Seč (okres Plzeň-jih)

ObecSeč(dříve takéSeteč, přídavné jméno setecký,německySetsch) se nachází vokrese Plzeň-jih, krajPlzeňský. Leží v údolí zhruba 20 km jižně od městaPlzněa 3 km západně od městaBlovice. Žije zde330obyvatel. Obec se nachází nedalekosilničního tahu Plzeň – České Budějovice.
První písemná zmínka o obci Seč pochází z roku1319, kdy jsou zmiňovánivladykovéOldřich a Předík ze Setče.V roce 1358 je poprvé ve vsi zmíněnfarní kostelpod patronátem místníchvladyků. V roce 1403 se jeden z těchto šlechticů, Oldřich ze Setče, stal seteckýmfarářema později dokonceděkanemrokycanského kraje.Další z členů rodiny, Jan ze Setče, byl ve stejné době plzeňskýmarciděkanem. Je pravděpodobné, žekostela vladycké sídlo v této době tvořily společný opevněný celek.
Roku 1437 je v Seči naposledy zmíněn vladyka Přech ze Setče. V dalších desetiletích se v držení Seče vystřídala řada drobných vladyků, přičemž si tento statek nárokovali také majitelé nedalekéhohraduVlčtejna. Koncem 15. století je například doloženo přepadení dvora v Seči, patřícího Václavovi z Pejru, Bořivojemz Donína, majitelem Vlčtejna. V první polovině 16. století se dostal setecký statek do rukou vladyků Netunických zNebílov.Roku 1543 patřila ves vladykovi Jiříkovi Netunickému z Nebílov a na Seči. Ve stejném roce svěřil Jiřík Netunický z Nebílov statek Seč své neteři, panně Dorotě z Tryclaru a na Seči. Při dvoru je tehdy doložena vrchnostenská krčma. Stejně jako sousední vsi Blažtice a Sádek zůstávala ves Seč pohusitských válkáchtrvale vylidněna. Blažtice a Sádek dokonce zanikly a jejich pozemky připadly částečně k Seči a částečně k nedaleké vsi Chlum. V Seči došlo ve stejné době k zániku samostatnéfarnosti, přičemž zdejší kostel byl připojen jakofiliálník farnosti blovické.
V roce 1545 prodali bratři Jiřík a Albrecht Netuničtí z Nebílov svůj majetek v Seči, Blažticích a Sádku bratrům Zikmundovi a Václavovi z Tryclaru. V kupní smlouvě, opsané doDesk zemských, se předmět prodeje popisuje následovně: „...Seč tvrz, dvuor s poplužím a ves, Sádek ves pustau a dvuor poplužní pustej, ves pustau Blazdice a dvuor poplužní pustej s poplužím, s dědinami, lukami, lesy, porostlinami, potoky, rybníky, kurmi, vejci, robotami a poddanými a právem podacím kostelním v Seči, mlejnem, tudíž s krčmau se vším, s poustkou...“Místní tvrz je v Seči zmíněna také v roce 1555, kdy ji Zikmund z Tryclaru společně s dalším majetkem odkazuje své manželce Anně. Část Seče – například vrchnostenská krčma – byla ale ve stejné době majetkemKryštofa z Roupova, pána na nedalekém hradě Vlčtejn. Mezi Kryštofem z Roupova a vladyky z Tryclaru pokračovaly v polovině 16. století spory kvůli oboustranným majetkovým nárokům na setecký vrchnostenský dvůr. V roce 1588 prodal Kryštof z Roupova vlčtejnské panství Janu Hradišťskému zHořovic. Prostřednictvím dcery Markéty přešlo celé vlčtejnské panství po Janově smrti na jeho zetě Petra Tobiáše Karla ze Svárova. V této době patřila již k Vlčtejnu pravděpodobně celá Seč, včetně tvrze a dvora.
Během třicetileté války byla Seč majetkem Lidmily Karlové ze Svárova a jejího manžela Adama Laubského z Lub. V roce 1654, kdy došlo v Čechách k sepsáníBerní ruly, žilo v Seči pouhých pět hospodářů – jeden půlsedlák (krčmář), dvachalupnícia dva domkáři.V dalších třinácti letech pokračoval postupný zánik obce Seč, ve vsi se během dvanácti let 1657–1669 nenarodilo žádné dítě. Někdy v této době také vyhořel středověký kostel, přičemž z něho zůstala pouze zvonice a část zdiva v prostorupresbytáře.
Nejstarší zpráva o pouti v Seči u Blovic je uvedena v zápise rokycanského radního protokolu, pořízeném dne 1. října 1588 (sobota po sv. Jeronýmovi). V zápise je uvedeno, že Kateřina, manželka tymákovského pastýře, byla na zpáteční cestě ze sečské poutě u Šťáhlav chycena Vítem, poddaným rytíře Karla Kokořovce z Kokořova, a odvedena do vězení ve Šťáhlavicích.Další zmínky o Seči jako mariánském poutním místě se objevují až poté, co 16. července 1665 koupil zdejší statek od Lidmily Laubské roz. ze Svárova hrabě PavelMorzin. Společně se Sečí nakoupil v západních Čechách dvory vDolní Lukavici,Řenčích,Chlumčanech,Kbelnicia na Chlumu. V době baroka a rekatolizace se Seč postupně stala vyhlášenýmpoutním místem. Poutě sem byly pořádány také po celé nadcházející 18. století. Cílem procesí, nejprve zDolní Lukavicea později z celého širokého okolí, byly socha a obrazSetecké madony.158 cm vysoká gotická soškaMadony ze Sečeměla z doby kolem roku 1350 pro region jižního Plzeňska stejný význam jakoPlzeňská madonapro město Plzeň.
Důležitý základ ke vzniku budoucího poutního místa přitom položili ještě před prodejem seteckého statku Morzinům Karlové ze Svárova, majitelé Vlčtejna. Jde především o Kryštofa Rudolfa nejstaršího Karla ze Svárova. Právě on, společně s manželkou Kateřinou Eleonorou, do kostela v roce 1659 věnoval nový poutní obraz Setecké madony. Dar, o kterém se věřilo, že je obdařen zázračnou mocí, byl opatřen následujícím textem:„Tento obraz gest od nas tuto nadepsanych manželuw w toto mjsto dany przedně ke cti a chwale Negswětegssy Rodiczky Božj a pro pamatku utikagicze se czastokrate k zazracznemo obrazu neb statui kostelyczka tohoto, že patrně a zgewně  rzycty mužem, kterak w potrzebach nassych wsselyke pomocy  w trapenich potesseny w nemocech pozdraweny a in Sumo we wsselikych nedostatcych nassych hojného Božského požehnanj skrze orodowanj týž panenky dlice w tomto swatem mjstě sau sobě wždy uprosyly a dosahly z czehož buď gmeno Božj a též kralowny ragske pochwaleno. Amen. Letha Paně 1659, 18. dne mesycze Brzezna.“
Teprve za Jana Rudolfa Morzina, v roce 1692, se podařilo obnovit samostatnou seteckoufarnost. Nově zřízený farní dvůr byl pravděpodobně umístěn do míst, kde ve středověku stávalo vladycké sídlo s původní tvrzí. Středověký kostel byl v letech 1691–1737 postupně nahrazen novým, barokním chrámem. Autor plánů a stavby je neznámý, občas bývá zmiňován plzeňský stavitelJakub Augustonnebo někdo z jeho spolupracovníků. Nový farní chrám byl počátkem 18. století zasvěcenZázračné rodičce Boží, zároveň byl označován jako kostelRodičky Boží SeteckéneboPanny Marie Setecké. Koncem téhož století měl již dnešní zasvěcení –Nanebevzetí Panny Marie. Do hmoty barokního chrámu byla zapracována zvonice pocházející ze staršího seteckého kostela.
Synovec Jana Rudolfa Morzina, Ferdinand Maxmilián, se po sňatku v roce 1714 dočasně usadil s manželkou Annou Kateřinou Novohradskouz Kolovratna setecké tvrzi. Seč se tak po staletích opět stala samostatným šlechtickým sídlem. Šlo nejspíš o novější seteckou  tvrz, zmiňovanou poprvé v kupní smlouvě z roku 1545. Za Ferdinanda Maxmiliána Morzina jsou na seteckém dvoře doloženišafář, forejt, hamlknecht, klíčnice, kočí,komorníka komorná,koníř, krumplířka, kuchař, kuchyňskýpísař, kulmistr, lokaj, obroční, pekař,sedlářazahradník.
V roce 1726 se Ferdinand Maxmilián Morzin s rodinou přestěhoval do Dolní Lukavice, přičemž v Seči nadále existoval významnýpoplužní dvůr.V první polovině 18. století na tomto dvoře sloužilo třicet lidí. Zároveň se pomalu zvyšoval počet obyvatel Seče. V první polovině 18. století zde žilo jedenáct hospodářů. V roce 1790 již bylo ve vsi šestačtyřicet domůa v roce 1833 třiapadesát domů s 358 obyvateli.
Někdejší tvrz Ferdinanda Maxmiliána Morzina byla později přestavěna na patrový zámeček, který byl kolem roku 1760 upraven na obytné přízemí a sýpkové patro smansardovou střechou. Nachází se v západní části vsi.
V Seči existovala na přelomu 17. a 18. století celá řada řemesel. Zlé časy způsobené válkami přečkala pouze vrchnostenská krčma, o které máme nejstarší zmínky ve druhé polovině 16. století, a také mlýn na Velkém rybníce. Zatímco mlýn je možné najít stále na původním místě, vejsadní krčma se v průběhu 2. poloviny 17. století několikrát stěhovala. Do budovy krčmy vystavěné na náklad vrchnosti roku 1668 byla v roce 1692 umístěna obnovená seteckáfaraa dnes se zde nově nacházíobecní úřad. Dalšími řemeslníky v Seči na přelomu 17. a 18. století bylicvokař(pozdějikovář),kolář, kramářka,krejčí, pasák,ponocný, švec,tesař,tkadlecazedník. Na počátku 18. století je poprvé v Seči zaznamenána škola ašpitálpro čtyři chudé. Zatímco školáci se učili v chalupě panského pekaře, zvané„pekárna“proti farnímu kostelu, pro špitál byla vystavěna samostatná budova jižně kostela. Tato budova stávala v místě dnešní odbočky silnice doZdemyslicaž do první poloviny 20. století.
Od roku1794patřila Seč spolu s celým panstvím Dolní Lukavice roduSchönbornů. Později se statek stal svěřeneckým majetkem. Karel, říšský hrabě Schönborn nejprve pronajal dvůr Seč Antonínu Klenkovi z Vlastimilu.V roce 1905 prodal Schönborn prostřednictvím inzerátu setecký statek Františku Hozmanovi, dosavadnímu nájemci velkostatku vŽihobcích, a ponechal si pouze patronát nad farním kostelem Nanebevzetí Panny Marie.
V době vlády Ferdinanda Maxmiliána Morzina byla na okraji Seteckého lesa, při cestě ze Seče doChocenického Újezda, postavena poutní barokní kaple, zasvěcenásv. Barboře. Vystavěna byla nad nezamrzajícím pramenem, kterému je přisuzována schopnost léčit oční a jiné nemoci. Od roku 1905 převzal patronát nad kapličkou nový majitel seteckého dvora, František Hozman. Rodina Hozmanových se o stavbu starala i v dalších sto letech a přes nepřízeň doby ji trpělivě obnovovala. Roku 1928 byla zavedena procesí ke sv. Barboře osvatodušnímpondělí. Při založení kaple byly v jejím sousedství zřízeny dvěpodružskéchalupy. Do jedné z nich byl vrchností usazenpoustevník, jenž měl za úkol starat se kapličku, zvonit a pečovat o poutníky, kteří místo v průběhu roku navštívili. Jméno jednoho z těchto poustevníků je známo – v setecké matrice z roku 1724 je zaznamenáno, že zemřel„Jan Moucha jinak Pečenka, někdejší chalupník sečský, nyní skutečný poustevník u sv. Panny a mučednice Barbory blíž Dobré Vody, starý okolo 60 let.“
Madoně Setecké byla zasvěcena 35. kaple naSvaté cestě z Prahy do Staré Boleslavi, založené jezuity roku 1674. Reprodukce ilustrace z kaple Panny Marie Setecké se přitom zachovala ve spisu plzeňského jezuitského historika Jana Tannera z roku 1679, nazvanémSwatá cesta z Prahy do Staré Boleslawě.