Dějiny Srbska

DějinySrbskazačínají v6. století, kdy přišli jižníSlovanénaBalkán.
Počátky srbského státu jsou spojeny se dvěma historickými územími, s vnitrozemskouRaškoua s přímořskouDukljou(Zetou). Ze státotvorného hlediska jsou Srbové mezi posledními národy na Balkáně, kteří vytvořili organizované společenství neboli stát.
Formování Srbska bylo v rámci Balkánu jedním z nejkomplikovanějších procesů středověku. Střídavý tlak sousední Byzantské říše, Bulharska, Uher a dalších evropských
a asijských států se podepsal na politickém, ekonomickém i kulturním vývoji celé srbské země.
Ovlivněno bylo i náboženské myšlení a tím i kultura, která byla v rámci Srbska velice různorodá.
Během6. stoletído oblasti přišlislovanští předci Srbů. Pod silným kulturním vlivemVýchodořímské říšese zde uchytilopravoslaví. V polovině10. stoletívznikl první státní útvar vRašce,kterému vládl Časlav Klonimirović. Jádro tohoto království leželo na jihu dnešního Srbska, v regionu stejného jména. První srbské státy se soustředily v okolí pevnosti Ras;nebyly příliš zemědělské a jejich obyvatelstvo se věnovalo hlavně chovu dobytka.
U jadranského pobřeží se vytvořily další státní útvary, z nichž nejvýznamnější bylaDuklja,později nazývanáZeta. Tento stát je nicméně vnímán spíše jako klíčová država z hlediskačernohorských dějin. Dukljanská knížatasi dokázala při střetech s Byzantskou říší udržet jistou míru samosprávy. Mezi nejvýznamnější vládce tohoto útvaru patřiliŠtěpán Vojislav,MichailoaKonstantin Bodin. Duklja a další okolní státní útvary byly v různých údobích samostatné, případně podléhaly lenní vládě Byzance. Srbští vládcové často dostávali od byzantských císařů titul despoty, což byla po císaři nejvyšší hodnost v Byzantské říši. Titulem tehdejších srbských vládců, kteří vládli Rašce, byl Velký Župan.Nejednotu těchto státečků dokázaly sousední mocnější říše (BulharskoaByzantská říše) využít pro svoje zájmy a několikrát vojensky tak obsadili jak Duklju, tak i Rašku.
Sjednotitelem všech srbských držav (Regnum Serville) se stal v druhé polovině 12. století králŠtěpán Nemanja, který založil dynastiiNemanjićů. Pod jeho vládu se dostala kromě celé Rašky také i Duklja, ale i oblasti, jakými jsouZachlumskoaTravuňsko(okolíTrebinje) - obě v dnešníHercegovině. Rovněž také přispěl k rozšířeníkřesťanstvímezi prostý lid; zasadil se o rozvoj klášterů, jejichž síť patří v Srbsku i dnes mezi ty hustší. Jeho synRastko Nemanjić(známější jako svatý Sáva) se stal prvnímarcibiskupemautokefálnísrbské pravoslavné církvese sídlem v klášteřeŽiča.
Za vládycaraDušana Velikého(1331–1355) dosáhlo středověké Srbsko největší moci a rozlohy. VětšinaBalkánubyla tehdy ovládanáDušanovou říší, která se poměřovala i s tehdejší regionální mocností -Byzancí. Její územní rozsah značně převýšil cokoliv předtím; Srbsko se rozkládalo až kPeloponésu, což přivodilo významné územní ztráty hlavně Byzantské říši. Srbské území se začalo zvětšovat velmi rychle; poBitvě u Velbužduv roce 1330 byly spojené síly Bulharů a Byzantské říše zastaveny a srbskému vojsku nestálo již nic v cestě. O několik let později byla obsazena městaPrilep,OchridaStrumica. Na severní hranici Srbska pak došlo o několik let později ke střetům s uherským králem Karlem Robertem, které rovněž dopadly pro Srbsko úspěšně a ziskem územíMačvy. V říjnu 1345se nechal Štěpán Dušan uznat za císaře Srbů aŘekůa jeho cílem bylo zcela nepochybně ovládnout celou Byzanc. Tehdejší stát přejímal byzantskou kulturu. Byl také sestaven i prvnízákoník, který nese dodnes Dušanovo jméno.
Po Dušanově smrti, která nastala za neznámých okolností,sesrbská říšerozpadla a na jejím území vzniklo několik nástupnických států, kde soupeřily o moc jednotlivé dynastie. Rozhádanost jednotlivých panovníků využily v polovině 14. století sílící turecké snahy o pronikání do Evropy.Odehrálo se několik bitev, které oslabily pozici jednotlivých srbských vládců. Jednou z významnějších z těchto střetů byla takébitva na Kosově poliv roce1389, jejíž výsledek je hodnocen jako nerozhodný, ale byla v ní zničena srbská elita včetně caraLazara Hrebeljanoviće. Padl i turecký sultánMurad, jehož dle legendy zabil rytířMiloš Obilić.
Osmanská říše se střetla se srbským vojskem ve dvou klíčových bitvách; nejprve vyšla vítězně zbitvy na řece Maricinedaleko od dnešního městaEdirne,druhým významnýmstřetnutím se stalabitva na Kosově poli, kde Osmanům čelila vojska knížete Lazara, tehdejšího nejvýznamnějšího vladaře Srbů. Výsledek bitvy je hodnocen zpravidla jako nerozhodný, přesto bitva vyřešila osud Srbska, neboť v ní byla zničena srbská elita,hlavní síla, která byla schopná Turky zastavit.
Země následně vstoupila do neklidného období, kdy se u vlády střídali nepříliš silní despotové. Srbsko ztratilo velkou část území a postupně se dostávalo pod nadvláduOsmanské říše.V15. stoletíse Srbové pod vládou nové dynastieBrankovićův boji proti turecké expanzi spojili s uherským králemJanem Hunyadym, ale nakonec podlehli. Hlavní městoSmederevobylo obsazeno Turky bez boje v červnu 1459, což také znamenalo na téměř 350 let konec srbské nezávislosti.
Po zániku srbského státu udělovali do roku 1537 uherští vládci srbským představitelům titul despoty, ti se účastnili bojů proti Osmanům. Pobitvě u Moháčese nechal za srbského cara označit lidový vůdceJovan Nenad(1526–1527), který shromáždil vojsko svých příznivců a se střídavými úspěchy bojoval s Osmany;vojsko po něm převzalRadoslav Čelnik(1527–1530). Turci však obsadili Uhry a rozvrátili také oblast, rozkládající se na území dnešníVojvodiny.
Srbsko strávilo jako součást Osmanské říše téměř pět století. Na území dnešního státu, které bylo rozděleno mezi osmanské administrativní jednotky, známé jako sandžaky, začaly platit islámské zákony a pořádky. Původní centra byla opuštěna, staré hospodářské vztahy přestaly fungovat. Došlo k útlumu kulturního rozvoje.
Srbsko bylo zčástiislamizováno, vzhledem k relativní náboženské toleranci v Osmanské říši docházelo k přestupům na novou víru zejména z ekonomických důvodů, neboť se muslimové stali protežovanou skupinou obyvatelstva s řadou privilegií a možností získáni funkcí ve státní správě říše.Asimilace v Srbsku se nikdy neuskutečnila, Srbové si zachovali pravoslaví. Úspěšně ale proběhla vBosně a Hercegovině,kde probíhala relativně hladce a vedla k vytvoření nového etnika s vlastní kulturní, náboženskou i národní identitou -Bosňáků.
Pravoslavní mohli pod podmínkou loajality nadále vyznávat svou víru, pokračovala také činnost klášterů.V roce 1557 byl Osmanskou říší obnoven srbský patriarchát zaniklý pádem Smedereva. Patriarchové zčásti s říší spolupracovali, zčásti však vyjednávali s jinými mocnostmi a výrazně se angažovali v obou srbských povstáních. Po opětovném nastolení loajálního vedení byl nakonec srbský patriarchát roku 1766 zrušen.
Jistou změnou poměrů se stal konec17. století, kdy turecké síly oslabily a začaly se po prohraných bitvách stahovat zuherskéhoúzemí. To bylo následně osvobozeno od osmanské nadvlády Rakouskem, jehož postup se zastavil až v samotném Srbsku. Po dobytí Bělehradu roku 1688 vypuklo na osmanském území povstání a habsburská vojska poté pronikla až do Makedonie. Válečná situace se však obrátila a roku 1690 Turci znovu obsadili Bělehrad. V reakci na to začaly rozsáhlé přesuny Srbů z osmanského území do Uher. Ty se staly součástí migračního procesu známého jakosrbské stěhování, které způsobilo drastické demografické proměny západního Balkánu i Uher.
V roce 1716 vyhlásili Rakušané oslabené Osmanské říši válku, v níž získali území až po řekuZápadní Moravu. Nastalo období přibližování evropské civilizaci, muslimské měšťany nahradili katoličtí kolonisté, často Němci. I kvůli nepříliš tolerantnímu prosazování katolictví však habsburská vláda nezískala podporu místních pravoslavných.Roku 1737 došlo v součinnosti s Rakušany k dalšímu srbskému povstání na osmanském území. Po počátečních úspěších bylo rakouské vojsko roku 1739 poraženo a padl Bělehrad. Mírovou smlouvou se hranice vrátila téměř do stavu na počátku století, byla tvořena řekamiDunajemaSávoua ze Srbska se stalo pohraniční území.Bačka,SremaBanátse staly teritorii uherskými a s početnou srbskou menšinou. I nadále tam proudily početné zástupy lidí, čemuž se snažila Osmanská říše zabránit, avšak jen s částečným úspěchem.
Na sklonku 18. století proběhlarakousko-turecká válka, které se účastnily i dobrovolnické oddíly srbských emigrantů, tzv.frajkory. Císařská vojska pod vedenímgenerála Laudonadobyla roku 1789 Bělehrad a postupovala dále na jih, mezinárodní situace si však vyžádala uzavření míru, jenž vracel hranice do předválečného stavu.
V roce1804využil vnitřní krizeOsmanské říšeobchodník s dobytkemKarađorđe Petrović, který se postavil do čelaúspěšného povstání. Tato vzpoura nebyla zaměřena prvotně proti Turkům jako takovým, ale proti správcům (tzv.dahijům), kteří tehdejší území Srbska spravovali a počínali si obzvláště krutým způsobem. Zpočátku se proti nim Srbové spojili se sultánovými vojáky a společně dobyli Bělehrad, poté ale odmítli svá vojska rozpustit a pokračovali v povstání. Po řadě výbojů, během kterých se území ovládané vzbouřenci rozšířilo zOrašjeaž na celýbělehradský pašalík, vznikla první vláda nezávislá na sultánovi(tzv.praviteljstvujušči sovet). Srbští povstalci viděli velkou pomoc vRuském impériu, od kterého doufali zajištění bezpečnosti před Turky, Rusové se ovšem do celé akce nezapojili, navíc Evropa byla zmítanánapoleonskými válkami, což znamenalo, že cílem bylo situaci v Šumadiji co nejrychleji uklidnit. Srbští vzbouřenci vyslali doIstanbulusvého zástupce -Petra Ička, který vyjednal roku 1806mírové podmínky. Ty přiznávaly Srbsku autonomii včetně vlastního výběru daní, ale kvůli vypuknutí novérusko-turecké válkynebyly realizovány.
Po skončenírusko-turecké válkyse uvolnily Istanbulu vojenské síly pro zpacifikování Srbska. Vzbouřenci o této skutečnosti věděli a velmi se jí obávali. V roce1813tak byla zahájena vojenská akce; obsazenaŠumadijaa Karađorđe uprchl do vyhnanství. Za správce sandžaku byl jmenován bosenský vezírSulejman Skopljak. Ačkoliv sultán vyhlásil amnestii, docházelo k vyhánění Srbů z půdy a jejich zabíjení a brutálně byly potlačeny srbské vzpoury na konci roku 1814.
Již následující rok proto vypuklodalší povstání. Bylo vedené jedním z vojenských velitelů prvního povstáníMilošem Obrenovićem. Ten si počínal mnohem obratněji: po vojenských úspěších v průběhu roku 1815 vedl diplomatická jednání, díky nimž byl o rok později uznán Osmanskou říší vrchních knížetem Srbů a vznikla srbská autonomie, i když nebyla formálně potvrzena.
Autonomie Srbského knížectví v rámci Osmanské říše, jejíž moc v knížectví byla silně omezena, byla formálně potvrzena po rusko-turecké válce v letech 1828–29. Osmané si pouze zachovali právo na roční poplatek a kontrolu nad šesti městy a dvěma pevnostmi.Početnémuslimskéobyvatelstvo se z knížectví vystěhovalo nebo bylo vyhnáno (za to bylo říši zaplaceno odškodné), případně se stáhlo do oněch šesti měst s osmanskými posádkami. Tato města byla důležitá hlavně proto, že severní hranice Srbska byla zároveň tureckou hranicí sRakouskou monarchií. Vyhnané muslimy nahrazovali pravoslavní kolonisté z jiných částí Balkánu.
Miloš Obrenović byl nucen abdikovat v roce1839; následovala vláda tzv.ustavobranitelů- vlivných úředníků, kteří byli protiváhou panovníka. Procesy modernizace země, která byla značně zaostalá díky osmanské vládě, postupovaly velmi pozvolna. Evropské země (z nichž nejblíže Srbsku byloUhersko), vstupovaly doprůmyslového věku; naproti tomu srbské knížectví bylo zemí, kde zcela chybělo odborné školství.
Po krátké vládě Milošova synaMichala Obrenovićebyl k moci povolán syn zakladatele srbského státuAlexandr Karađorđević. Roku1858se však role vyměnily a Obrenovićové se vrátili na trůn. Téměř 80letý Miloš Obrenović zemřel roku1860. Jeho syn Michal při své druhé vládě roku 1867 dosáhl odchodu Turků z většiny pevností a tím úplné faktické nezávislosti na Turecku; o rok později podlehl atentátu.
Po Michalovi vládlMilan I.Vedl s Tureckemválku v součinnosti s Ruskem.Berlínská mírová smlouvaznamenala rozšíření území Srbska směrem na jih a formální uznání jeho nezávislosti. Milan orientoval zemi navzdory většinové náladě společnosti na Rakousko-Uhersko, s jehož souhlasem prohlásil roku 1882 Srbsko královstvím. Nevyrovnaný panovník podnítil na konci roku 1885 neúspěšnouválku s Bulharskem, stal se známý rodinnými problémy a snahou o rozvod a bez zjevného důvodu roku 1889 abdikoval.
Po Milanovi nastoupil na trůnAlexandr I., a to ještě před dosažením své plnoletosti. Alexandr v roce1894zrušil ústavua nastolil autoritativní režim, vyznačující se častým střídáním vlád a dlouhodobou vnitropolitickou krizí. Veřejné mínění si však proti sobě obrátil až svatbou s výrazně staršíDragou Mašínovou.Královská rodina byla nakonec vzbouřenci z řad armádních důstojníků roku 1903vyvražděna.
Následně se již potřetí na trůn vrátili Karađorđevićové, reprezentováni nyní králemPetrem I.Ten žil téměř celý život po vyhnání svého otce Alexandra ve francouzském exilu, získal vysoké hodnosti ve francouzské armádě, zúčastnil se bosenského povstání a byl ženat s dceroučernohorskéhoknížete a později králeNikoly I.Zorkou Petrović-Njegoš. Petr obnovil parlamentní demokracii. Za jeho panování zažívalo Srbsko po dlouhodobé stagnaci hospodářský a kulturní rozvoj a doposud agrární země se začala také s pomocí zahraničních investic industrializovat.I přesto zemi tížily mnohé spory, hlavně sBulharskem. Nová generace politiků, umělců a společnost vůbec se zaměřila na Anglii a Francii a odpoutala se od Německa a Rakouska,jehož vliv byl díky blízkosti rakousko-uherských hranic u hlavního města Bělehradu nesporný. Srbsko se stalo spojencemstátů Dohody.
V letech1912–1913se Srbsko zúčastniloprvní balkánské válkyspolu s Černou Horou, Bulharskem a Řeckem. Srbská 1. armáda pod vedením prince Alexandra zvítězila nad tureckou armádou vbitvě u Kumanova, Turci byli definitivně vyhnáni z Balkánu a Srbsko dosáhlo rozšíření svého území o většinuKosovaa část Makedonie (v údolí řekyVardar, dnešní územíSeverní Makedonie). Následně vedruhé balkánské válcetoto území uhájilo, když zvítězilo nad Bulharskem. V roce1914byl vSarajevusrbskými nacionalisty proveden atentát naFrantiška Ferdinanda d'Estea po vypršení ultimáta28. červencevyhlásiloRakousko-UherskoSrbsku válku.
Atentát naFerdinanda d'Este, jehož hlavními pachateli byli mladí srbští nacionalisté zBosny, postavil Srbsko do obtížné situace.Rakousko-Uherskovyvolalo ostrou kampaň proti Srbsku a protiSrbůmžijících na území monarchie. Srbští politici se snažili vyvrátit obvinění a proto atentát ostře odsoudili. Rakouské ultimátum, jehož přijetí by ze Srbska fakticky učinilo rakouského vazala, však odmítli a válku přijali. Srbský premiérNikola Pašićpo přečtení zprávy o vyhlášení války prorocky zvolal:„Rakousko nám vyhlásilo válku. To bude jeho konec!“Válkuproti habsburské monarchii ze začátku Srbsko s pomocíčernohorskýchvojáků vedlo úspěšně. První ofenzívu Rakušanů odrazilo a srbské oddíly dokonce pronikly na území Bosny a dobyly Sarajevo. Na podzim nastal zlom. Rakousko-Uhersko6. listopaduzaútočilo na celé frontě asrbská armádase prakticky zhroutila. Záhy se však vzpamatovala a již 3. prosince armáda pod vedením generála Živojina Mišiće vyrazila do protiofenzivy. Rakousko-uherská linie na řeceKolubařezakolísala a rozpadla se. Vzápětí byl osvobozenBělehrad, který byl pod nadvládou Habsburků pouze 13 dní.Srbovése díky vítězství nad mnohonásobnou přesilou stali středem obdivu spojenců ze západu i z východu. Vydrželi se úspěšně bránit ještě celý rok, ale koncem roku 1915 vstoupili do války proti Srbsku takéBulhařia Rakušanům dorazila na pomoc také silná německá armáda pod velením generálavon Mackensena.Na přelomu roku 1915 a 1916 byla srbská armáda zatlačena na jih země a území státu bylo rozděleno mezi Rakousko aBulharsko.Zatímco Rakušané ve své okupační zóně neplánovali trvalé připojení, protože se obávali vyhrocení národnostních rozporů v říši, Bulharsko se snažilo srbskou národnost kompletně zlikvidovat a na jím okupovaném území začala silnábulharizace, ničení dokumentů a knih vsrbštiněabulharštinase stala úředním jazykem na úřadech a ve školách. Srbská armáda ustupovala v kruté zimě přes Albánii a s pomocí francouzského loďstva se znovu shromáždila na řeckém ostrověKorfu. Následně bylo asi 40 000 vojáků převezeno do Řecka na soluňskou frontu.V září1918se armádě Srbska s pomocí spojenců a povstalců v bulharském týlu podařilo prorazit nepřátelské linie a proniknout znovu na srbské území, kde doplňovala stavy nově naverbovanými vojáky. Bulharská a rakouská nadvláda se rychle zhroutila a po měsíci ofenzívy dosáhla vítězná srbská vojska Bělehradu.Ihned po válce se začalo utvářetKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovinců.
Po skončeníprvní světové válkyse Srbsko stalo součástíKrálovství SHS. Jako zcela klíčová součást tohoto státu, jehož vládnoucí dynastie se navíc stala dynastií jugoslávskou, zahrnoval skoro polovinuBalkánskéhopoloostrova. Srbsko však bylo tvrdě postiženo následky války, hospodářskou krizí a vyčerpaností. Ekonomice neprospěla ani skutečnost, že nový stát se nacházel v zcela nových nehistorických hranicích a infrastruktura na toto nebyla připravena - železniční sítě byly oddělené, životní úroveň v různých oblastech Srbska se drasticky lišila. Průmyslová výroba byla omezena na ekonomická centra Srbska, předevšímBělehrada další významná větší města.
Nový stát ovládla hlavně politická nestabilita, která pramenila z mnohonárodnostní povahu celého státu. I Srbsko samotné bylo víceméně národnostně nehomogenní; Vojvodinu obývali takéMaďařiaNěmci, na jihu se pak nacházela i albánská menšina. Srbsko však bylo v rámci Jugoslávie vnímáno jako osvoboditel.a mnohonárodnostní mechanismy byly v této době ještě nerozvinuté, což vedlo k tomu, že Srbové v celé monarchii zastávali klíčové posty.
V duchu tehdejších idejí nepříliš vzdálených panslavismu byla zkonstruována představa jednotnéhojugoslávského národa, která však byla nesrbskými politiky odmítána, Srbové proti ní neprotestovali, protože ji považovali za pokračování srbských národních tradic.Jugoslávský stát prosazoval tehdy ideologiijednohostátního národa (jugoslávského) se srbským, chorvatským a slovinskýmplemenem. Existenci jiných národů, či obyvatelstva národnostně nevyhraněného (s výjimkou národnostních menšin) neuznával, či proti němu otevřeně vystupoval. Do odlehlých oblastí na jihu Srbska (v tehdejších intencích, dnes tedyKosovaaSeverní Makedoniebyli vysíláni kolonisté, kteří měli postupem času vytvořit jádro nového souvislého srbského osídlení. Obyvatelstvo na území dnešní Severní Makedonie bylo považováno za srbské a všechny pokusy o jinou národnostní identifikaci (ať už bulharskou či makedonskou) byly nemilosrdně potírány. Někteří radikální Makedonci se na protest proti tehdejší srbské politice i oficiálně přihlásili k bulharské národnosti a začali zakládat ozbrojené spolky sympatizující sBulharskem.
Po smrti Petra I. přešla vláda naAlexandra I., který6. ledna1929nastolil diktaturu a začal tvrdě prosazovat ideu jugoslávství. Království bylo přejmenováno na Jugoslávii, byly zakázány národně orientované organizace a symboly a stát byl správně reorganizován. Jako administrativní jednotky byly zřízeny tzv.bánoviny, které byly záměrně mnohonárodní, stanovené pouze podle geografických, a nikoliv národnostních a historických kritérií.. Srbsko samotné (v hranicích předprvní světovou válkou) bylo rozděleno na Dunajskou, Drinskou, Zetskou, Moravskou a Vardarskou bánovinu (tato území přesahovala dále doBosny,Černé Hory, čiChorvatska).
V říjnu 1934 podlehl Alexandr I. vMarseilleatentátu a moc převzala za nezletiléhoPetra II.regentská rada, v níž měl nejvýznamnější vlivprinc Pavel. Došlo k uvolnění poměrů v zemi a národnostní napětí si vyžádalo v roce 1939 zřízení autonomníChorvatské bánoviny. V reakci na to posílil srbský nacionalismus, plány na srbskou autonomii připravené v roce 1940 už ale nebyly kvůli dalším událostem realizovány.
Z mezinárodního hlediska bylo snahou Jugoslávie zachovat za druhé světové války neutralitu, to však vyžadovalo ústupky státům Osy a nakonec pod silným tlakem okolností podepsali zástupci vlády 25. března 1941 přistoupení Jugoslávie kpaktu Osy. Dohoda však nebyla naplněna, neboť v noci z 26. na 27. března proběhl vojenský puč, který svrhl regentskou radu a prohlásil za plnoletého králePetra II.
V dubnu1941byla během necelých dvou týdnů královská vojskaporažena. Na území jugoslávského království vznikl Německu podřízenýNezávislý stát Chorvatsko, další území včetně srbských byla obsazena Albánií, která byla pod italskou správou, Maďarskem a Bulharskem, zbylé území Srbska bylo okupováno Německem. Na Němci spravovaném území vzniklaNedićovaloutková vláda, jejíž požadavky byly ignorovány a jež disponovala minimálními pravomocemi.
V Záhřebu se ujal mociAnte Pavelić– do této doby žijící v exilu a jeho ustašovské hnutí.Ustašovcizahájili v dubnu 1941 na území chorvatského státu brutálnígenocidusrbského obyvatelstva.Diskriminaci přecházejí v násilnosti byli vystaveni Srbové žijící na okupovaných území Kosova, Makedonie a Bačky. Kvůli tomu uprchlo na území vlastního srbského státu asi 350 000 Srbů.V těchto etnických čistkách lze hledat počátek všech pozdějších národnostních problémů na Balkáně, nesmíme ovšem zapomínat, že prvotně byly čistky namířeny proti srbskému národu.
Skupinka srbských důstojníků věrných králi a vedených generálemDražou Mihajlovićem, se však nehodlala smířit s porážkou a uchýlila se do hor. V oblasti okolo vrcholu zvanéhoRavna gorapak četnici vytvořili centrum masivního a dobře fungujícíhoodbojového hnutí, které bylo podporováno Londýnem a které si díky svým účinným akcím dobylo uznání spojenců. Symbolem četniků se stala černá vlajka s lebkou a zkříženými hnáty a nápisem„Za krále a vlast – svobodu nebo smrt“. Tímto heslem dávali četnici najevo svou věrnost nejen králi, ale i předválečné Jugoslávii.
Do boje proti Němcům a ustašovcům se o nějakou dobu později zapojili komunističtí partyzáni vedeni chorvatským komunistouJosipem Brozem Titem. Ti získávali postupně podporu obyvatelstva a jejich akce přinášely značnou efektivitu. Po krátkou dobu (během existence tzv.Užické republiky- osvobozeného území na rozhraní západního a jižního Srbska) vedli i společný ozbrojený boj proti Němcům. Spolupráce se však na začátku zimy zhroutila a v Srbsku vypukla občanská válka mezi monarchisty (četniky) a komunisty (partyzány). Na rozdíl od četnického hnutí, omezených převážně na Srby, se do partyzánského hnutí zapojily i ostatní jugoslávské národy a jeho represivní akce nebyly systematicky zaměřeny proti nesrbským národům.To přispělo k tomu, že komunističtí partyzáni získali převahu a během roku 1944 byli uznáni za představitele jugoslávského odboje ze stranyBritániei jugoslávské nekomunistické emigrace.Osvobozování Srbska vyvrcholilo, když 20. října 1944 jugoslávská partyzánská a sovětská vojska dobyla Bělehrad.
Mírové konference v letech 1943–1945 rozhodly o rozdělení vlivu v Jugoslávii v poměru 50:50, po skončení války se však moci chopili Titovi komunisté, a přičlenili zemi kVýchodnímu bloku.
Již v průběhu jednání spojenců koncemdruhé světové válkybylo rozhodnuto, že na Balkáně dojde ke vzniku socialistického státu. I proto bylo možné, aby v tomto prostoru vznikla nová Jugoslávie. Ta se měla vyvarovat chyb, kterých se dopustila ta první, především tedy nastolenímsocialistickéhorežimu, uznáním pěti národností místo faktických tří (přibyliMakedonciaČernohorci, později pak ještěBosňáci) a důsledného potírání jakýchkoliv nacionalistických a náboženských extremistických prvků. Autorita prezidentaTitatoto umožňovala. Vznikla tak Lidová republika Srbsko se dvěma autonomními oblastmi,VojvodinouaKosovem a Metochií. Federativní uspořádání však bylo pouze formální a Jugoslávie zůstala centralizovaným státem, hranice mezi federativními republikami byly určeny direktivně včetně sporné západní hranice Vojvodiny.
Poválečné Srbsko, byť se začalo s velkou silou obnovovat, bylo místem, kde vládl - podobně jako v dalších jiných částech Jugoslávie - tvrdýkomunistický režim, došlo ke znárodnění podniků akolektivizaci. Začala výstavba velkolepých projektů v socialistickém stylu, na které se podílely mládežnické brigády.
Vzhledem k okolnostem (neúspěchprvní pětiletky, odvrat vlády v Bělehradě od Východního bloku) však postupem času došlo k liberalizaci poměrů(například bylo umožněno vystupovat ze zemědělských družstev, což vedlo v užším Srbsku k jejich rozpadu), což umožnilo jednak kulturní rozvoj, jednak ekonomický vzestup. Srbsko nepatřilo k těm nejchudším částem Jugoslávie, jako napříkladBosna a Hercegovina, neboMakedonie, nemohlo se ale měřit ani seSlovinskem. V průběhu let se ale hospodářský zázrak vyčerpal a začaly opět komplikace ohledně přidělování peněz. Jih Srbska, který je převážně hornatý, vyžadoval značné investiční náklady, které se mohly realizovat jen za přispění financování z rozvinutějších republik pomocí tzv. Fondu pro nerozvinuté republiky. Díky tomu se tak stavěly nové silnice, továrny i infrastruktura.
Na počátku 70. let v čele srbských komunistů stanuli liberálnější politici reprezentovaníMarkem Nikezićem, později však nad nimi zvítězili zastánci dogmatické linie, které podpořil Tito.
V únoru 1974 byla přijata nová ústava SFRJ, jež přinesla jednotlivým subjektům federace větší autonomii, a Jugoslávie se tím stala faktickoukonfederací. Pro Srbsko byla nevýhodná, jelikož autonomní oblasti získaly pravomoci srovnatelné s federativními republikami.Nová ústava znamenala také omezení finančních toků mezi republikami federace a jejich ekonomické izolování. V Srbsku docházelo k ekonomickému zaostávání doprovázenému inflací a zhoršováním životní úrovně. Příčinou bylo zamítnutí liberálních reforem i značné příspěvky posílané na rozvoj Kosova.
Přestože byla v Kosovu místní albánské většině zajištěna rozsáhlá kulturní autonomie a budovány byly kulturní instituce, které mnohdy dosahovaly vyšší úrovně než v samotnéAlbánii, nezaměstnanost, inflace a další neduhy jugoslávské cesty k socialismu dorazily i sem, a to v mnohem větší míře, než do jiných částí Srbska. Roku1981situace vyeskalovala ve veřejné nacionalistické protesty. V reakci na ně bylo vyměněno vedení autonomní oblasti a odsouzeny stovky osob.Srbsko a Srby zachvátila vlna antimuslimských nálad, která se projevovala nejen v Srbsku nebo Kosovu, ale například i v Bosně a Hercegovině. V Bělehradě se začaly objevovat otázky, proč je Srbsko jako jediná ze svazových republik rozdělena ještě na autonomní oblasti (Vojvodina a Kosovo), když například Srbové v Chorvatsku vlastní autonomii nemají. Ideje komunistického Bratrství a jednoty začaly dostávat těžkou ránu. K tomu se navíc přidaly obavy z rozpadu nebo rozvolnění společného státu, které vyvolávaly proevropské idejeSlovinska, ale i Chorvatska.
V této atmosféře poloviny 80. let se k moci v Srbsku začala dostávat skupina politiků, která prohlašovala, že je nutné bránit srbský národ a postavit se za jeho národní zájmy. Mezi těmito lidmi dominovalSlobodan Milošević, kterému se podařilo získat velký vliv a odstranit předchozí garnituru, představovanouIvanem Stambolićem. V nadcházejících debatách o budoucí podobě jugoslávského státu Srbsko prosazovalo centralistické postoje a v případě rozpadu federace hodlalo diskutovat o úpravách hranic srbské svazové republiky tak, aby zahrnovala etnicky čistá srbská území. Znovu se tak vrátil nacionalismus, který v dobách meziválečných, ale ještě i počátku20. století, způsoboval izolaci jednotlivých národních skupin Srbska i jeho okolí, v plné síle. Ekonomická situace svazu nebyla dobrá, Srbsko - podobně jako mnohé další republiky, převážně ty chudší - se propadalo do stále závažnějších problémů. Protržně orientované reformy ve Slovinsku a Chorvatsku však v obou severních republikách zaznamenaly úspěch a ještě více znepokojovaly Bělehrad. Svazový premiérAnte Markovićse rozhodl situaci řešit přijetím drastického ozdravného plánu, který měl zkrotitinflacia zajistit normální fungování ekonomiky. Slobodan Milošević převzal nacionalistickou rétoriku a stylizoval se do role ochránce Srbů, památným se stal jeho výrok „Nikdo vás nesmí bít!“ z roku 1987 určený demonstrujícím kosovským Srbům. Milošević vystoupil i na slavnosti naGazimestanuk výročíbitvy na Kosově polinaVidovdan1989, které se zúčastnilo přes milion Srbů.Situace v autonomní oblasti byla již v této době velmi špatná, Srbové ji hojně opouštěli. Nacionalisté se snažili tvrdit, že se jednalo o výsledek albánských násilností,Albáncinaopak poukazovali na vysokou nezaměstnanost a špatnou situaci, kterou vláda v Bělehradě nedokázala řešit. Po několika vážnějších demonstracích byla autonomie Vojvodiny i Kosova i přes jejich silné protesty počátkem roku 1989 fakticky zrušenaa obě oblasti začaly být nově spravovány přímo z Bělehradu. Vliv srbských nacionalistů se tak ve federaci posílil, neboť nyní měli k dispozici tři namísto jednoho hlasu.
Začátkem roku1990se konal v Bělehradě14. kongres Svazu komunistů Jugoslávie, ve kterém se Srbsko postavilo i přes protest téměř všech ostatních republik za centralistické pokračování federace. V nadcházejících prvních svobodných volbách se jasně ukázalo, za čím Srbové stojí, tedy za svoji Socialistickou stranou pod vedením skupiny lidí kolem Miloševiće, zatímco v ostatních republikách se začaly prosazovat demokratické politické proudy, proevropského typu. V červnu a červenci 1991 vyhlásilo Slovinsko a Chorvatsko nezávislost, chorvatštíSrbovése postavili proti. Vrátit situaci do původního stavu mělaarmáda, která se pokusila obě oblasti obsadit, nicméně v souboji s místními jednotkamiTOvypukla regulérní válka. Ve vojenských kruzích začal jasně dominovat srbský prvek a z celosvazové armády se stala jasně armáda respektující jasně zájmy Srbů a tedy Miloševićova Srbska. Vzhledem k tomu, že násilná anexe byla neúspěšná a nově vznikající státy získaly fakticky podporu Západu (EU uznala jak Slovinsko, tak i Chorvatsko a Bosnu a Hercegovinu), transformovalo se Srbsko a Černá Hora ve Svazovou republiku Jugoslávii, která byla fakticky vyhlášena27. dubna1992.
V roce 1991 se rozhořelaválka v Jugoslávii, během které se postupně odtrhloSlovinsko,Chorvatsko,Republika MakedonieiBosna a Hercegovina, Srbsko a Černá Hora zůstaly ve společné federaci pod názvemSvazová republika Jugoslávie, jejímž představitelem bylSlobodan Milošević.Organizace spojených národůneuznala stát jako nástupnický po Jugoslávii, schválila ale tuto federaci. Zbytek původního federativního státu sice zamítl socialismus jako formu státního zřízení, Miloševićova socialistická strana však v Srbsku vládla pevně. Protesty proti ní byly v Bělehradě rozháněny. Představitelem opozičního hnutí v Srbsku se stalVuk Draškovića jeho stranaSPO.
Nově vzniklá federace trpěla hospodářskými potížemi. Válečné podmínky v nově vzniklých okolních zemích a mezinárodní embargo vedly ke zhroucení ekonomiky, která byla ve špatném stavu již v 80. letech.Rezolucí 757uvedlaRada bezpečnosti OSNúplné embargo na ekonomiku země, zakázala přelety přes jugoslávský vzdušný prostor, omezila působení zahraničních misí a rozhodla o zákazu sportovní, kulturní a technické spolupráce se zahraničím.Životní standard poklesl, měna se zhroutila. Velkolepé plány, mezi které patřila například kandidatura Bělehradu na pořádání letních olympijských her v roce1992, vzaly za své. Ekonomickou situaci se podařilo stabilizovat reformami z roku 1994, po podpisuDaytonských dohodbyly zmírněny sankce a mezinárodní izolace země. Srbsko se potýkalo s množstvím uprchlíků z Bosny a chorvatskéKrajiny, jejichž počet dosáhl k roku 1995 půl milionu.
Situace se začala horšit rovněž v Kosovu, kde od roku 1996 podnikalaKosovská osvobozenecká armáda(UÇK) násilné akce proti Srbům a provládním Albáncům. V létě 1998 byla do bojů vyslána jugoslávská armáda a UÇK po řadě porážek v říjnu dočasně zastavila boje. Po ultimátu Spojených států se většina jugoslávských jednotek stáhla a UÇK svou činnost obnovila. Po zřejmě zmanipulovanémincidentu v Račakuz ledna 1999 se tlak na Jugoslávii stupňoval. Milošević odmítl americký návrh omezující jugoslávskou suverenitu a po odchodu pozorovatelů z Kosova v polovině března 1999 začaly srbské jednotky vyhánět Albánce.V noci z 23. března 1999 zahájily letecké sílyNATObombardování Jugoslávie, a tedy i Srbska. Údery byly mířeny na vojenské objekty, infrastrukturu, průmyslové podniky i civilní objekty. V Kosovu vedly akce srbských oddílů i UÇK k tomu, že zemi opustily statisíce lidí, čímž se jejich počet znásobil oproti stavu před bombardováním. Nálety ukončila dohoda z 9. června, podle níž se srbské jednotky stáhly z Kosova, které se dostalo pod mezinárodní správu.
Po sérii opozičních demonstrací byly na září 2000 vyhlášeny volby svazového prezidenta, v nichž zvítězilVojislav Koštunica. Slobodan Milošević zpočátku výsledek odmítal uznat, ale po dalších protestech se stáhl z politiky a následující rok byl zatčen a vydán doHaagu. Změna byla potvrzena prosincovými parlamentními volbami, po nichž se stal premiéremZoran Đinđić. Došlo ke zrušení většiny sankcí a zaváděly se tržní reformy.
V roce2002se federální parlament rozhodl pro změnu názvu a udělení větší pravomoci oběma republikám. V roce 2003 tak zanikla Svazová republika Jugoslávie, kterou nahradila volná konfederacenazvanáStátní společenství Srbsko a Černá Hora, v níž oba celky spojovala již jen společná obranná politika. Černá Hora však cítila potřebu se zcela osamostatnit,21. května2006bylo uspořádánoreferendum o nezávislostia3. červnanezávislost vyhlásila. Srbsko následně vyhlásilo svou nezávislost5. června2006.
Parlament autonomní oblasti Kosovo vyhlásil dne17. února2008nezávislost naSrbskua prohlásilKosovoza demokratický, světský a multietnický stát. Oficiální orgány a představitelé Srbska nezávislost odmítly uznat a považují oblast nadále za součást Srbska, postoj ostatních států není jednotný.
V prvním desetiletí 21. století hrály nejvýznamnější úlohu na srbské politické scéněDemokratická stranavedenáBorisem TadićemaSrbská radikální strana, resp. pozdějiSrbská pokroková stranavedenáTomislavem Nikolićem. Země se začala orientovat proevropsky, roku 2009 podala přihlášku doEvropské uniea roku 2012 získala status kandidáta EU.