Geologie

Geologiejepřírodní vědazaměřující se na procesy neživépřírodyv rámci známéhovesmíru. Zkoumá složení, stavbu a historický vývoj země a jinýchvesmírných objektů.
Rovněž se zabývá pochody, které probíhají v jejich útrobách i na povrchu (geologické děje). Jedním z hlavních zkoumaných objektů jeZemě. Jedná se o vědu deskriptivní (popisnou), analytickou (poskytuje výklad dějů) a historickou. Také se jedná o vědu časoprostorovou, protože zhodnocuje jevy určitého prostoru v určité době. Samotná geologie je velmi široká, a proto se dělí na další geologické obory.
Geologie popisuje strukturu Země na jejím povrchu a pod ním. Také procesy, které tuto strukturu formovaly. Poskytuje rovněž nástroje ke stanovení relativního a absolutního stáří hornin nalezených v dané lokalitě a také k popisu historie těchto hornin. Kombinací těchto nástrojů jsou geologové schopni rekonstruovat geologickou historii Země a určit doby vzniku Země. Geologie studuje také deskovou tektoniku planety, a poskytuje také důležité informace pro jiné obory, zejména oevoluciživota na Zemi a vývoji podnebí Země. Jedním z klíčových konceptů jegeologický čas(také hluboký čas, angl.deep time), což je pro člověka obtížně uchopitelná doba trvání geologických ér v řádu stovek tisíc až miliard let.
Geologové používají k pochopení struktury a vývoje Země širokou škálu metod, které si vypůjčuje z jiných vědních oborů: chemická analýza, fyzikální experimenty nebo numerické modelování. Z praktického hlediska je geologie důležitá pro těžbu nerostů aropy, hledání vodních zdrojů, porozumění přírodním nebezpečím typusopečných erupcíčizemětřesení, pomáhá s řešením problémůživotního prostředía poskytuje kontext diskusi osoučasných změnách klimatu. Hraje též důležitou roli vgeotechnickém inženýrství.
Označení geologie prvně použilJean-André Delucv roce1778. O rok později použilHorace-Bénédict de Saussuretermín pro označení vědní disciplíny. Název byl sice používán, ale do třetího vydáníEncyclopedia Britannicase nedostal. Zde byl popsán až v roce1809.
Geologie je často členěna na specializované podobory:
Geologie je jedním z oborůplanetologie(která se zabývá aplikací poznatků a teorií např. geofyziky ale i dalších příbuzných věd na výzkum objektůsluneční soustavy) a ještě v širším měřítku spadá podkosmické vědy.
Studium fyzického materiálu Země sahá přinejmenším dostarověkého Řecka. JižAristoteléspsal o rychlosti geologických změn. Správně odhadl, že se Země mění, ale tak pomalým tempem, že tyto změny nelze pozorovat během života jednoho člověka.Theofrastos(372–287 př. n. l.) sepsal práciPeri Lithon(O kamenech). Běhemřímského obdobíto bylPlinius starší, kdo se nejvíce věnoval geologickým tématům. Popsal mnohominerálůarud. K jeho největším vědeckým úspěchům patřilo, že správně určil původjantaru.
Někteří moderní geologové si myslí, že původ geologické vědy lze hledat spíše vPersii, během tzv.islámského zlatého věku. Jedním z prvních perských geologů bylAliboron(973–1048). Vypočítal na svou dobu velmi přesně rozměryZeměa byl přesvědčen o tom, že Země rotuje kolem své osy a obíhá kolemSlunce. Čtyřicet let strávil v Indii a spekuloval o jejím geologickém vývoji: předpokládal, žeindický subkontinentbyl kdysi zaplaven mořem.Perský učenecAvicenna(981–1037) čerpal z řecké a indické vědecké literatury a navrhl vysvětlení vzniku hor či zemětřesení.
V Číně zformuloval učenecŠen Kua(1031–1095) hypotézu o procesu formování pevniny: na základě svého pozorovánífosiliízvířat v geologické vrstvě hory usoudil, že půda vzniklaerozía ukládáním bahna.
O původu slova geologie se vedou spory. Uvádí se, že ho poprvé použilUlisse Aldrovandiv roce 1603, NorMikkel Pedersøn Escholt(1600–1699), který v roce 1657 vydal knihuGeologia Norvegica, nebo takéJean-André Delucv roce 1778. Jisté je, že jako pevný termín jej zavedlHorace-Bénédict de Saussurev roce 1779. Již předtím však, v roce 1763, vydalMichail LomonosovpojednáníO stratě Země. Jeho práce byla prvním pokusem o ucelený příběh geologického vývoje Země od počátku až do současnosti.
AngličanWilliam Smith(1769–1839) nakreslil prvnígeologické mapya založil studium vrstev hornin za pomoci zkoumání fosilií, které jsou v nich obsaženy.Někdy se za autora první geologické mapy označuje AmeričanWilliam Maclure, která takovou mapu vydal roku 1809.
Za prvního moderního geologa je často považovánJames Hutton(1726-1797). V roce 1785 napsal článek s názvemTeorie Země. Uvedl v něm, že Země musí být mnohem starší, než se předpokládá. Hutton věřil, že horniny vznikly převážně sopečnou činností. Následovníci Huttona a této jeho teorie byli pak známí jakoplutonisté. Vůči nim se časem vyhranilineptunistév čele sAbrahamem Wernerem, kteří věřili, že všechny horniny byly původně dnem všeobjímajícího oceánu a pevnina vznikla jeho postupným stažením a klesáním jeho hladiny.
Charles Lyell(1797-1875) vydal v roce 1830 svou slavnou knihuPrinciples of Geology. Tato kniha, která mj. silně ovlivnilaCharlese Darwina, propagovala novou teorii:uniformitarianismu. Ta tvrdí, že pomalé geologické procesy probíhají v celé historii Země, a to dodnes.Naproti tomu opozičníkatastrofická teorietvrdila, že rysy Země se formovaly v jednorázových katastrofických událostech a v mezidobí v podstatě neprobíhají. Časem převládla první z teorií.
Velká část geologie 19. století se točila kolem otázky přesnéhostáří Země. Odhady se pohybovaly od několika stovek tisíc po miliardy let. Na počátku 20. století radiometrické datování umožnilo odhadnout věk Země na dvě miliardy let. Povědomí o tomto obrovském časovém úseku otevřelo dveře novým teoriím o procesech, které formovaly planetu.
Průlomovým konceptem byl prakontinentGondwana. Přišel s ním RakušanEduard Suessv knizeDas Antlitz der Erde(Tvář Země) roku 1861. Vycházel z existence fosilií stejné glossopterisové flóry vJižní Americe,Africea Indii (později po jeho smrti byla glossopterisová flóra nalezena i vAntarktidě), z čehož Suess vyvozoval, že tyto dnes vzdálené kontinenty byly kdysi spojeny do jednoho kontinentu.Suess však ještě neznaldeskovou tektoniku, v jeho době převládala ještě teoriegeosynklinál.
Mezi nejvýznamnější pokroky v geologii 20. století patří právě vývoj teorie deskové tektoniky v 60. letech. Desková tektonická teorie vznikla ze dvou oddělených geologických pozorování: šíření mořského dna akontinentálního driftu. Tato teorie přinesla revoluci ve vědách o Zemi. Došlo též ke zpřesnění odhadů stáří planety. Dnes se odhaduje na přibližně 4,5 miliardy let.