podle arabských zvyků dědili pouze prvorození, takže Mohamed nezískal žádné dědictví ani po svém otci, ani po dědečkovi.
Ibn Ishaq zaznamenává, že Chadídža Mohamedovi porodila pět dětí, jednoho syna a čtyři dcery. Všechny jejich děti se narodily ještě předtím, než Mohamed začal kázatislám. Syn Qasim zemřel ve dvou letech (stejně jako synové al-Tajib a al-Tahir, které však uvádí životopisec Ibn Ishak). Jeho dcery se prý jmenovalyZainab,Ruqayyah,Umm KulthumaFátima.
Šíité tvrdí, že Mohamedova je pouze dceraFátimaa že ostatní dcery jsou buď Chadídžiny děti z předchozího manželství, nebo děti její dcery.
Mohamed měl přemýšlivý rozmar a běžně trávil noci v jeskyni Hira, blízkoMekky, meditacemi a přemýšlením. Okolo roku610měl v průběhu meditace viděníarchanděla Gabrielaa slyšel hlas, který mu, podlekoránu, sdělil toto: „Přednášej ve jménu Pána svého, který člověka z kapky přilnavé stvořil! Přednášej, vždyť Pán Tvůj je nadmíru štědrý, ten, jenž naučil perem, naučil člověka, co ještě neznal.“ (Korán96:15: Kapka přilnavá; český překlad: Ivan Hrbek,1972).
Toto první zjevení Mohameda silně rozrušilo, ale jeho žena Chadídža ho ujistila, že se jednalo o pravdivou vizi a stala se jeho prvním stoupencem. Brzy byla následována svým desetiletým synemAlím ibn Abí TálibemaAbú Bakrem, kteréhosunnitéprohlašují za nejbližšího Mohamedova přítele.
Až do své smrti Mohamed přijímal častá další zjevení, přestože zde je poměrně velká mezera mezi prvním zjevením a dalšími. Toto ticho ho zneklidňovalo, dokonce se obával o své duševní zdraví, a to až do zjevenísúry93 (Denní jas), jejíž slova přinesla povzbuzení a ujištění.
Okolo roku613Mohamed začal šířit své slovo mezi lid. Většina lidí, která ho slyšela, ho prostě ignorovala, část se mu vysmála. Přesto mu někteří uvěřili a připojili se k jeho nepočetné skupině.
S tím, jak se počet Mohamedových přívrženců zvyšoval, začínal být nebezpečím pro místní kmeny a vládce města. Ostatně jejich bohatství tkvělo vKa'bě, svatostánku mnoha různých bohů, ústředním místě duchovního životaMekky. Pokud by zavrhli svémodly, jak kázal Mohamed, znamenalo by to konec poutníkům, obchodu a nakonec i bohatství. Jeho kritika mnohobožství byla zvláště útočná vůči jeho vlastnímu kmeniKurajšovců, jelikož právě oni byli strážciKa'by.
Mohamed byl spolu se svými stoupenci pronásledován. Někteří uprchli do Habeše (dnešníEtiopie) a založili zde malou kolonii.
Několiksúrje datováno z tohoto období a ukazuje tehdejší situaci – například 111. (název je Zhyňte, nebo též Palmová vlákna), 104. (Pomlouvač) a části 19. (Marie), 21. (Proroci), 109. (Nevěřící) a 80. (Zakabonil se).
V raném období se též odehrál příběh tzv.Satanských veršů. Ty měly obsahovat ústupek vůči mekkánskému polytheismu, jelikož v nich byla zahrnuta možnost přímluvy Alláhových dcer al-Lát, al-Uzzá aManát.
To by Mohamedovi umožnilo zachovat mír se svými sousedy, nicméně Mohamed tyto verše později odvolal a prohlásil je za Satanovo vnuknutí. Později byla též rozvedenateorie veršů zrušených a zrušujících.
Někteří badatelé pochybují, že tyto verše vůbec byly součástí tištěného či šířenéhokoránujako takového, avšak muslimští historikové potvrzují věrohodnost tohoto příběhu, a proto není pravděpodobné, že by si bezprostřední současníci a následnovníci Mohameda vymysleli takovýto projev slabosti Proroka.
Roku619umírá Mohamedova žena Chadžídža i strýc Abú Tálib – tento rok je znám jako „rok truchlení“. Nový vůdce Mohamedova klanu - Abú Lahab - nad ním zrušil ochranu, což bylo v souvislosti s výhružnými verši, které Mohammed kázal na náměstí v Mekce.
Muslimové byli od tohoto okamžiku nuceni snášet hlad a pronásledování.
Okolo roku620měl Mohamed podniknout noční výpravu (Isru) a měl být vzat na nebesa (Mi'rádž). Isrá je arabský výraz pro údajnou zázračnou noční pouť z „Mešity vznešené“ (Masdžid al-haram) do „Mešity nejvzdálenější“ (Masdžid al-Aqsá), kterou Sunna později vyložila jako cestu zMekkydoJeruzaléma, přesněji naChrámovou horu, odkud měl vystoupit na nebesa, navštívit ráj a peklo a promluvit sAlláhema staršími proroky.
Do roku622se život v malé mekkánskémuslimskékomunitě stával nejen obtížnějším, ale také nebezpečnějším. Muslimská tradice hovoří o několika pokusech o Mohamedovu vraždu. Mohamed se tedy rozhodl emigrovat doMedíny(Jathribu), velké zemědělské oázy, kde již žilo jisté množstvímuslimskýchkonvertitů. Rozbitím spojení se svým vlastním kmenem Mohamed demonstroval, že rodinná a kmenová loajalita je nepodstatná v porovnání se svazkemIslámu, což byla, vArábii, roztříštěné na kmenovou společnost, revoluční myšlenka.Hidžra, tedy emigrace doMedíny, se stala počátkemislámského kalendáře. Samotný výraz doslovně znamená „přerušení kmenových a rodových svazků a navázání nových“.
Mohamed doMedínypřišel jako zprostředkovatel, pozvaný kvůli vyřešení krevní msty mezi arabskými frakcemi Aws a Khazraj. To se mu skutečně povedlo tím, že obě znepřátelené skupiny sjednotil do své muslimské komunity a zakázal krevní mstu mezimuslimy.Medínabyla přesto také domovem několikažidovskýchkmenů (ačkoliv otázkou zůstává, zdali se jednalo i o etnické Židy). Mohamed doufal, že ho také uznají za svéhoproroka, nicméně se tak nestalo. NaopakŽidéjeho učení zpochybňovali, pro rozpory mezi jeho učením a jejich Písmem svatým. Někteří akademičtí historikové se domnívají, že již v této době Mohamed opustil naději, že se mu povede získat Židy jako následovníky nebo spojence, a tak změnilqiblu, směr muslimských modliteb, od původního chrámu vJeruzaléměkeKa'běvMekce.
Nemuslimští osadníci na muslimském území bývali obvykle spíše zdaněni, než vypovězeni. Mohamed navrhl dokument, který je dnes znám jako „Medínská ústava“ (cca622–623), kde vyložil pravidla, podle kterých mohou rozdílné frakce, a speciálně Židé, žít uvnitř nového Islámského státu. V tomto systému bylo Židům a ostatním „Národům Knihy“ povoleno udržet si své náboženství tak dlouho, dokud budou platit poplatek. Tento systém předurčil další vztahy mezi muslimy a nevěřícími a stal se tak základem budoucí stability muslimských chalífátů. Ve své době byl islámskýChalífáttolerantnější než další dvě velké mocnosti v regionu –ByzantskáaSasánovské říše, které aktivně vystupovaly nepřátelsky vůči všem ostatním náboženstvím, kromě státem protežovanéhoortodoxního křesťanství, respektivezoroastrismu.
Vztahy meziMekkouaMedínouse rychle zhoršovaly (viz 2.súra; Kráva). Mekkánci zkonfiskovali veškerý majetek, který v Mekcemuslimovézanechali. Naproti tomu Mohamed uzavřel dohody o alianci a vzájemné pomoci s okolními sousedy.
Mohamed se uchýlil k nájezdům nakaravany, mířící doMekky. Napadání karavan byla staráarabskátradice, pozdějšímuslimovéomlouvali tyto útoky reálně existujícím válečným stavem mezi Mekkánci a muslimy. Badatelé též mohou dodat, že to byla pro muslimy otázka přežití, jelikož jim vMedíněnepatřily žádné pozemky a bez přepadů by se museli spolehnout na dobročinnost.
Několik měsíců po příchodu do Medíny se ocitají Mohamed a jeho žáci v bezvýchodné situaci: když i ti nejbohatší opuštěli Mekku, své rodné město, brali si s sebou jen skrovné úspory. Nemohli obdělávat půdu, jež jim nepatřila, ale nechtěli být trvale závislí na medínské pohostinnosti. 75 nově usazených obyvatel byla pro "ansáry" (medínské konvertity k islámu) a jejich rodiny těžce doléhajícím břemenem. Přes jejich štědrost byli mekánští imigranti pronásledováni hladem a nemocemi. Většinou se živili pouze datlemi a vodou. V zimě strádali vlhkem, na něž je vyprahlá a suchá Mekka nepřipravila. Trpěli horečkou a úplavicí; Abú Bakr a další byli stiženi malárií. Na nepřízeň osudu reagoval Mohamed jako beduín. Našel jediné možné východisko: razzia - loupežný nájezd. Jde o limitovaný výpad na velbloudech, který v tehdejší Arábii nebyl považován za nic nečestného, neboť tak lze získat velké množství dobytka či velbloudů. Většinou se tyto razzie obešly bez zabíjení lidí - jen výjimečně se zvrhly v otevřený konflikt. V prosinci roku 623 došlo k významnému přepadení, které mezi muslimy získalo název "loupež v Nachle".Zemřel při něm 1 člověk, což bylo považováno za velice špatné znamení.
Hned v březnu roku624vedl Mohamed přibližně dalších 300 vojáků při přepadení mekkánské obchodní karavany (o tisíci velbloudech a zboží v hodnotě padesát tisíc denárů), která se vracela z Gazy do Mekky. Mekkánci se úspěšně ubránili a rozhodli se, že uštědří Medínským lekci a vyslali proti nim malou armádu.15. března624došlo poblíž místa zvaného Badr k bitvě. Přestože měla Mekka přesilu asi 800 ku 300 vojákům,muslimovézvítězili, zabili nejméně 45 Mekkánců a asi 70 jich zajali pro výkupné.Muslimůzemřelo pouze 14. Tato bitva je počátkem velkých muslimských vojenských úspěchů.
Mohamed podle Alláhova zjevení věřícím zakázal zbytečné masakry. Zaměřoval se především na své oponenty.
Muslimům se vítězství u Badru jevilo jako božská obhajoba Mohamedova proroctví. Vítězství upevnilo Mohamedovu pozici natolik, že si mohl dovolit, po několika menších potyčkách a porušení dohody, ohrožující bezpečnost Medíny, vyhostitžidovskýklan Banú Kajnuká. V podstatě všichni ostatní Medíňané konvertovali a Mohamed se tak stal de facto vládcem města.
Po Chadžídžině smrti se Mohamed opět oženil, a to s devítiletouÁišou,dcerou svého příteleAbú Bakra, který se po jeho smrti stal jeho prvním nástupcem. V Medíně se oženil s Hafsou, dcerouUmara, který se stal následníkem Abú Bakra. Tyto svatby zpečetily vazby mezi ním a jeho vysoce postavenými soukmenovci.
Mohamedova dcera Fátima byla provdána zaAlího. Podle sunnitů se jeho další dcera provdala zaUthmána. Každý z těchto mužů se v pozdějších letech stal následníkem Mohameda a politickým vůdcem Medíny. Tak jsou první čtyři chalífové spojeni s Mohamedem pokrevně, manželskými svazky, nebo obojím. Sunnité považují tytovolené chalífyza „Rašidun“, tedy „Správně vedené“.
Po většinu ze svých 63 let života byl Mohamed obchodník, potéprorok. Meč ve svém životě pozvedl až pozdě, válečníkem byl pouhých deset let.
Mnoho kritiky na něj bylo mířeno pro zapojení v přepadávání karavan a dobyvačných válkách. Kritikové říkají, že jeho války šly daleko za hranici sebeobrany.Muslimštíkomentátoři naopak argumentují, že bojoval pouze pro obranu své komunity proti Mekkáncům a že naléhal na lidská pravidla vedení války. Faktem zůstává, že Muhammad se nezříkal násilí, což dnes ovlivňuje charakter islámu.
Roku625vytáhl mekkánský generálAbú Sufjáns 3000 mužů naMedínu. Následujícíbitva u Uhuduse odehrála23. březnaa skončila patem. Mekkánští ohlásili vítězství, ale sami ztratili příliš mnoho mužů na to, abymuslimypronásledovali do Medíny.
V dubnu627Abú Sufján vedl další silnou armádu proti Medíně. Ovšem Mohamed nechal vybudovat příkop okolo Medíny a díky tomu úspěšně město ubránil. Podle příkopu byla bitva nazvánaal-chandáq.
Mnohomuslimůvěřilo, že Abú Sufjánovi pomáhali sami někteří Medíňané, konkrétněžidovskýkmen Banú Kurajza. Okamžitě po odvrácení hrozby se strany Mekkánců se muslimové obrátili proti tomuto kmeni.
Poté, co byl kmen po 25 dnech obléhání poražen, byli všichni muži (bn Ishak uvádí 600-900) a jedna žena popraveni z rozhodnutí Sa'ada ibn Muadha, kterého si samiŽidévybrali jako arbitra. Zbývající ženy a děti byly vzaty do otroctví nebo jako výkupné. Kriticiislámutoto považují za nespravedlivé,muslimovévěří, že to bylo nezbytné.
Následujíce po bitvěal-chandáqbyli muslimové schopní prostřednictvím konverzí i dobytí rozšířit svou vládu do okolních měst a kmenů.
Roku628už byla pozicemuslimůnatolik silná, že se Mohamed rozhodl vrátit doMekky, v tuto chvíli ještě pouze jako poutník. V březnu se vydal na cestu, za doprovodu 1 600 mužů. Po vyjednávání byla uzavřena dohoda na hranicích města al-Hudajbijah. Mohamedovi sice nebylo povoleno dokončit jeho pouť v tomto roce, nicméně nepřátelství mělo být ukončeno amuslimůmmělo být povoleno vykonat pouť v následujícím roce.
Tato dohoda však platila pouze dva roky a v roce630propukla válka nanovo. Mohamed pochodoval naMekkus obrovskou armádou, čítající okolo 10 000 mužů. Mekkánci, chtiví usmířit se se silnýmimuslimya starostliví o znovuzískání lukrativních kmenových aliancí, se podrobili bez boje. Muhamad na oplátku slíbil všeobecnou amnestii (ze které ovšem byli někteří specifikovaní lidé vyloučeni). Většina Mekkánců konvertovala naisláma Mohamed zničilmodlyvKa'bě. Od té doby měla být pouť muslimskou poutí a svatyně muslimskou svatyní.
KapitulaceMekkya porážka aliance nepřátelských kmenů u Hunajnu přivedla větší část arabského světa pod Mohamedovu autoritu. Ta nebyla podepřena žádnou formální vládou, přesto, jak sám zvolil, vládl prostřednictvím osobních vztahů a kmenových smluv.
Muslimové byli naprosto dominantní silou vArábiia většina zbývajících kmenů a států se podrobila Mohamedovi.
Mohamed umírá okolo poledne v pondělí8. června632, po krátké nemoci, vMedíně. Bylo mu 63 let.
Podlešíitskéhoislámuměl Mohamed určit svého nevlastního synaAlíhojako svého nástupce na veřejném kázání veGhadir Khom. NicméněAbú BakraUmarintrikou vytlačiliAlíhoa udělali vůdce, nebolichalífu, z Abú Bakra. Většinasunnitůtoto zpochybňuje a říká, že se komunita radila a svobodně zvolila Abú Bakra, který byl jedním z předních následovníků Mohameda. Každopádně se tak stalo a Abú Bakr se stal novým vůdcem. Většinu svého krátkého vládnutí strávil potlačováním vzbouřených kmenů.
Se sjednocenímArábiesemuslimovézačali dívat ven a zahájili dobývání, které mělo případně sjednotit celýStřední východpod vláduchalífů.
Od roku595do619měl Mohamed pouze jednu manželku – Chadídžu. Po její smrti se oženil s Aišou, a dále s Hafsou. Později se oženil ještě s dalšími manželkami, celkem s jedenácti (9, nebo 10 žijících v době jeho smrti). Někteří říkají, že se také oženil s otrockou dívkou Marií al-Qibtiyya, ale jiné zdroje hovoří opačně.
Podle většiny hadíthů bylo Áiše v době sňatku s Mohamedem 6 let a manželství bylo konzumováno (došlo k pohlavnímu styku) v jejích devíti letech (podle at-Tabarího v deseti letech). Tato skutečnost je dnes často kritizována (pedofilie je trestná v mnoha zemích dnešního světa), kritika ze strany západní kultury se ovšem objevila až poměrně nedávno. Manželství s dětmi nebyla v tehdejší beduínské společnosti neobvyklá a po většinu historie bylo muslimskými historiky Ajšino mládí považováno za velmi pozitivní fakt a často vyzdvihováno, protože bylo vnímáno jako potvrzení jejího panenství a čistoty.
Chadídža byla Mohamadova první manželka a matka jediného dítěte, které ho přežilo, dceryFátimy. S ostatními manželkami se oženil až po smrti Chadídži. Některé z těchto žen byly nedávné vdovy po bojovnících z bitev. Další byly dcery jeho blízkých spojenců a kmenových vůdců. Výsledkem jednoho z pozdějších spojení byl syn, ale zemřel v deseti měsících.
Mohamedovy ženy a ženské otrokyně*:
(*) = sporné
Výraz „společník“ určuje každého, kdo splňuje tři podmínky. Za prvé, musí to být Mohamedův současník. Za druhé, musel alespoň jednou vidět nebo slyšet Mohamedův proslov. A za třetí musel konvertovat kislámu. Společníci jsou odpovědní za přesení „hadísu”, každý „hadís“ musí mít na začátku některého ze společníků. Kromě seznamu, uvedeného zde, je samozřejmě ještě velké množství jiných.
Seřazeno podle abecedy:
Mohameda přežila pouze jeho dceraFátimaa její děti. (Někdo říká, že měl ještě jednu dceru Zainab, která porodila dceru Ammu, nebo Umamu, která ho také přežila.)
Šíitévěří, že Fátimin manželAlía jeho následníci jsou jediní legitimní vůdci víry. Sunnité tento názor odmítají, ale přesto ctí Mohamedovy potomky.
Mohamedovi potomci jsou známi pod mnoha jmény, jako například Sajíd سيد, čišarifشريف (množné číslo: ِأشراف Ašráf). Mnoho vládců a významných osobností v muslimských zemích se, v minulosti i nyní, prohlašují za Mohamedovy potomky, s větší, či menší věrohodností. Například Fatimidská dynastie v Severní Africe, současnájordánskáamarockákrálovská rodina Idrisů a Agha Khan, imám išmaelské větveislámu. V mnoha muslimských státech existují různě důvěryhodné společnosti, které prokazují prohlášení o potomství Mohameda.
Mohamed, před svou smrtí v roce632, vytvořil islám jako sociální a politickou sílu, která sjednotila většinuArábie. V několika obdobích po jeho smrti došlo ke sjednocení celéArábiea k dobytíÍránu,Iráku,Egypta,Palestiny,Sýrie,Arméniea velké částiseverní Afriky. Do roku750se jižislámstal duchovním protějškem dvou velkých monoteistických náboženských systémů –judaismuakřesťanství– a geopolitickým nástupcemŘímské říše. Podmuslimskoukontrolu se tak dostal zbytekseverní Afriky, jižní částŠpanělskaa velká částstřední Asie, zahrnujeSindhv údolíIndu.
Pod vládou Ghaznavidů se islám v10. stoletív důsledku dobyvačných válek rozšířil do hinduistických knížectví na východ odIndu, tedy do oblasti dnešní severníIndie. Ještě pozdějiIslámmírovou cestou expandoval do velké částiAfrikyajihovýchodní Asie.
Mohamed je obecně považován za jednu z nejvlivnějších osobností všech dob. Byl nesmírně úspěšným náboženským a zároveň i politickým vůdcem. Michael H. Hart ho řadí v žebříčku sta nejvlivnějších osobností na první místo před Ježíše a Buddhu.Dnes je islám druhé nejrozšířenějšínáboženství, ve které věří více než 1,5 miliardy lidí po celém světě.
Většinamuslimůvůči Mohamedovi cítí velkou úctu a lásku a vyjadřují ji mnoha způsoby.
JarsanistéčiAhl-e Hakkuctívají Mohameda jako sekundární manifestaci Boha. Jarsanisté věří vHaft Tan(sedm osob), které jsou podstatou Boha. Podle jarsanistů se Bůh inkarnuje do sedmi bytostí s názvemmažaríjat, přičemž jedna je vždy primární a obsahuje tzv.božskou esenci. Jarsanisté věří, že svět se odehrává v opakujících se cyklech a dělí dějiny na tři epochy. Během druhé epochy (epochašarí’e) se Bůh inkarnoval do sedmi lidí přičemž božskou esenci získalAlí ibn Abí Taliba sekundárním božským projevem byl Mohamed.
I když je Mohamed často muslimy označován za vzor ctnosti a spravedlnosti, historické prameny hovoří jinak. Někteří muslimští historikové (Ibn Varrak, Ali Sina, …) a mnozí nemuslimové zaznamenali ve svých dílech množství údajů o Mohamedovi, které se staly důvodem jeho kritiky.
Velmi často bývá u Mohameda kritizována jehopolygamnímanželství. Ačkoli běžný muslim může mít pouze čtyři ženy najednou, měl Mohamed podle dostupných pramenů minimálně osm žen (některé prameny uvádějí i více). VKoránuje prorok zmíněn jako výjimka z „pravidla maxima čtyř žen“.
Polygamiejako praxe proroků je známa již zBible.
Za nejproblémovější z jeho (historicky prokazatelných) žen je některými považována jeho nejoblíbenější ženaÁiša. Podle většinyhadíthůbylo Áiše v době sňatku s Mohamedem 6 let a manželství bylo konzumováno v jejích devíti letech (podleal-Tabaríhov deseti letech). Tato skutečnost je dnes často kritizována, kritika ze strany západní kultury se ovšem objevila až poměrně nedávno. Manželství s dětmi byla v tehdejší beduínské společnosti běžná a po většinu historie bylo muslimskými historiky Ajšino mládí považováno za velmi pozitivní fakt a často vyzdvihováno, protože bylo vnímáno jako potvrzení jejího panenství a čistoty.
Kritikové také poukazují na jeho manželství s exmanželkou jeho adoptovaného syna Zajnaba bint Jahshe.
Mohamed bývá dále kritizován za údajné vraždy svých politických odpůrců (např.Abú Afaka,Ka'ba ibn al-AšrafaneboAbdulláha ibn Chatala).
Oficiální sunnitský životopis Mohamedova života od Ibn Ishaka obsahuje kontroverzní příběh o tom, jak nechal Mohamed mučit člověka kvůli pokladu.