Takamori Saigó

Takamori Saigó (Takanaga)(japonsky西郷 隆盛 (隆永);23. ledna1828–24. září1877Kagošima) byl jeden z nejvlivnějšíchsamurajůjaponské historie žijící v pozdnímobdobí Edoa na počátkuobdobí Meidži. Někdy je nazýván posledním opravdovým samurajem.Narodil se jakoKokiči Saigó(japonsky西郷 小吉), jméno Takamori obdržel až v dospělosti. Také psal poezii pod jménemNanšú Saigó(japonsky西郷 南洲).Jeho mladším bratrem byl velkoadmirál markýzCugumiči Saigó.
Narodil se 7. prosince dlelunárního kalendáře10. rokuobdobí Bunsei(23. ledna1828) vknížectví Sacuma. Na počátku své kariéry sloužil jako nízký samurajský úředník. Roku1854doprovázel sacumskéhodaimjóNariakiru ŠimazuadoEda, aby mu zde asistoval v prosazování politikykóbu gattai, podporující usmíření a užší vazby meziTokugawským šógunátema císařským dvorem. Nicméně tato činnost byla ukončenačistkou Anseiz dílnytairóNaosukeho Iiho, zaměřenou vůči protišógunským aktivitám, a náhlou smrtí Nariakiry Šimazua. Saigó se vrátil doKagošimy, avšak byl zatčen a vypovězen na ostrovAmami Óšima. V roce1861se mohl vrátit, ale zanedlouho byl opět vypovězen novým sacumským daimjóemHisamicuem Šimazuem, nyní na odlehlý ostrovOkinoerabudžimajižně od Amami Óšimy. Hisamicu nakonec Saiga omilostnil roku1864a poslal ho doKjóta, kde měl prosazovat zájmy Sacumy u císařského dvora.
Poté co převzal velení nad sacumskými jednotkami v Kjótu, rychle uzavřel spojenectví se samuraji zknížectví Aizunamířené proti konkurenčnímuknížectví Čóšúa zmařil jejich pokus obsaditKjótský císařský palác. V srpnu1864byl jmenován jedním z velitelůtrestné výpravyvyslanéšógunemproti Čóšú, ale tajně s čóšúskými vůdci vedl jednání, která později vedla k vytvoření jejich spojenectví,aliance Sacuma-Čóšú. Když šógun v červnu1866vyslaldruhou trestní výpravu, Sacuma již zůstala neutrální.
V listopadu1867rezignoval šógunJošinobu Tokugawaanavrátil k moci císaře. Nicméně Saigó byl jedním z nejhlasitějších a nejúpornějších odpůrců vyjednaného řešení. Požadoval, aby byliTokugawovézbaveni svých zemí a zvláštního postavení. Jeho nesmlouvavost byla jednou z hlavních příčin následujícíválky Bošin. Během této války velel císařským jednotkám vbitvě u Toby a Fušimia poté je vedl proti Edu, kde přijal kapitulaci zdejšího hradu z rukouKaišúa Kacua.
Ačkoliv byliTošimiči Ókuboa ostatní při ustavení nové vlády Meidži aktivnější a významnější, Saigó získal klíčovou roli a jeho spolupráce byla klíčová pro zrušení systému han a zavedení branné armády. Navzdory na jeho skromný původ byl roku1871pověřen správou vlády běhemIwakurovy mise. Saigó původně nesouhlasil s modernizací Japonska a otevření jeho obchodu Západu. Proslul hlavně odporem k výstavbě železniční sítě a trval na tom, že peníze měly být raději použity na modernizaci armády.
Během debatySeikanrontaké trval na tom, aby Japonsko vyhlásilo válkuKorejikvůli tomu, že Korea odmítla uznat legitimitu císaře Meidži jako hlavy státu, a kvůli urážlivému zacházení s japonskými vyslanci, kteří se pokoušeli zřídit obchodní a diplomatické vztahy mezi oběma zeměmi. Jednou dokonce navrhl, že by osobně navštívil Koreu a vyprovokovalcasus bellitím, že by se choval tak nesnesitelně, až by Korejci byli nuceni ho zabít. Nicméně proti těmto plánům se postavili ostatní japonští představitelé, částečně z rozpočtových důvodů a také kvůli slabosti Japonska vůči západním státům, kterou si uvědomili během Iwakurovy mise. Saigó na protest rezignoval na všechny své funkce a vrátil se do své domovskéKagošimy, tak jako to udělala celá řada sacumských ex samurajů sloužících v armádních a policejních složkách.
Krátce nato založil Saigó roku1874v Kagošimě soukromou akademii známou jako Šigakkó, v níž tyto muže zaměstnal. Založil zde rovněždělostřeleckouškolu. Obě školy a jejich pobočky cvičily své studenty v boji se zbraněmi a v bojové taktice. Navrátivší se samurajové posléze získali většinu v kagošimské vládě a do konce roku1876se Sacuma fakticky odtrhla od ústřední vlády.Tokijská vláda se obávala povstání dobře vycvičených a odhodlaných sacumských samurajů, a proto 30. ledna1877vyslala do Kagošimy válečnou loď, aby ze zbrojnice Somuta odvezla zbraně a munici, které tam byly uskladněny.V situaci, která byla již tak velmi napjatá kvůli zrušení samurajských dávek rýže počátkem roku, to vyvolalo otevřený konflikt. Značně ohromený a zdráhající se Saigó tak byl přinucen vzdát se svého života v ústraní a postavit se do čela povstání jako jeho vůdce v boji proti ústřední vládě.
Povstalci pod jeho vedením vybojovali dvě významné bitvy proti císařské armádě – obléháníhradu Kumamotoa bitvu u Tabaruzaky. Hrad Kumamoto vybudovaný v roce1598patřil k nejlépe opevněným hradům v Japonsku, ale Takamori Saigó byl zpočátku přesvědčen, že si jeho samurajové snadno poradí s málo zkušenými vojáky hradní posádky.Podcenil však jejich schopnosti ve spojení s obranným systémem hradu. Po dvou dnech bezvýsledných útokůoblehlysacumské síly 24. února hrad a pokusily se jeho posádku vyhladovět. Mezitím se císařské posily vyslané na pomoc obléhaným utkaly ve dnech 3.–20. března v zuřivé bitvě pod návrším Tabaruzaka s částí povstaleckého vojska a přinutily ho k ústupu. Císařská armáda poté postupovala na Kumamoto, kde se jí podařilo přimět nyní silně přečíslené samurajské síly, aby se po 53 dnech obléhání stáhly.
Zbytky povstaleckého vojska se posléze stáhly doMijazakia poté keKagošimě. Saigó cestou zanechával v kopcích četné skupiny samurajů, jejichž úkolem bylo vést s nepřítelempartyzánskou válku. Posledních 500 Saigóových bojovníků se 1. září zmocnilo hory Širojama, která se tyčí nad Kagošimou.
Na hoře Širojama svedli Takamori Saigó a jeho zbývajících 500 věrných samurajů svoji poslední bitvu. Císařské vojsko, jemuž velel generál Aritomo Jamagata, přečíslovalo Saigóovy samuraje v poměru 60:1. Přesto strávili vojáci několik dní budováním složitého systému zákopů a zátarasů, jež měly zabránit případnému průlomu. Poté zahájilo císařské dělostřelectvo podporované děly z pěti válečných lodí kotvících v kagošimském přístavu mohutnou dělostřeleckou přípravu, která systematicky ničila povstalecké pozice. Brzy ráno 24. září 1877 zahájili císařští vojáci útok na pozice povstalců. Takamori Saigó byl během bitvy těžce raněn do boku. Není však zcela jasné, jak vlastně zemřel, neboť o tom neexistují žádné zápisy výpovědí očitých svědků. Existují však tři autentické popisy stavu jeho mrtvého těla.
Legenda praví, že jeden z jeho nejbližších, Šinsuke Beppu, se ujal rolekaišakuninaneboli pobočníka a pomohl Saigóovi provést rituální sebevražduseppuku, aby ho nepřítel nemohl zajmout. Ze všech tří autentických popisů Saigóova mrtvého těla vyplývá, že tělo bylo zbaveno hlavy. Dva z nich popisují střelné zranění na boku či na stehně. Jelikož se žádný z těchto popisů nezmiňuje o žádném zranění na břiše, anebo o jakémkoli čerstvém zranění způsobeném mečem, není jisté, zda si Takamori Saigó vrazil svůj meč do břicha.V debatě na toto téma vyslovili někteří badatelé domněnku, že Saigó mohl po střelném zranění utrpět šok, díky němuž nebyl schopen mluvit. Když ho v tomto stavu viděli jeho nejbližší spolubojovníci, odsekli mu hlavu, aby dostáli představě čestné smrti válečníka, o níž věděli, že by si ji přál. Později se začala šířit legenda oseppuku, aby zůstal zachován jeho čistý štít coby opravdového samuraje.
Smrtí Takamoriho Saigóa a jeho nejvěrnějších samurajů skončilo sacumské povstání.
Není jasné, co se dělo se Saigóovou hlavou těsně po jeho smrti. Podle některých legend ji jeho sluha ukryl, avšak později ji nalezl nějaký vládní voják a hlava se dostala zpět k Saigóovu tělu. Očitý svědek, americký námořní kapitán John Capen Hubbard, viděl prý Saigóovo tělo ležet vedle těl jeho zástupců Tošiakiho Kirina a Kunimota Šinohary. Podle legendy však nebyla Saigóova hlava nikdy nalezena.
Císařská vláda nedokázala překonat náklonnost, kterou běžní Japonci chovali k tomuto vzoru tradičních samurajských ctností, a proto císař udělil 22. února1889Takamorimu Saigóovi posmrtně milost. Japonci pak dali svému tragickému hrdinovi přezdívku „opravdový poslední samuraj“.
Sacumské povstání vedené Takamorim Saigóem se stalo inspirací pro zápletku filmuPoslední samuraj(2003).
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSaigō Takamorina anglické Wikipedii.