Antisionismus

Antisionismusje termín, který je používán pro označení různých náboženských a politických názorů. Tyto názory mají společnou opozici vůčisionismu, avšak jejich motivace a používané prostředky vyjádření jsou natolik rozdílné, že není možné označit antisionismus za jednolitý fenomén.
Některé z forem antisionismu jsou často označovány za formyantisemitismu, někdy je antisionismus obecně označován jako forma tzv. „nového antisemitismu“.O zařazení antisionismu mezi antisemitské směry se nadále vedou diskuse.
Pokud je sionismus definován jako „Židovské národní hnutí, které mělo za cíl vytvoření a podporu židovského státu vPalestině, starověké vlastiŽidů“,případně jako „hnutí podporující rozvoj a obranu Státu Izrael a podporovat židovské přistěhovalectví do Izraele“, pak je antisionismus v jeho nejzákladnější podobě možné obecně definovat jako odpor vůči těmto cílům. Podle Alvina Rosenfelda se stal antisionismus od roku 1948 prostředkem pro zastánce zničeníIzraele.Brian Klug se naopak domnívá, že vznikem Izraele přestalo být předmětem diskuse zda má stát Izrael vzniknout a existovat, ale otázkou zůstává jakým způsobem má existovat. Na základě toho je pak podle něj antisionismus legitimním prostředkem odporu vůčiizraelské okupaci územíobsazených běhemŠestidenní válkya nikoli antisemitismem.
Opozice vůči sionismu existovala od vzniku samotného hnutí v19. století. Ačkoli se jednalo zpočátku o opozici náboženskou vycházející především zžidovství, rozšířila se, hlavně po vzniku Izraele, vmuslimskémsvětě jako projev muslimsko-arabského odporu vůči myšlence židovského státu a později vůči Izraeli, a celosvětově také mezi krajnělevicová(např.komunismus) ipravicová(neonacismus) hnutí a ideologie.
Ačkoli je touha po znovuvybudováníJeruzalémaa návratu Židů doZemě izraelskézakotvena od starověku vžidovských náboženských textech a modlitbách, je toto obnovení židovské nábožensko-národní suverenity spojováno zároveň s nastolením mesiášského věku. Snaha vybudovat židovský stát bez příchoduMesiášea na světských základech, jak ji definoval sionismus, byla tudíž především meziultraortodoxnímiaortodoxnímižidovskými skupinami považována zaherezia jako taková odmítána.
Mezi hlavní argumenty patří učení zTalmudu, podle kterého je židům zapovězeno vracet se do Země „jako zeď“, tedy hromadně.
Hlavními oponenty sionismu mezi ultraortodoxními židy jsou především příslušnícichasidskédynastieSatmar, jejíž někdejší duchovní vůdceJoel Teitelbaumje autorem spisuVa-jo’el Moše, věnovaném přímo otázce vztahu k sionismu.Dále je to zastřešující organizace ultraortodoxních židovských antisionistických organizacíha-Eda ha-charedit, sídlící v Jeruzalémě a některé menší chasidské dynastie (Dušinskyaj.).
Nejradikálnější židovskou antisionistickou skupinou jeNeturej Karta, odštěpenecká skupina z hnutíAgudat Jisra'el, čítající několik tisíc členů. Její členové pořádají pravidelně demonstrace za zrušení Izraele a požadují vznik palestinského arabského státu na území Izraele ipalestinské samosprávy, kde by židé žili jako náboženská menšina.
Většina ortodoxních sdružení, stran a organizací, které před rokem 1948 vystupovaly radikálně proti myšlence zřízení státu Izrael, své postoje posléze přehodnotily a ačkoli otevřeně nedeklarují Izraeli podporu, berou jeho existenci jako fakt (např.Bobover, která se považuje za spíše nesionistickou než antisionistickou,Belz,Guraj.), případně se podílí na politice Izraele (Agudat Jisra'el aDegel ha-Toratvořící dnešní stranuSjednocený judaismus Tóry) nebo se politiku některých stran snaží ovlivňovat (Chabad).
Sefardštícharedim naopak vždy vystupovali jednoznačně prosionisticky a stranaŠasje jednou z hlavních platforemnáboženského sionismuv Izraeli.
Reformní judaismusodmítl řadu tradičních náboženských postojů včetně požadavku na „návrat na Sion“. VPittsburské deklaraciz roku 1885 odmítliameričtíreformní židé ideu židovského národního hnutí: „Nepovažujeme se již více za národ, ale za náboženskou komunitu.“V roce 1869Philadelphská deklaraceještě více zdůraznila odmítnutí národního pojetí judaismu v reformním hnutí a jeho soustředění se na Palestinu.Podobné tendence se objevovaly i mezi židovskými reformními komunitami vEvropě(např.Frankfurt nad Mohanem1845).
Z Pittsburské deklarace vycházel i Americký výbor pro judaismus (American Council for Judaism),založený v roce1942skupinou reformních rabínů, kde se kromě nábožensky založených židů angažovali i sekulární židovštísocialistéa intelektuálové (např.Erich Fromm,Hannah Arendtová). Výbor měl největší podporu ve 40. a 50. letech (více než 20 000 sympatizantů), po roce1967jeho popularita strmě klesala a dnes má cca 2 000 sympatizantů.
Změna v postoji vůči sionismu v reformní komunitě započala ve 30. letech kvůli vzrůstajícímu ohrožení evropských Židů, i kvůli úspěchům sionistického hnutí vmandátní Palestině. Konference vColumbusuv roce 1937 již vyjádřila podporu snahám o znovuosídlení Palestiny, stejně jako oživeníhebrejštiny, která byla v reformních komunitách v 19. století téměř eliminována.Tento obrat byl symbolicky završenNovou pittsburskou deklaracív roce1999, která deklarovala podporu státu Izrael apřistěhovalectví do Izraele.
Podpora sionismu ovšem není mezi nábožensky založenými židy univerzální. Je třeba poznamenat, že ne-sionisté (židé, kteří se nepovažují za sionisty) nejsou vždy nutně antisionisté (tj. proti sionismu). Obecně vzato má sionismus dnes podporu většiny židovských náboženských směrů.Konzervativní hnutíse na rozdíl od reformního nebo ortodoxního vždy jako celek profilovalo výrazně prosionisticky.
Před2. světovou válkoupovažovala řada asimilovaných, sekulárních a liberálních židů sionismus za blouznivé a nerealistické hnutí.Přívrženci asimilace považovali sionismus za hnutí, které podkopávalo jejich snahy o asimilaci a integraci Židů do většinové společnosti.
V letech 1946–47 působila v EgyptěŽidovská antisionistická liga(Ligue Juive contre le Sionisme "Egypte"; الرابطة الإسرائيلية لمكافحة الصهيونية;ar-Rábita al-isrá’ílíja li-mukáfahat as-sahjúnija), ovlivněná myšlenkami komunismu, v samotném Izraeli dnes působí několik židovských antisionistických politických stran, nacházejících se na krajní levici politického spektra (např.Chadaš, koncentrovaná kolemKomunistické strany Izraele). Mezi židovské představitele sekulárního antisionismu je někdy řazena uskupení jakoJ StreetčiMír nyní, nebo jednotlivci:Noam Chomsky,Norman Finkelstein,Jisra’el Šachak(Shahak) neboAlfred Lilienthal. Alvin H. Rosenfeld tvrdí, že židovští antisionisté pomáhají činit antisemitské postoje vůči židovskému státu (Izraeli) společensky přijatelnými,Werner Cohn poukazuje na kontakty některých židovských antisionistů s neonacisty a na využívání židovského původu autorů v antisemitské propagandě.
V sekulárních arabských režimech byl sionismus a vznik státu Izrael často propojován skolonialismema odpor proti sionismu byl srovnáván s antikolonialistickým, antiimperialistickým a národně-osvobozeneckým hnutím. Nejvýraznějším představitele sekulárně orientovaného antisionismu byla v dobách existenceSjednocené arabské republikystranaBaasa dále její odnože na palestinských hnutíchArabská osvobozenecká frontaaSa'ika. Mezi sekulárně založené arabské antisionistické organizace patříLidová fronta pro osvobození Palestiny,Demokratická fronta pro osvobození Palestiny, a dále různé nevládní propalestinské organizace (al-Awda aj.).
Organizace pro osvobození Palestiny, založená v r. 1964, která původně požadovala zničení celého Izraele a ustanovení palestinského státu na území celého Izraele, se v roce 1993 zřekla tohoto cíle a oficiálně uznává právo Izraele na existenci.
Islám obecně odmítá stát Izrael jako anomálii a narušení „domu islámu“ (dár al-islám), území, které má být jednou provždy spravováno pouze muslimy. Antisionismus tohoto typu je rozšířený ve většině muslimských zemí a v některých (např.Írán) je součástí státní politiky (íránská vláda od islámské revoluce v r. 1979 referuje o státu Izrael jako o „sionistické entitě“).
PapežovéBenedikt XV.,Pius X.aPius XII.byli otevřeně kritičtí vůči sionismu. Benedikt XV. sám prohlásil, že Židé nemají nárok na suverenitu nad svatou zemí.Odmítání nároků Židů na vládu v Izraeli bylo zdůrazňováno jak z důvodů náboženských, tak i proto, že levicový sionismus byl nahlížen některými představiteli katolické církve jako prodloužená rukabolševismu. Vztahy meziVatikánema Izraelem byly proto navázány až v r. 1993.
Latinský jeruzalémský patriarchát,Syrský ortodoxní jeruzalémský patriarchát,Jeruzalémská episkopání církevaLuteránská evangelická církev v Jordánsku a Svaté zemivydaly prohlášení velmi kritické vůčikřesťanskému sionismu, protože podle nich předkládá názor, žeevangeliumje totožné simperialismem, kolonialismem amilitarismem.
Příslušníci arabských křesťanských církví většinou chápali boj proti sionismu a Izraeli jako národní záležitost bez náboženských konotací (George Habáš,Edward Said). Antisionismus založený ryze na křesťanských základech se mezi arabskými křesťany v podstatě nevyskytuje, naopak arabští křesťané se sami stávají terčem útoků kvůli protizápadním a protiizraelským náladám ze strany muslimů.
Sovětský svazzaujímal vůči židům a sionismu od počátku ambivalentní postoj. Židé a řada židovských organizací (Bund) hrála roli ve svržení carské vlády, většina z židovskýchmenševikůi bolševiků ale bylaStalinemposléze odstraněna. Zatímco široce rozšířený antisemitismus byl považován zaburžoaznípřežitek, sionismus byl v letech 1928–1934 postaven mimo zákon a sionistické organizace rozpuštěny. Ke konci 30. let 20. století se oficiální sovětský postoj k sionismu změnil, jednak z důvodu, že větší část sionistického hnutí byla tvořena socialisty a také proto, že docházelo ke konfliktům mezi sionistickým hnutím aVelkou Británií. Stalin proto podporovalplán OSN na rozdělení Palestinyv r. 1947 a SSSR patřil k prvním státům, které uznaly Izrael v roce 1948.ČSRna pokyn Moskvy pomáhala Izraeli dodávkami zbraní a zprostředkováním vojenského výcviku. Stalin pravděpodobně doufal, že se nově vzniklý Izrael stane komunistickým státem a satelitem SSSR naBlízkém východě.
Po vzniku Izraele a orientaci Izraele na západní Evropu (předevšímFrancii) byl někdejší vstřícný postoj SSSR a států sovětského bloku nahrazen silným antisemitismem, oficiálně označovaný jako antisionismus, který ovšem často čerpal z tradičního antisemitismu. V Sovětském svazu se odehrál proces s tzv. „židovskými lékaři“ obviněnými z chystané vraždy Stalina. Masovějším deportacím židů zabránila až Stalinova smrt. Jeden z nejlépe připravených procesů, které v sobě spojovaly novou platformu antisionismu s původním antisemitismem, se odehrál v ČSR proti tzv.„spikleneckému centru v čele s Rudolfem Slánským“.
Rudolf Slánskýa 13 dalších vysokých představitelů KSČ bylo shledáno vinnými z trestu vlastizrady a odsouzeno k trestu smrti nebo k doživotnímu vězení. Obžalovaní byli označováni jako „trockisté“, „titoisté“ a „sionisté“. Dále se v protokolech objevovaly narážky na jejich spojení s buržoazií asvobodnými zednáři. Přestože kategorie židovské národnosti v ČSR již během sčítání lidu v roce 1950 nebyla oficiálně zanesenaa Slánský ani další z obžalovaných se k židovské tradici nehlásili, případně se podíleli na jejím potlačování, byl u jedenácti obžalovaných během procesu uváděn „židovský původ“.Prokuratura tvrdila, že komunistický režim nemá nic proti židům, pouze proti sionistům. V protokolech byla dále zmiňována „Ben Gurionova klika“, Izrael byl konstantně uváděn jako „tzv. stát Izrael“ a rovněž označován za „americký pašalík“.Sionismus byl od šedesátých let označován v zemíchvýchodního bloku(včetně ČSSR) jako židovské buržoazní, nacionalistické,šovinistické, rasistické a antikomunistické hnutí.
Mezi odpůrce myšlenky na vytvoření židovského státu, zvláště pak násilnou cestou „pod stínem britských zbraní“, patřil před vyhlášením IzraeleMahátma Gándhí, který 20. 11. 1938 v reakci na nepokoje v Palestině prohlásil: „Mé sympatie jsou cele na straně Židů … Ale mé sympatie mě nečiní slepým vůči spravedlnosti. … Proč by [Židé] nemohli stejně jako ostatní národy na zemi učinit svým domovem tu zemi, kde se narodili a kde si vydělávají na živobytí? Palestina patří Arabům stejně jako Anglie patří Angličanům nebo Francie Francouzům.Gándhí se ve svých vyjádřeních k židovsko-arabskému konfliktu snažil aplikovat svou teorii nenásilí a vyzýval k míru mezi oběma stranami. V roce 1947 ve „Vzkazu Arabům“ prohlásil: „Židé jsou utlačovaný národ, hodný sympatií světa a Indie s nimi sympatizuje. Jsou energičtí, inteligentní a pokrokoví. Arabové jsou velkým národem s velkou historií a proto pokud poskytnou Židům útočiště bez toho, aby nějaký jiný národ musel dělat prostředníka, bude to v duchu jejich tradiční velkorysosti.“
Se vzrůstajícím počtem srážek meziHaganoua britskými jednotkami ke konci britského mandátu se objevovaly antisionistické tendence i ve Velké Británii. Tyto projevy většinou utichly krátce po skončení účasti Velké Británie a vztahy mezi Izraelem a Velkou Británií byly normalizovány o několik let později.
10. listopadu1975bylaValným shromážděním OSNpřijatarezoluce č. 3379označující sionismus za formu rasismu. Pro přijetí rezoluce hlasovalo 72 států, proti 35, 32 se zdrželo. Rezoluce byla navržena 25 státy (s výjimkou Kuby, Afghánistánu aDahomeje– dnešníBenin– se jednalo o státy arabské:Afghánistán,Alžírsko,Bahrajn,Kuba, Dahomej,Egypt,Guinea,Irák,Jordánsko,Kuvajt,Libanon,Libye,Mauritánie,Maroko,Jemen,Omán,Katar,Saúdská Arábie,Somálsko,Jižní Jemen,Súdán,Sýrie,TuniskoaSAE) a schválena za podpory dalších 45 států, včetně zemí východního bloku a satelitů SSSR.
Rezoluce č. 3379 byla zrušena 16. prosince1991rezolucí č. 46/86, přijatou 111 hlasy pro, 25 proti, 13 států se zdrželo a 17 delegací nebylo přítomných.Proti rezoluci hlasovalo 13 z 19 arabských zemí, šest se zdrželo. Z nemuslimských zemí hlasovaly proti rezoluci pouze Kuba,KLDRaVietnam.
V současnosti existuje rozpor mezi lidmi, kteří tvrdí, že antisionismus není formou antisemitismu, a jejich odpůrci, kteří označují antisionismus za novou formu antisemitismu. Častým průvodním jevem antisionismu je také přirovnávání sionistů k nacistům, označování sionismu za „rasistickou ideologii“ a stát Izrael za rasistický nebo aparteidní stát.
Jako tzv. nový antisemitismus jsou některými autory označovány projevy zaměřené proti Státu Izrael, které přesahují hranici legitimní kritiky politiky Státu Izrael.Novodobý fenomén tak souvisí s tradičním antisionismem. K rozlišení kritiky od nového antisemitismu lze použít tzv. 3D test: Tam, kde kritika vytvářídvojí standard,démonizuje Izrael čidelegitimizuje právo Izraele na svou existenci, má jít o nový antisemitismus.Ten se prý projevuje současně vestalinismu,islamismuakrajní pravici.Pojem přešel do užívání jako označení vlny antisemitismu narůstající zvlášť vzápadní Evropěpo selhánídohody z Oslaz roku1993, která je částíIzraelsko - Palestinského mírového procesu, druhéintifáděv roce2000, ateroristických útocích z 11. září 2001.