Fotografie v Turecku

Jako v mnoha zemích byl vývoj techniky, řemesla a uměnífotografie v Tureckumimo jiné důsledkem změny technologie, zlepšování ekonomických podmínek a míry uznánífotografiejako svéprávné formyumění.Fotografiese vTureckuvyvíjela za silné spoluúčasti a zájmu od počátků tohotouměnív druhé polovině devatenáctého století.
Již v 70. letech 19. století tiskové společnosti využívaly fotografii ve velkých pobřežních městech k dokumentování budov a památek pro obecní správu a k výrobě pohlednic pro turisty. Koncem 19. století byla takto dokumentována města jako Smyrna (Izmir) a Trebizond (Trabzon). Většina z těchto fotografů a editorů pohlednic byli Řekové, Arméni a Italové. Mimo Konstantinopol fotografie poprvé začala rozvíjet v Trabzonu. Fotograf ruského původu Jermakov otevřel fotostudio ve městě v roce 1868.Hačik Čolakian byl arménský fotograf, který v 70. letech otevřel své studio v Trabzonu. V oboru však působili i Turci.Kitabi Hamdi Efendi(knihkupec Hamdi), turecký majitel tiskárny v Trabzonu, publikoval své fotografie (a fotografie ostatních) a prodával také fotoaparáty. Dalším tureckým fotografem a editorem pohlednic, který působil od konce 19. století v Trabzonu, bylOsman Nouri.
Jedním z prvních profesionálních tureckých fotografů bylBahaettin Rahmi Bediz, který otevřel svůj fotoateliér na Krétě a později v Istanbulu. Působil také v první polovině 20. století jako průkopnický fotograf v Turecku. Tisíce fotografií (zejména portrétů), které pořídil během své kariéry (Kréta, İzmir, İstanbul, Ankara), mají obrovskou historickou hodnotu. V letech 1927–1928 připravil pro magistrát brožuru „Album de Smyrne“, vefrancouzštiněaturečtině, sbírku fotografií, kterou doplnil vysvětlujícími texty. Album distribuované v zahraničí prostřednictvím tureckých ambasád a konzulárních úřadů je pozoruhodné jednak tím, že je jedním z prvních informačních a propagačních balíčků připravenýchTureckou republikoupro mezinárodní čtenáře, a také tím, že to byla jedna z posledních knih vytištěná v Turecku v arabštině, krátce před přechodem na latinskou abecedu.
Dalším z nejstarších fotografů v Turecku bylPascal Sébah, který se narodil v Istanbulu, ale neměl zcela turecký původ, provozoval svůj fotoateliér v Istanbulu. Specializoval se naportrétní fotografiiafotografii architektury, vyráběl pohlednice architektonických památek a zabýval se dokumentací tureckých kostýmů z různých oblastí, etnických a náboženských skupin Osmanské říše.
V roce 1857 si otevřel první ateliér v Istanbulu na Rue de Pera 439 –vedle Ruského velvyslanectví, jak uváděl na zadní straně svých fotografií. Roku 1873 již jako velmi úspěšný otevřel další studio vKáhiře–na Esbekieh vedle francouzského velvyslanectví. V roce 1883 dostal Pascal Sébah mrtvici a s firmou mu pomáhal jeho bratr Cosmo. Asi v letech 1884/1885 se k firmě připojil FrancouzPolicarpe Joailliera firma se přejmenovala naSébah & Joaillier. Získala dokonce právo „fotografovat sultána“ poté co v roce 1900 zakoupil společnost tří bratrůAbdullah Frères. Ve stejném roce se Carpe Joaillier vrátil zpátky doFrancie. Po roce 1910 Jean Sébah spolupracoval sHagopem Iskenderema od roku 1914 sLeo Perpignanim. V období 1917–1918 byly Sébah & Joaillier partnerem v projektu systematického shromažďování a katalogizace architektonických památek ze všech dob v Istanbulu pod záštitou německého novináře a historika uměníFriedricha Schradera. Sébah a Iskender obnovili své obchodní aktivity v roce 1934. Firma nesla jméno 'Foto Sabah' a pokračovala až do roku 1952.
Pascal Sébah byl vedlebratrů Abdullahůjedním z nejvýznamnějších profesionálních fotografů svého času v Osmanské říši. O jeho fotografie byl mezi cestovateli velký zájem, především o pohlednice exotického Orientu, památek, lidových scén, orientálníchkrojůa podobně. Tato činnost Sébaha Pascala se stal dobovou dokumentací, jeho fotografie byly použity mimo jiné také ve vědeckých prací o Orientu. Zabýval se dokumentací tureckých kostýmů z různých oblastí, etnických a náboženských skupin Osmanské říše. Po jeho smrti v roce 1886 studio převzal jeho bratr Cosmo, do doby než jej spolu s ním převzal Pascalův synJean(1872–1947) v roce 1888. Zpočátku jej řídil jeho strýc Cosmi (tj. bratr jeho otce) a v roce 1888 se stal společníkemPollicarpe Joiallier. V této době byla společnost přejmenována na Sebah & Joaillier.Jean Pascal Sébah se připojil v roce 1888 a pokračoval ve studiu ateliéru s dalšími fotografy. Firma si vybudovala pověst vedoucího představitele orientalistické fotografie a v roce 1889 byla jmenována oficiálními fotografy pruského dvora.V roce 1893 osmanský sultánAbdulhamid II.sponzoroval padesát jedna fotografických alb představujících rozpětí Osmanské říše dvěma vydáními produkovanými společností Sebah a Joaillier. Americký prezidentGrover Clevelandbyl jedním z příjemců sbírky fotografií a nyní je vKongresové knihovně.Ateliér „Foto Sabah“ včtvrti Perabyl v 19. a 20. století nejprestižnějším fotografickým studiem ve městě po mnoho desetiletí. Fotografie zobrazovaly místa jakoHagia Sofia,Modrá mešitaneboGalatská věž.
Turecký fotografOthmar Pferschy, původem z Rakouska, otevřel své fotografické studio v Istanbulu v roce 1931 a aktivně pořizoval dokumentární fotografie. Pferschy začal jako dobře placený asistent rumunského židovského fotografaJeana Weinberga, který ho najal v roce 1926. V roce 1931 otevřel vlastní studio v Istanbulu a pokračoval ve fotografii samostatně. Dne 11. června 1932 turecký parlament schválil zákon 2007 o umění a povoláních vyhrazených tureckým občanům v Turecku, který zakazoval zahraničním fotografům pracovat v Turecku. V důsledku toho se oba dva, Pferschy a Weinberg, v roce 1932 přestěhovali doAlexandrie. Po několika měsících se do Istanbulu vrátili.V roce 1935 začal pracovat jako fotograf pro Generální ředitelství tisku a vysílání a byl pověřen organizováním archivů. Během pětileté cesty po Turecku pořídil asi 16 tisíc fotografií. Pořizoval městské a architektonické fotografie; výhledy na budovy, moderní továrny, školy, univerzity, zdravotnické instituce, ulice, stadiony, parky a náměstí. Ve svých fotografiích o lidech a životě zahrnul obřady, vesničany, rolníky, dělníky, jezdce, tenisisty, šerm, laboratorní pracovníky, písaře, pianisty atd. Byl známý tím, že se snímkům věnoval s velkou péčí, což se odrazilo v dokonalé technice, dokonalé estetice a geometrickém pořádku. Fotografie byly publikovány v Mnichově v turečtině, francouzštině, angličtině a němčině. Kromě krajin a architektury pořídil také portréty významných osobností jako byli Mustafa Kemal Atatürk nebo İsmet İnönü. Některé jeho další práce byly použity na pohlednicích a papírových penězích.
Weinberg během oslavDne republikyv roce 1929 v paláci Ankara Weinberg úmyslně kopal dostativuCemala Işıksela, kterému turecký prezidentMustafa Kemal Atatürkudělil vyznamenání „prvního fotožurnalisty“ v Turecku. V důsledku toho bylo Weinbergovi zakázáno Atatürka fotografovat.
Naciye Sumanbyla první tureckou muslimskou ženou, která se stala profesionální fotografkou. Poté, co vystudovala fotografii v Rakousku, si v roce 1919 otevřela doma vlastní studio. Její klienti byly převážně ženy, kterým fotografovala portréty a svatební fotografie. Později vyučovala fotografování v sultánském paláci. Během této doby bývaly ženy zahaleny a nepracovaly, zvláště pak ty, které byly dcerami pašů, ale i přesto měla hned od prvního dne klienty. Mnoho žen, jejichž manželé byli právě ve válce, chtělo přidat k dopisům i svou fotografii.
V tomto období se objevují četní turečtí fotografové aktivní v Turecku i mimo něj.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuPhotography in Turkeyna anglické Wikipedii.