Sluka lesní

Sluka lesní(Scolopax rusticola) je velkýmonotypickýdruhbahňákazčeledislukovitých(Scolopacidae).
Je velká jako holub (délka těla 33–38 cm, rozpětí křídel 55–65 cm), se zavalitým tělem a dlouhým zobákem. Opeření je kombinace šedé, okrové, tmavohnědé a rezavě hnědé barvy. Na rozdíl odbekasiny otavnímá na temeni příčné (ne podélné) pruhy. Ptáci ve všech šatech jsou zbarveni podobně.
Hnízdní areál sahá od západní Evropy východně až poJaponsko. Převážně tažná, se zimovišti v západní Evropě,Středomoří, na Blízkém východě a v jižní Asii. V ČR vrcholí přílet od poloviny března do druhé poloviny května, odlet probíhá hlavně od října do listopadu. Mimořádně přezimuje i v Česku.
VČeské republicehnízdí na většině území, častěji od vyšších poloh po horní hranici lesa, zjištěna byla i v lužních lesích. Celková početnost byla v letech2001–2003odhadována na 2000–4000 párů(oproti 1500–3000 párům v letech 1985–89).Sluka lesní jezvláště chráněnájako ohrožený druh.
Hnízdí ve vlhkých listnatých nebo smíšených lesích s roztroušenými otevřenými plochami.
Živí se předevšímčervy, v menší míře také hmyzem, pavouky, semeny a částmi trav. Potravu hledá na zemi, a to i v nižších vrstvách půdy. Odtud ji dostává tzv. pícháním, při němž zabodává zobák do země, rozevře jeho špičku a díky hmatovým tělískům v něm kořist uchopí.
Hnízdí 1× až 2× do roka. Tok probíhá hlavně od března do dubna, ve vyšších polohách až do května. Samci při něm za soumraku obletují lesní linie (tzv. táhnou) a ozývají se charakteristickým pískáním nebo kvorkáním (měkký vrčivý hlas). V minulosti byly sluky právě při toku loveny. Poté se snáší k samici, která čeká na zemi, a zde také dochází k páření. Samice jsoupolyandrické, což znamená, že se páří s více samci. Samec samici opouští již po dokončení snůšky, veškerou hnízdní péči tak obstarává sama. Hnízdo je mělký důlek v zemi, snůška čítá 4 (2–5) žlutavá, vzácněji i růžová, olivově, olivově hnědě nebo červenohnědě skvrnitá vejce o velikosti 43,5 × 33,5 mm. Délka sezení je 20–21 dnů. Mláďata opouštějí hnízdo krátce po vylíhnutí a plně nezávislá jsou zhruba ve věku 5–6 týdnů. U samice je známá schopnost přenášet mláďata v letu, nejčastěji přitisknutá nohama k břichu.
Sluka lesní je v současné době řazena mezi celoročně hájené druhy zvěře. V minulosti byla lovena především v době jarního toku. Existují veršované myslivecké průpovídky, které doporučují lov sluk v době postu (odPopeleční středydoKvětné neděle).
Např. „V postní dobu – sluky k lovu / Na kýchavnou – přitáhnou. / O družebné – nejvíc jich zde. / Na smrtelnou – ještě tu jsou. / Na květnou – hou, hou hou. / Po Veliké noci – odpočívají lovci.“ nebo „První neděle jeReminiscere– pozor dejte! Ta druhá jeOculi– sluky se k nám přitulí – přitáhly! Ta třetí jeLaetare– množí se stále – toť pravé! Ta čtvrtá jeJudica– mnoho jich už utíká – nemnohá! Ta pátá jePalmarum– tralárum – kdos nestřelil, máš utrum! A šestá jeQuasimodo Geniti– už počaly hnízditi!“
Vzhledem k tomu, že se jedná o pohyblivé svátky, je toto doporučení zavádějící.
Sluka má velmi chutné maso, jedly se i její nevyčištěné vnitřnosti, ze kterých se dělala pomazánka zvanáslučí mázkanebosalmi. Slučí pírka se používala vezlatnictvíamalířstvíjako velmi jemnéštětečky.