Slovinsko

Slovinsko(slovinskySlovenija), plným názvemSlovinská republika(slovinskyRepublika Slovenija) je stát na jihustřední Evropy.Na západě sousedí sItálií, na severu sRakouskem, na severovýchodě sMaďarskem, na jihu a jihovýchodě sChorvatskema na jihozápadě má krátké pobřežíJaderského moře.Slovinsko je převážně hornaté a zalesněné,má rozlohu 20 271 km²a 2,1 milionu obyvatel, a ješestým nejméně lidnatým státemEvropské unie.Slovincitvoří více než 80 % obyvatel země,úředním jazykem jeslovinština.Lublaň, hlavní anejvětší městoSlovinska, se geograficky nachází blízko středu země.
Slovinsko je historicky křižovatkouslovanských,germánskýcharománskýchjazyků a kultur.Jeho území bylo součástí mnoha různých států:Římské říše,Byzantské říše,Karolínské říše,Svaté říše římské,Uherského království,Benátské republiky,Ilyrských provinciíNapoleonovaPrvního francouzského císařství,Rakouského císařstvíaRakouska-Uherska.V říjnu 1918 Slovinci spoluzaložiliStát Slovinců, Chorvatů a Srbů.V prosinci 1918 se spojili seSrbským královstvímdoKrálovství Jugoslávie.Běhemdruhé světové válkyNěmecko,ItálieaMaďarskoobsadily a anektovaly Slovinsko, jehož malá část přešla doNezávislého státu Chorvatsko, nově vyhlášenéhonacistickéholoutkového státu.V roce 1945 se opět stalo součástíJugoslávie. Po válce byla Jugoslávie spojencemvýchodního bloku, ale po rozkolu meziTitemaStalinemv roce 1948 se nikdy nepřihlásila kVaršavské smlouvěa v roce 1961 se stala jedním ze zakladatelůHnutí nezúčastněných zemí.V červnu 1991 vyhlásilo Slovinsko nezávislost na Jugoslávii a stalo se, jako první z jugoslávských republik, samostatnýmsuverénním státem.
Slovinsko jevyspělou zemísvysoko příjmovou ekonomikou, která se vindexu lidského rozvojeumisťuje na vysokých příčkách.PodleGiniho koeficientuje jehoekonomická nerovnostjedna z nejnižších na světě.Je členemOrganizace spojených národů,Evropské unie,eurozóny,schengenského prostoru,OBSE,OECD,Rady EvropyaSeveroatlantické aliance.Slovinsko se v roce 2023 umístilo na 33. místě globálního inovačního indexu.
Dnešní Slovinsko bylo osídleno již odpravěku. Existují důkazy o přítomnosti lidí z doby před 250 000 lety. Probodnutá kostmedvěda jeskynního, pocházející asi z období 43 000 let př. n. l., nalezená v roce 1995 v jeskyniDivje BabepoblížCerkna, je možná druh flétny a tudíž nejstarší hudební nástroj na světě.Byla snad vytvořenaneandrtálci, byť se o tom vedou spory.
Ve 20. a 30. letech 20. století byly vjeskyni Potoknalezeny pozůstatky i pokromaňoncích.
V roce 2002 byly vLublaňských bažináchobjeveny pozůstatkykůlových obydlí(typických pro celoualpskouoblast) starých více než 4 500 let. U nich bylo objeveno nejstarší dřevěné kolo na světě.
V období přechodu mezidobou bronzovouadobou železnouvzkvétalakultura popelnicových polí.Halštatsképozůstatky byly nalezeny zejména v jihovýchodním Slovinsku, například vNovom meste.
Řecké a římské prameny zmiňují, že v období kolem 2. tisíciletí př. n. l. byla oblast osídlenaIlyry. Právě podle některých ilyrských kmenů byly pojmenovány některé jadranské oblasti –Dalmácie(kmenDalmátů) čiIstrie(kmenHistri).
Kolem roku 1000 př. n. l. v oblasti pravděpodobně založili v rámci svýchkolonizačních aktivitosadyŘekové.Vdobě železnéosídlili oblastKeltové. Nejvýznamnější keltský kmen –Tauriskové(jimž Římané říkali Norikové) – založil v prostoru současných rakouských Korutan první státní útvar, jenž pozdější římské prameny označují zaNorické království. Centrum království se nacházelo přibližně sedm kilometrů na sever od dnešníhoKlagenfurtu.
Od2. století př. n. l.mělo království obchodní styky sŘímem, s čímž souvisel vznik římských měst –Emony(Lublaň),Poetovie(Ptuj),Celeie(Celje),Nevioduna(Drnovo).Římané se Norického království zmocnili v letech 15 až 10 př. n. l. V této době byla také ustavenařímská provincieNoricum. Slovinskem procházel římský obranný systémClaustra Alpium Iuliarum, vybudovaný v pozdnějším římském období, ponejvíce ve3. století.
Po rozpaduŘímské říšenazápadníavýchodní částse tyto dvě části střetly v několika bitvách, které se často odehrávaly právě na území dnešního Slovinska. Roku 388 to bylabitva u Sávy, klíčovou pak byla zvláštěbitva na řece Frigidusz roku 394, která znamenala mj. drtivou porážkupohanstvía triumfkřesťanství.
Od4. stoletíbyla římská přítomnost ohrožována celou řadoukočovnickýchkmenů. Ty v roce 379 vyplenily jedno z největších římských měst v oblasti –Poetovii(dnešní Ptuj).V5. stoletízemí protáhliHunové(přišli z oblastiPanonské nížiny), stejnou cestou poté prošli iOstrogóti. V polovině6. stoletípřišel do oblastigermánskýkmen z panonské nížiny –Langobardi. Vykopávky z okolíKranjenaznačují, že určitou dobu prostor současného Slovinska obývali. Po odchodu Langobardů přicházejí v6. stoletído alpských údolíslovanskékmeny – tzv. alpští Slované neboliKarantánci.
Existují dvě hypotézy o příchodu alpských Slovanů do oblasti. V současnosti je všeobecně přijímána a doložena teze, že prostor Slovinska byl osídlen dvěma migračními vlnami: první dorazila kolem roku 550 ze severu, z oblastí osídlenýchzápadními Slovany. Nálezy potvrzující tuto teorii byly nalezeny až na sklonku20. stoletípři výstavbědálnicev okolíMariboru. Druhá vlna přišla později podél řekDrávyaSávyz jihovýchodu.V dobáchJugosláviebyla podporována představa, že celý prostor byl osídlen právě z jihovýchodu, což mělo potvrzovat jednotný původjižních Slovanů. Karantánci byli ze západu zafixováni langobradskýmlimesa ze severu pohořímKaravanky, za něž byli vytlačeni německou kolonizací, jež probíhala od8. století.
Fredegardova kronikahovoří o vláděValuka, jenž měl býtSámovýmvrstevníkem a spojencem, který vstoupil do jehokmenového svazu(tzv. Sámovy říše) vzniklým k obraně protiAvarům.Poprvé v roce 670 se o zemi, v níž žijí alpští Slované, hovoří jako oKarantánii(Carantania,civitas Carantana), jejímž jádrem byly dnešníKorutany. Anonymníravennský autorpro alpské Slovany použil starého keltského pojmenování. Také langobardští historici používali pro alpské Slovany pojmenování Karantánci. Centrem Karantánie byl Krnski grad (Karnburg) ležící nedaleko dnešníhoKlagenfurtu. Zde se dochoval i panovnický stolec, který byl původnědórskou hlavicísloupu z římského období.V čele karantánských Slovanů stál kníže, na jehož výběru se podíleli tzv. kosezové. Jednalo se o vojenskou družinu, která vznikla z někdejších svobodných sedláků.Když kolem roku 740 znovu zesílily útoky Avarů, požádali karantánští Slované o pomocBavory.
V roce 745 za vlády knížeteBorutaKarantánci dobrovolně přijali ochranu a politickou nadvládu Bavorského vévodství a skrze tuto nadvládu dochází k nové vlněchristianizace(první proběhla již v římských dobách). Slovinci byli prvními Slovany, kteříkřesťanstvípřijali. Z Bavorska přišlimisionáři, jako rukojmí přijala v Bavorsku křesťanství i první karantánská knížata – Borumitovi synové Gorazd a Hotimir. Hotimir si odsalcburského biskupavyžádal chorbiskupa a touto funkcí byl pověřenIrModestus, z jehož spisů vyplývá, že vzpoury proti pokřesťanštění byly Bavory násilně potlačovány. Souběžně probíhaly misie zaquilejského patriarchátu, v Modestových spisech byly ovšem zamlčovány.
Jakmile se v roce 788 stalo Bavorsko součástíFrancké říše, dostala se i doposud v zásadě autonomní Karantánie pod franckou nadvládu. Z pramenů vyplývá, že v8. stoletíjižně od Karavanek existovalo též malé slovanské knížectví – Karniola – s centrem v někdejším opevněném středisku Keltů i pozdějších Římanů Carnii (dnešníKranj). V roce 795 spojená vojska Franků, Karantánců a Karniolců drtivě porazila v Panonské nížině Avary. Karantáncům i Karniolcům bylo tažení proti Avarům Franky přikázáno. V letech 819 až 823 se Slované z Karantánie a Karnioly připojili k protifranckému povstáníLjudevíta Posávského(jehož knížectví mělo jádro v dnešnímChorvatsku). Po potlačení povstání, plně pak kolem roku 828, byla autonomie těchto knížectví fakticky zlikvidována a dosavadní slovanská knížata byla zbavena své moci.
Všechny vyšší sociální skupiny byly nově tvořeny příslušníkyněmeckéhoetnika. Slované – označovaní jako Vindové – žili zejména na jihu jako rolníci.Německá nadvláda znamenalagermanizacislovinských osad na sever odDrávy. K uchování národní identity přispěla místní inteligence, tvořená zejménakatolickýmiduchovními.Až do 11. století si podstatná část slovanského obyvatelstva udržela do značné míry svobodné postavení a řídila se vlastními zákony. Pod tlakemfeudálníchvrstev se ale postupně svobodní rolníci měnili v polosvobodné či v poddané. Je doložena i existenceotroků. Hospodaření se soustředilo do dvorců zakládaných panovníkem a jeho velmoži.Podstatný rozvoj společnosti je spojen surbanizací, k níž docházelo od 9. a 10. století. Vznikající nebo dále se rozrůstající města a jejich obyvatelé byli svobodní, postupem času získávali další výhody a privilegia. V souvislosti s tím se vytvářelo na dnešním slovinském území iměstské právo.Význačným pozemkovým vlastníkem byla icírkev, těžící z četných donací. Významnou pozici zde mělakvilejský patriarcháta některá biskupství, zejménafreisinskéabamberské, vedle nich vznikaly v zemi od roku 1000 ibenediktinskékláštery. Pokračující germanizaci zastavila v 15. století imigrace slovanského obyvatelstva ze zemí ohroženýchTurky. Městské společenské elity ale mluvily nadále převážněněmecky.
Podoba slovanského jazyka Karantánců je zachycena v tzv.Frisinských zlomcíchpocházejících z období kolem roku 1000, kdy freisinské biskupství sestavilo pro potřeby svého kostela veSpittalupřevážně latinskýliturgickýkodex, v němž se nacházejí tři slovanské texty – vzorec všeobecnézpovědi, krátké kázání ohříchuapokánía krátká zpovědnímodlitba. Frisinské zlomky jsou nejen nejstarší literární památkou ve Slovinsku, ale také nejstaršílatinkouzaznamenaný slovanský text vůbec.
Po vítězství císařeOty I.nad Maďary v roce 955 bylo slovinské území rozděleno na řadu pohraničních oblastí (marek)Svaté říše římské. Římská hranice naSutleaKupěvymezila východní a jihovýchodní hranici slovinského etnického prostoru.Díky německé kolonizaci Podunají a vytlačení Slovanů z prostoruBalatonuMaďary došlo k rozdělenízápadníchajižních Slovanů. Na území někdejší Karnioly vznikla Kraňská marka. Karantánie se stalaKorutanskou markou. Dalšími markami v oblasti byly Podrávská, Saviňská,Istrijská,FurlanskáaVeronská.Roku 976 byla Korutanská marka povýšena navévodství, které získalo i území dalších marek. Mohla se stát i více nezávislým státem, ale vzpouraJindřicha II. Bavorskéhoproti císaři Otovi I. ztroskotala. Vládu v Korutanech tak roku 989 získali přímoOtoni. Postupně se od vévodství oddělilo Veronsko a Furlansko. Korutanským hrabstvím byl Steyer, který části území dal nové označení –Štýrsko.Rod Andechs-Meranů vládnoucí v Posáví získal postupně i jižní část Saviňska, čímž byl dán základ novéhistorické země–Kraňska(od 1364vévodství), kde většinu měli Slované. Název není odvozen od Kraňské marky, ale od slovanského slova Krajina používaného pro označení pohraničí.Ze zde vládnoucích rodů se důrazněji prosadiliEppensteinové,Spanheimovéa zejménaCeljští.
V roce 1251 připojil ke svým državám český králPřemysl Otakar II.Štýrsko a v roce 1270 také Korutany, Kraňsko a některé enklávy ve Furlansku. Český král zde byl zastupován místodržiteli – hejtmany, kteří většinou pocházeli z řad české šlechty (např.Oldřich z HeunburgučiOldřich z Drnholce). Již v roce 1276 však byl Přemysl Otakar II. donucen své alpské země předatRudolfu Habsburskému.RoleHabsburkův oblasti se tak začala stávat dominantní. Po roce 1335 se v jejich rukách kumulovala další území, která získali odgorických hrabat. V roce 1382 se ze strachu předBenátčanydalo pod ochranu Habsburků přístavní městoTerst. Mimo habsburské panství zůstávalo jenGorické hrabstvía města na pobřeží severníIstrie, která ovládala Benátská republika.
Jedinými vážnými konkurenty Habsburků byl rod Celjských. Tento německý hraběcí rod pocházel původně z panství v okolí hraduŽovnek(Sovneg). Celjský hrad rod získal v roce 1341. Rodovým znakem Celjských byl modrý štít se třemi šesticípými zlatými hvězdami, který byl převzat i do současného státního znaku Slovinska. Na konci 14. století zachránilHeřman II. CeljskýZikmunda Lucemburskéhopřed utopením, což mělo za následek mocenský vzestup rodu a v roce 1436 i povýšení do hodnostiříšských knížat.Celjští, jejichž panství se vyvíjelo zcela nezávisle na Habsburcích, zamýšleli svousňatkovou politikoupropojit svůj rod s dalšími rody vChorvatsku, vBosněa vSrbsku. Rod byl propojen i sLucemburky, když si Heřmanovu dceruBarboruvzal za manželku sám císařZikmund.
V roce 1443 uzavřeli Celjští s Habsburky smlouvu, v níž se dohodli na vzájemném dědictví v případě, že jeden z rodůvymře po meči.Ulrich II.– poslední z Celjských – měl za manželku dceru srbského despotyĐorđe Brankovićea v polovině 15. století byl ustaven královským náměstkem vUhrách. Žárlivostmaďarské šlechtyvyústila v Ulrichovu vraždu při jeho návštěvě uherského hraničního městaBělehraduv roce 1456. Dle indicií stál za vraždouLadislav Hunyadi.
Ulrichem vymřel rod Celjských po meči, a tak se jejich panství dostalo do habsburských rukou. Definitivně Habsburkové ovládli slovinské etnické území – s výjimkou Benátčany ovládaných okrajových území v severním Furlansku – na začátku šestnáctého století.Získali tak strategicky důležitý přístup kJadranu.
Vymřením lokálních dynastií a získáním jejich území se utvrdilo postavení habsburské dynastie v regionu, zejména po roce 1526, kdy jejich vláda zahrnovala již všechny slovinské země.Území Slovinska tak bylo po několik následujících století, s výjimkou let 1809 až 1814, kdy bylo součástínapoleonskýchIlyrských provincií, součástíHabsburské monarchie.Od 15. století trpělo zdejší obyvatelstvo intenzivními a často se opakujícími loupeživými nájezdyosmanskýchjednotek. To vytvářelo, spolu se špatnými sociálními podmínkami, předpoklady k rolnickým povstáním.K těm pak opakovaně docházelo, a to v letech 1473 až 1478, 1515, 1573, 1635 a 1713.Povstání byla všechna vojensky potlačena, jejich vůdcové popraveni a byla zavedena nová daň – povstalecká dávka. Postavení rolnických Slovinců zlepšily až reformyMarie TerezieaJosefa II.
Roku1551nechal vTübingenukazatelPrimož Trubarvytisknout první knihu ve slovinštině (Katekizm).
Ponapoleonských válkáchvznikloIlyrské královstvíjakožtorakouskákorunní země. Sloučeny do něj bylyKorutanské vévodství,Kraňské vévodství,Gorické hrabství s městem Gradiškou,Istrijské markrabstvía městoTerst(zpočátku iChorvatské království, ale to bylo roku 1822 vyčleněno jako samostatná korunní země). V roce 1849 však byl tento celek znovu rozložen na menší jednotky.
Od konce 18. století se začal vzmáhat processlovinského národního obrození. Zprvu si kladlo hlavně kulturní cíle. První slovinské noviny Ljubljanske Novice začaly vycházet již roku 1797. Klíčovou obrozeneckou skupinou byl tzv.Zoisův kroužek. Běhemrevolučního roku 1848však slovinští vlastenci (zejm.Franc Miklošič,Janez BleiweisaMatija Majar) již zformulovali politický národní programVelkého či Sjednoceného Slovinska(Zedinjena Slovenija), usilující o sjednocení všech Slovinců do jednoho království (jak to zachycuje známáKozlerova mapa), jež by posléze mělo autonomii v rámciRakouského císařství. Žádali také zrovnoprávněníslovinštinyaněmčiny. Prohra revoluce a nástupBachova absolutismunárodní hnutí přinutily vrátit se jen ke kulturním otázkám. Od šedesátých let 19. století se ale již formovaly moderní politické síly.Podobně jako v českých zemích se rozštěpily na staroslovince a mladoslovince (jejichž ústřední postavou bylFran Levstik). Na konci 19. století přibyli liberálovéIvana TavčaraaIvana Hribara, avšak Velké Slovinsko zůstalo prakticky beze změny jejich společným programem až doprvní světové války.
Po jejím vypuknutí byl vyhlášenvýjimečný stav, došlo ke zrušení řady politických svobod a byla zpřísněnacenzura.Válka brzy Slovince těžce postihla, na slovinském území se konalo dvanáctbitev na Soči, kde padlo půl milionu vojáků.Statisíce slovinských branců byly odvedeny dorakousko-uherské armádya přes 30 000 z nich padlo. Statisíce Slovinců se ocitlo v uprchlických táborech v Itálii a Rakousku. V italských táborech s nimi bylo zacházeno jako s nepřáteli a několik tisíc jich zemřelo na podvýživu a nemoci.
V květnu 1917 přednesl na zasedání parlamentuAnton Korošec(vůdce nejvlivnější slovinské politické síly té doby,Slovinské lidové strany)Májovou deklaraci, kterou podepsalo všech 22 jihoslovanských poslanců vídeňského parlamentu. Požadovala, aby bylo vytvořeno samostatné státní těleso Slovinců, Chorvatů a Srbů pod vládouhabsbursko-lotrinské dynastie.
V říjnu 1918 si již Slovinci uvědomili, že reformaRakousko-Uherskanení možná a že o budoucnosti rozhodne mírová konference, na níž se budou domáhatpráva na sebeurčení. Rozchod s habsburskou monarchií se datuje 11. říjnem 1918, kdy slovinská reprezentace odmítla možnost podílet se na vídeňské vládě.
Slovinci opustili habsburské soustátí 29. října 1918, když vZáhřebuvzniklStát Slovinců, Chorvatů a Srbů(po spojení seSrbským královstvím, od prosince 1918, pakKrálovství Srbů, Chorvatů a Slovinců, od října 1929Království Jugoslávie).Rapallskou smlouvouz 12. listopadu 1920 připadloPřímoří, Goricko, Terst, Istrie a větší část západního Korutanska (Notraňsko)Itálii, plebiscitem v Korutanech 10. října 1920 připadly téměř celé Korutany Rakousku, v Maďarsku zůstalo několik slovinských vesnic vPrekomurji.Po jugoslávské správní reformě roku 1929 většina slovinského území spadala do tzv.Drávské bánoviny. Slovinsko do jihoslovanského soustátí vstoupilo jako zdaleka nejrozvinutější jeho člen - slovinská průmyslová výroba byla kupříkladu čtyřikrát větší než srbská a 22krát větší než makedonská.
Pookupaci Jugosláviev dubnu 1941 bylo území dnešního Slovinska rozděleno meziNěmecko(severovýchod), Itálii (jihozápad) a Maďarsko (Prekomurje).V německé okupační zóně docházelo k násilné germanizaci a vysidlování etnických Slovinců. Italská vláda poskytla své části Slovinska částečnouautonomii. Část slovinské politické elity pak s Italy kolaborovala.Již v červenci 1941 začalo ozbrojené povstání proti okupantům.Nejvýznamnějším subjektem národněosvobozeneckého boje se stalaOsvobozenecká fronta.V roce 1943 byla dolomitským prohlášením formálně uznána rolekomunistůjako vůdců odboje.Svůj vlastní protifašistický odboj vedli také Slovinci žijící v Itálii, a to už od roku 1927 (organizaceTIGR).
V listopadu 1943 seAntifašistická rada národního osvobození Jugoslávieusnesla na poválečném obnoveníJugosláviena federálním základě.Jednou z federálních jednotek se mělo stát iSlovinsko.Od počátku roku 1944 se začali komunisté připravovat na převzetí politické moci v poválečném Slovinsku. Aby se zabránilo návratu vícestranického systému, bylo rozhodnuto o vytvoření lidové vlády, jež bude právě pod vedením komunistů. 19. února 1944 se vČrnomeljuSlovinský národněosvobozenecký výbor přejmenoval naSlovinskou národněosvobozeneckou radua současně se prohlásil za nejvyšší zákonodárný a zastupitelský orgán ve Slovinsku.Přibližně 8 % veškeré slovinské populace běhemdruhé světové válkyzemřelo. Německy mluvící menšina, která před válkou tvořila 2,5 % slovinské populace, byla po válce buď vypovězena, nebo zabita. 15 000 istrijských Italů bylo zabito při "masakrech foiba", více než 25 000 jich uprchlo nebo bylo vyhnáno.Po skončení války bylo ve Slovinsku celkem zabito asi 130 000 osob, 15 tisíc z nich byli etničtí Slovinci, většinou příslušníci protikomunistické kolaborantské miliceSlovinská domobrana.
V roce 1945 bylo Slovinsko poprvé v historii uznáno za státní útvar. V roce 1947 získalo část západních území, která po první světové válce připadla Itálii.V roce 1954 pak bylo mezi Itálii a Jugoslávii rozděleno i sporné území v okolí Terstu.Slovinsko v rámci jugoslávské federace bylo nejprve lidovou republikou, od roku 1963socialistickou. Hospodářský náskok oproti zbytku Jugoslávie si Slovinsko udrželo - v letech 1965–66 byl domácí produkt Slovinska 2,5krát vyšší než průměr jugoslávských republik. Federální moc se však snažila rozdíly mezi jednotlivými oblastmi vyrovnávat a podporovala více ty chudší, což Slovinci nesli úkorně. V průběhu šedesátých let se kvůli tomu začaly objevovat první spory s mocenským centrem v Bělehradě (například tzv.Silniční aféra). Skončily odstavením reformních komunistů (Stane Kavčič) a upevněním pozic konzervativců.
Rozklad Jugoslávie začal smrtí maršálaTitav květnu 1980. Na jaře 1987 vyšlo číslo časopisuNova revija, v němž byly zveřejněny příspěvkyFrance Bučara,Petera Jambreka,Tine Hribara,Ivana UrbančičeaJože Pučnika, ve kterých napadli vedoucí úlohu komunistů, centralistické vedení jugoslávské politiky a formulovali cíl slovinského národa, kterým má být samostatný slovinský stát jako součást jugoslávskékonfederace.Následný demokratizační proces realizovali sami slovinští komunisté. V květnu 1989 zveřejnila slovinská opoziceMájovou deklaraci, v níž požadovala ustavení suverénního slovinského státu a svobodu rozhodování o vnějších svazcích. Komunisté v reakci vydaliZákladní listinu Slovinska, která také hovořila o suverenitě, ale hlásila se i k reformované jugoslávské federaci.V září 1989 byly schváleny četné ústavní dodatky, jež zaváděly ve Slovinskuparlamentní demokracii. V dubnu 1990 proběhlyprvní poválečné svobodné volby, které přinesly vítězství opozičního blokuDEMOSaMilana Kučanavevolbách předsedy Předsednictva.
Vprosincovém referenduse většina hlasujících vyjádřila pro samostatnost.Nezávislost Slovinsko vyhlásilo 25. června 1991, na což okamžitě reagovalaJugoslávská lidová armáda. Proběhla krátkáslovinská válka za nezávislost, zvaná též desetidenní válka.V ní byly slovinské ozbrojené síly nečekaně úspěšné.Pod patronacíEvropských společenstvíbyla v červenci sjednánaBrionská deklarace, která znamenala ukončení bojů, ale také vyhlášení tříměsíčníhomoratoriana nezávislost.Po uplynutí moratoria potvrdilaslovinská skupščinanezávislost.22. května 1992 bylo Slovinsko přijato doOrganizace spojených národů.
Následnou ekonomickou transformaci, velmiliberální, připravil předevšímJanez Drnovšek, který si udržel premiérský post takřka celou dekádu (1992–2000, 2000–2002).
Samostatnost Slovinska přinesla spory s Chorvatskem v otázcejaderné elektrárny Krškoa hranic. Jaderná elektrárna byla budována z finančních prostředků obou republik a tento problém se podařilo vyřešit v letech 1993 až 1996. Hraniční spor se týkal především přístupu Slovinska domezinárodních vod, kdy pobřežní pás Chorvatska od mezinárodních vod odloučil slovinské přístavyKoper,Izola,PortorožaPiran.Hraniční spory vyřešila až arbitráž roku 2017. Slovinsko v ní vyhrálo a získalo vlastní přístup do mezinárodních vod.
Spory měl nový stát také s Itálií, která zpochybnila některé s bývalou Jugoslávií uzavřené dohody o majetku vyhnaných Italů. Výsledkem těchto sporů byla blokace slovinských přístupových rozhovorů doEvropské unie. Dohoda opřidružení Slovinska k EUbyla podepsána v červnu 1996, když Italové akceptovali slovinské řešení – přijetí zákona umožňujícího občanům EU čtyři roky po ratifikaci vstoupit na trh s nemovitostmi.
Slovinsko se tak 1. května 2004 stalo členským státem Evropské unie a 1. ledna 2007 nahradili Slovinci svou národní měnutolareurem. 29. března 2004 Slovinsko vstoupilo doSeveroatlantické aliance.
Slovinská vlajka je tvořena listem o poměru stran 1:2 se třemi vodorovnými pruhy – bílým, modrým a červeným, se státním znakem umístěným vhorním rohua částečně (vždy polovinou) překrývajícím bílý a modrý pruh.
Státní znak Slovinska je tvořen modrýmštítems bílou kresbou hory se třemi vrcholy (prostřední je vyšší) s dvojitým, modrým, zvlněným proužkem v dolní části. Nad prostředním vrcholem jsou tři zlaté, šestihroté hvězdy (2 + 1). Štít je, až na horní část, červeně lemován.
Slovinská hymna je píseňZdravljica(českyPřípitek) (hymnou je sedmá sloka původní písně). Hudbu složilStanko Premrlna úryvek z básněFrance Prešerena.
Slovinsko se nachází v jihovýchodní Evropě, má přístup keStředozemnímu mořia na podstatné části jeho severních hranic se nacházíAlpy, jmenovitě horské skupinyJulské Alpy,Kamnicko-Savinjské Alpy,KaravankyaPohorje. Jeho pobřeží, ležící uJaderského moře, se táhne přibližně 47 kilometrůod hranic s Itálií k Chorvatsku. Jihozápadní části země vévodíkrasy, jichž je registrováno necelých 6,6 tisíce, s podvodními řekami, roklinami a jeskyněmi, rozkládající se mezi Středozemním mořem aLublaní. Naopak východ a severovýchod Slovinska, při hranicích s Chorvatskem a Maďarskem, je takřka rovný. Přesto je podstatná část slovinského území kopcovitá až hornatá a zhruba 90 % povrchu leží nad 200 metrů nad mořem.
Ve Slovinsku se střetávají čtyři významné evropské geografické regiony –Alpy,Dinárské hory,Panonská pánevaStředomoří.Nejvyšší horou jeTriglavse 2864 metry, průměrná nadmořská výška činí 492 metrů.Přestože leží při pobřeží Jaderského moře, podstatná část Slovinska se nalézá vúmoříČerného moře.
Kolem poloviny země (11 861 km²) zabírajílesy, což činí Slovinsko, po Finsku a Švédsku, třetím nejzalesněnějším státem v Evropské unii.Na slovinském území se dají nalézt i pozůstatkypralesů, zejména v oblastiKočevje. Zemědělská plocha zabírá přibližně 4 685 km², z toho orná půda cca 1 751 km², trvalý travní porost 2 673 km² a zbývajících 260 km² jsou trvalé kultury.Dále se ve Slovinsku nachází 161 km²vinic.
Ve Slovinsku jepodnebíalpské, kontinentální a středomořské.Většina Slovinska má mírnékontinentální podnebí,s výjimkouSlovinského přímoříaJulských Alp.Submediteránní podnebízasahuje do severních výběžkůDinárských hor, které protínají zemi ve směru severozápad-jihovýchod. V Julských Alpách na severozápadě se vyskytuje alpské podnebí.Směrem k severovýchoduPanonské pánveje výraznější kontinentální podnebí. Průměrná teplota je -2 °C v lednu a 21 °C v červenci.
Prezident republiky je představitelem Republiky Slovinsko a vrchním velitelem ozbrojených sil Republiky Slovinsko.Funkce prezidenta republiky je neslučitelná s výkonem jakékoliv veřejné funkce či povolání.Do účinnostiústavyz roku 1991 mělo Slovinsko kolektivní hlavu státu –Předsednictvo.První prezidentské volbyse uskutečnily 6. prosince 1992 a jejich vítězem se stalMilan Kučan, který již od dubna 1990 vykonával funkci předsedy Předsednictva.
Hlavou státu byl v letech 1945 až 1974 předseda Skupščiny, v letech 1974 až 1992 Předsednictvo, resp. jeho předseda, a od roku 1992 prezident.Současným slovinským prezidentem jeNataša Pircová Musarová.
Zákonodárné sbory vznikly podruhé světové válce. Do roku1953byl slovinský parlamentjednokomorový, v letech1953až1963dvoukomorový, poté do roku1974pětikomorový a v letech1974až1991tříkomorový.Dnes se pod pojmem parlament souhrnně označujeStátní shromážděníaStátní rada, které jsou však ústavně konstruovány bez podřazení pod společný subjekt.Současný slovinský parlament je z obecného hlediska nastaven jako nedokonalý dvoukomorový s výraznou převahou dolní komory (Státního shromáždění).
V čele zákonodárných sborů a jejich komor stál vždy předseda, v letech 1946 až 1953 pak ještě existoval ikolektivní orgán– Prezídium Skupščiny.V letech 1953 až 1974 byl předseda Skupščiny zároveň nejvyšším představitelem republiky.V současnosti má svého předsedu Státní rada i Státní shromáždění.
Nejvyšším orgánemmoci výkonnéjeVláda Republiky Slovinsko. V jejím čele stojípředseda vlády. Z hlediskaústavyazákonůse vláda jeví – podobně jako za účinnosti socialistické ústavy – jako výkonný výbor parlamentu, což však v praxi již tak jednoznačné není.
Soudní moc ve Slovinsku je tvořenaÚstavním soudem,Nejvyšším soudem– jako nejvyšším soudním tělesem – pod nímž se nacházejí vrchní soudy a Vyšší pracovní a sociální soud. Pod vrchními soudy jsou soudy krajské a okresní, pod Vyšším pracovním a sociálním soudem jsou pracovní soudy a Pracovní a sociální soud.
Do roku 1918 byl vývoj slovinského soudnictví ovlivňován příslušností kpodunajské monarchii, v období let 1918 až 1991 – s přestávkou zadruhé světové války– pak vývojem ve státujižních Slovanů.
Současná soustava obecných soudů je tvořena 44okresními soudy(okrajna sodišča), které jsou podřazeny pod jeden z jedenáctikrajských soudů(okrožna sodišča), které jsou rozděleny mezi čtyřivrchní soudy(Višja sodišča). Na vrcholu soustavy se nacházíNejvyšší soud Republiky Slovinsko(Vrhovno sodišče).a úrovni vrchních soudů existuje ještěSprávní soud(Upravno sodišče) aVrchní pracovní a sociální soud(Višje delovno in socialno sodišče), pod který patří tři pracovní soudy a jeden pracovní a sociální soud.Ve Slovinsku existuje takéÚstavní soud. Výjimečné soudy a v době míru vojenské soudy se z dikce ústavy nevytvářejí.Podle ústavy jsou soudci slovinských soudů vázáni ústavou a zákonem.Specifickou institucí jeRozpočtový soud(Računsko sodišče), jenž funguje jako orgán pro přezkoumánístátních účtů,státního rozpočtua všech veřejných výdajů.Rozpočtový soud však nelze řadit mezi ostatní soudy, neboť se s ohledem na své zakotvení nachází zcela mimo moc soudní.
Ve Slovinsku existujevícestranický systém. Vývoj je rozdělován do čtyř fází: do 1945, do 1986, do 1991, od 1992.První fáze vývoje slovinského stranického systému v období od devadesátých let devatenáctého století do čtyřicátých let dvacátého století byla ve znamení rozvoje občanské společnosti a vytváření prvních politických stran.V důsledku politického vývoje byla na sklonku tohoto období faktická legální politická činnost znemožněna.Od konce druhé světové války až do roku 1986 existovala jedna politická strana –Svaz komunistů Slovinska, organizačně začleněná doSvazu komunistů Jugoslávie.Vedle strany existovala soustava společensko-politických organizací.V letech 1986 až 1991 došlo k přechodu k pluralitnímu stranickému systému.Od roku 1992 funguje současný stranický systém.
Relevantní politické strany současné politické scény jsou zejména Sociální demokraté (Socialni demokrati– SD), Slovinská demokratická strana (Slovenska demokratska stranka– SDS), ZARES – Nová politika (Zares – Nova politika), Demokratická strana důchodců Slovinska (Demokratična stranka upokojencev Slovenije– DeSUS), Slovinská národní strana (Slovenska nacionalna stranka– SNS) a Liberální demokracie Slovinska (Liberalna demokracija Slovenije– LDS).
Jako tzv. „slovinské země“ byly označoványKraňsko(s centrem v Lublani),Dolní Štýrsko(s centrem vMariboru),Korutany(s centremCelovci),Gorice a Gradiška(s centrem vGorici),Terst,Istrie(s centrem vPule) aZámuří(s neoficiálním centrem vMurské Sobotě).Po první světové válce zůstala Slovincům jen v zásadě etnicky homogenní území Kraňska,Dolní ŠtýrskoaZámuří, kde byla početná maďarská menšina. V meziválečném období byla nejprve dosavadní územní organizace rozbita, v roce 1929 pak prakticky veškerá slovinská území připadla kDrávské bánovině.
Po druhé světové válce došlo ke korektuře jugoslávsko-italské hranice, když byla k Jugoslávii připojena území, která po první světové válce Itálie zabrala. Istrie, kde po odsunu Italů měli většinu Chorvaté, se stala součástíChorvatska.V důsledku sovětsko-jugoslávské roztržky nebyly naplněny úvahy o připojení Korutan (na úkor Rakouska) a celéhoúzemí Terstu(na úkor Itálie) k Jugoslávii.
Ke správní reformě došlo v roce 1952, kdy bylo Slovinsko rozděleno na 19 okresů (okraji), tvořené třemi městy (z toho jedno hlavní město – Lublaň) a 371občin(z toho 44 městských občin).Od roku 1955 již existovaly jen občiny, jejichž počet postupně klesal – od 130 v roce 1955 na 60 v roce 1982.V roce 1982 se počet občin zvýšil na 65, aby v roce 1990 opět klesl na 62.Po osamostatnění Slovinska se vedly diskuse o reformě systému. V současnosti je ve Slovinsku 212 občin, z nichž 12 má status městské občiny.Poslední z občin,Ankaran, vznikla v červnu 2011 rozhodnutímÚstavního soudu.
Ačkoliv původní koncepce počítala s tím, že po druhých volbách do orgánů občin (1998) bude přijata zákonná úprava krajského zřízení, doposud se tak nestalo.
Slovinsko se stalo samostatným svrchovaným státem25. června1991, 26. června 1991 bylo Slovinsko uznáno Chorvatskem.7. července 1991 bylaBrionskou deklaracíúčinnost aktů z 25. června 1991 na tři měsíce přerušena. V říjnu 1991 potvrdilo Slovinsko svou vůli opustit Jugoslávii. Následně ho uznaly některé bývalé státy SSSR, 19. prosince 1991 bylo Slovinsko uznáno Islandem, Švédskem a Spolkovou republikou Německo.VatikánSlovinsko uznal 13. ledna 1992,San Marino14. ledna 1992 aEvropská společenstvípak 15. ledna 1992.ČSFRuznala Slovinsko společně s Chorvatskem 16. ledna 1992.Spojené státy americkéuznaly Slovinsko 7. dubna 1992.
Slovinsko je od 28. března 2004 členemNATO, od 1. května 2004 členemEvropské unie, od 1. ledna 2007 členemEvropské měnové unie, od 21. července 2010 pak iOECD.V letech 1997 až 1999 bylo Slovinsko nestálým členemRady bezpečnosti OSN, v první polovině roku 2008 předsedalo SlovinskoRadě Evropské uniea v období května až listopadu 2008 bylo v čeleVýboru ministrůRady Evropy.
Mimořádnou a zplnomocněnou velvyslankyní Republiky Slovinsko v České republice je od února 2011Smiljana Knez.
Počátky industrializace Slovinska sahají do období habsburské monarchie. Již od vznikustátu jižních Slovanůse slovinské oblasti řadily k hospodářsky nejrozvinutějším.V letech 1945 až 1946 došlo kezestátněnívelkého průmyslu a bylo rozhodnuto, že se ve Slovinsku bude rozvíjet zejménatěžký průmysl.1. září 1947 tak maršál Tito otevřel železárnu v Lublani –Titovi zavodi Litostroj(dnesLitostroj).Jednostranná orientace na těžký průmysl byla opuštěna v období reformní vlády Stane Kavčiče ve druhé polovině šedesátých let, kdy současně začalo období surovinově a technologicky efektivnější výroby.Ačkoliv byli reformní komunisté kolem Kavčiče nakonec odstaveni, Slovinsko si i nadále udrželo relativně intenzivní ekonomické styky se západními zeměmi a firmami, což ovšem naráželo na odpor srbského a jugoslávského vedení.Vyhlášení nezávislosti, a tak ztráta celojugoslávského trhu, způsobila slovinskému hospodářství značné problémy: vzrostla nezaměstnanost, přibližně o polovinu klesla průměrná mzda a průmyslová výroba klesla na hodnoty z roku 1977. Situace vyvrcholila v roce 1993.V letech 1995 až 2008 byl hospodářský růst stabilní a dosahoval přibližně 4 %.V roce 2009 došlo v důsledkuglobální krizek meziročnímu poklesu o devět procent.V roce 2009 dosahovala výšehrubého domácího produktu(HDP) na hlavu 17 331 €,nezaměstnanostbyla 5,9 %,inflace0,9 %.Průměrná mzda byla v roce 2009 necelých 1 439 €.
Ve Slovinsku bylo v roce 2008 evidováno přes sto padesát tisíc podnikatelských subjektů, z nichž nejznámější jsouElan,Gorenje,Krka,RevozaTriglav.
V průmyslu je ve Slovinsku zaměstnáno 32 % pracovních sil a průmysl vytváří necelých 69 % HDP. Nejvýznamnějšími odvětvími jsoukovozpracující průmysl,chemický průmysl, elektronický a elektrotechnický, potravinářský, papírenský průmysl a textilní, oděvní a kožedělný.
Pro slovinské zemědělství je typické velké množství maloplošných hospodářství, jež v průměru obhospodařují 6,5 hektaru půdy.Necelých 64 % zemědělské plochy je rozděleno mezi malé statky o velikosti do 15 hektarů.Pro zemědělství je typická nízká produktivita.
FirmaSŽ-Infrastruktura, která v roce 2011 převzala železniční infrastrukturu odunitární společnostiSlovenske železniceprovozuje 1 228 kilometrů tratí,rozchod kolejíje 1 435 mm, 330 kilometrůjedvoukolejných. Železnice protíná všechny části země. 503 kilometrů tratí jeelektrizovánosoustavou3kV DC.
Výstavba prvního třicetikilometrového dálničního úseku veSlovinskui vJugoslávii–Vrhnika–Postojnabyla zahájena v květnu 1970. Úsek byl otevřen 29. prosince 1972. K profinancování výstavby byl použit iúvěrodMezinárodní banky pro obnovu a rozvoj.Výstavbě dálnice předcházela tzv.silniční aféra.Do vyhlášení nezávislosti Slovinska bylo v republice v provozu 187 kilometrů dálnic a rychlostních silnic.V roce 1995 byl přijatNárodní program výstavby dálnic v Republice Slovinsko(Nacionalni program izgradnje avtocest v Republiki Sloveniji,NPIA), který počítá především s výstavbou komunikací v ose severovýchod–jihozápad a severozápad–jihovýchod.Dálnicejsou ve Slovinsku označovány písmenemA, což souvisí se slovinským pojmenováním –avtoceste. Maximální povolená rychlost na dálnicích je 130 km/hod. V roce 1994 byla dálniční síť převedena naSpolečnost pro dálnice v Republice Slovinsko(Družba za avtoceste v Republiki Sloveniji, DARS), která dnes spravuje 592 kilometrů dálnic a 155 kilometrů rychlostních silnic.Rychlostní silnicejsou označovány písmenemH, což souvisí se slovinským pojmenováním –hitra cesta. Maximální povolená rychlost na rychlostních silnicích je 100 km/hod.
Až do konce první světové války byl hlavním slovinským přístavemTerst, který byl považován také za jediný jižní „německý“ přístav.Jelikož se však Terst stal posléze součástí Itálie, uvědomila si jugoslávská vláda nutnost vybudování přístavu nového. Tak byl v roce 1957 založen přístavKoper, který se v roce 1958 otevřelmezinárodnímu obchodu.Přístav byl od té doby rozšířen a v roce 2007 jím prošlo 15 milionů tun nákladu, díky čemuž byl druhým největším přístavem vJaderském mořipo Terstu předRijekou. Další rozšíření přístavu je závislé na vybudování železničního napojení.
Slovinsko má tři mezinárodní letiště:Letiště Jože Pučnikanedaleko Lublaně,Letiště Edvarda Rusjanau Mariboru a malé mezinárodní letiště v Sečovlje nedalekoPortorože. V Cerklje ob Krki se nachází vojenské letiště.
Rozvoj cestovního ruchu nastal ve druhé polovině devatenáctého století, kdy byla dostavěna železniční trať spojující Terst s podunajským vnitrozemím, a z počátku byl spojen především se sídlyBledaPostojna.Také rozvoj turismu byl ve Slovinsku spojen s reformní vládou Stane Kavčiče.Klíčovým zákonem pro oblast cestovního ruchu je zákon o podpoře rozvoje cestovního ruchu z prosince 2003.Hlavní národní turistickou organizací je Slovinská organizace cestovního ruchu (Slovenska Turistična Organizacija).V lednu se konává veletrh zaměřený na cestovní ruch –Alpe-Adria: Turizem in prosti čas.
Prapočátky přírodních věd ve Slovinsku nalezneme již uHeřmana Dalmatince, který překládal ve 12. století zarabštinydůležitá díla, která obnovila vědeckou tradici Evropy –EuklidovaneboKlaudia Ptolemaia. Jediným slovinským nositelemNobelovy cenyjeFriderik Pregl, jenž však pracoval v rakouském Grazu.Dalším významným vědcem v oblasti přírodních věd byl fyzikJožef Stefan, autorStefanova–Boltzmannova zákona, s jehož pomocí provedl první vědecký výpočet teploty na povrchuSlunce. Matematik a fyzikJurij Vegaovlivnil vývojbalistiky. Právník a politikPeter Kozlerbyl autorem podrobnémapy území osídleného slovinským etnikem.Průkopníkem letectví bylEdvard Rusjan. Elektrické jevy studovalMilan Vidmar, bioakustiku biologIvan Regen.
Významnými osobnostmisociálníchahumanitních vědjsouJanez Vajkard Valvasor, jenž vydal německy psanou encyklopedickou práciSláva vévodství kraňského(Die Ehre des Hertzogthums Crain) či jazykovědecFranc Miklošič, který se zapojil i do revoluce roku 1848.V Lublani se narodilConstantin von Wurzbach, jehož životním dílem bylBiographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. Dalším významným lingvistou 19. století bylJernej Kopitar. Ve Slovinsku se narodil i známý filozofSlavoj Žižek. Rodákem ze slovinskéJesenicebyl i významný sociologThomas Luckmann, spoluautor světoznámé knihySociální konstrukce reality.Odborníkem na moderní slovinské dějiny je historikJanko Prunk.
V roce 1693 vznikla v Lublani první učená společnost sdružující lékaře, právníky a teology –Academia Operosorum, jež fungovala skoro celé čtvrtstoletí.
Školský systém ve Slovinsku je možné rozdělit na obecnou část a zvláštní část. Obecnou část tvoří předškolní vzdělání, základní vzdělání, střední vzdělání (odborné a technické vzdělávání, střední všeobecné vzdělávání), vyšší odborné vzdělávání a terciární vzdělávání. Zvláštní část systému tvoří vzdělávání dospělých, hudební a taneční vzdělávání, speciální vzdělávání, modifikované vzdělávací programy a programy v etnicky a jazykově smíšených oblastech.Školní rok trvá ve Slovinsku od října do června.
Ve školním roce 2008/2009 bylo ve Slovinsku 791 základních škol, kde studovalo necelých 162 tisíc žáků, 129 středních škol, na nichž studovalo přes 87 tisíc studentů, v rámci terciárního vzdělávání působilo 89 institucí, na nichž studovalo přes 114 tisíc studentů.Ve Slovinsku působí čtyři univerzity:Univerzita v Lublani,Univerzita v Mariboru,Primorská univerzitaaUniverzita v Nove Gorici.
V roce 1857 žilo na území dnešního Slovinska 1 101 854 obyvatel a od té doby v zásadě jejich počet až do současnosti stoupal.Výjimkou bylo období po první světové válce: jestliže v roce 1910 žilo na území dnešního Slovinska 1 321 098, v roce 1921 již jen 1 054 919.Po roce 1921 počet obyvatel opět narůstal.Ačkoliv v letech 1961 až 1991 absolutní počet Slovinců rostl, jejich procentuální podíl s rostoucím zastoupením Srbů a Chorvatů klesal.
Populace se však v posledních desetiletích začíná potýkat s problémy. Slovinsko patří mezi evropské země s nejvýraznějšímstárnutím obyvatelstva, což lze přičíst nízképorodnostia prodlužující seprůměrné délce života. V roce 2009 činila mírasebevražd22 na 100 tisíc obyvatel za rok, což je mezi evropskými zeměmi jedna z nejvyšších,a to i přes to, že mezi lety 2000 až 2010 klesla asi o 30 %. Rozdíly mezi regiony a pohlavím jsou výrazné.
V současnosti žije ve Slovinsku 1 964 036 obyvatel.Z hlediska etnického složení mají většinuSlovinci(83,06 %), následují jeSrbové(1,98 %),Chorvaté(1,81 %) aBosňáci(1,1 %).Čechůžilo v době sčítání ve Slovinsku 273,Slováků216.Nicméně pro více než 88 % obyvatelstva je rodným jazykem slovinština a jako jazyk pro běžnou komunikaci ji v domácím prostředí uvádí dokonce 92 % obyvatelstva. V zemi totiž existuje téměř 9 % obyvatel, kteří se sice přímo nehlásí ke slovinské národnosti, slovinským jazykem však hovoří (jedná se např. o lidi se smíšených manželství či o obyvatelstvo s "jugoslávským" sentimentem).
Podle posledního sčítání lidu (2002) se křímskokatolické církvipřihlásilo 57,8 % obyvatel, evangelíků bylo 0,8 %, pravoslavných – 2,3 %, muslimů – 2,4 %, věřících, kteří se nehlásí k žádné církvi, bylo 3,5 %, ateistů bylo 10,1 % a Židů bylo ve Slovinsku 99.Podle odhadu slovinské židovské obce se však jejich skutečný počet pohybuje okolo 1.000 lidí .
Katolická tradice sahá ve Slovinsku až do osmého století, kdy proběhla druhá vlna christianizace (první proběhla v římské době).Na přelomu 15. a 16. století začal do slovinských oblastí pronikat vlivhumanismuarenesance. Ve čtyřicátých letech šestnáctého století se zformoval první protestantský kroužek. Důraz na rodný jazyk způsobil, že právě v tomto období byla vydána první literární díla ve slovanském (slovinském) jazyce. Po roce 1590 zasáhla území dnešního Slovinskaprotireformace, většina obyvatelstva se poté vrátila ke katolictví.Ve Slovinsku se v současnosti nachází přibližně tři tisíce kostelů a kaplí.
Slovinská národní identita je postavena především na slovinském jazyce.První dvě knihy vydané ve slovanském (slovinském) jazyce vydal v roce 1550Primož Trubar.Knižní standard jazyka položil v roce 1584 svým překladem BibleJurij Dalmatin.K utlumení dochází v období protireformace. V roce 1768 vydalMarko Pohlinněmecky psanouKraňskou gramatiku, jež je považována za počátek slovinského národního probuzení.V letech 1784 až 1802 je znovu přeložena Bible, přičemž tento počin má ukázat, že jazyk Slovanů žijících v Kraňsku, Korutanech a Štýrsku představuje jeden celek.V roce 1797 začaly vycházet první slovanským (slovinským) jazykem psanéLublanske novice.Na přelomu osmnáctého a devatenáctého století Slovinci převzali ze sousedních jihoslovanských jazyků označeníSlavena začali ho používat pro obecné označení slovanské identity. Původní označeníSlovenaslovenski jezikse začala chápat jako Slovinci a slovinský jazyk.
Osvícencema bojovníkem za slovinštinu v 18. století byl básníkValentin Vodnik.Romantismusv rovině umělecké ailyrismusv rovině politické reprezentoval v první polovině 19. století básníkStanko Vraz. Významnou postavou devatenáctého století byl právník a básníkFrance Prešeren, často označovaný za prvního evropsky významného slovinského autora. Část jeho básněZdravljica,již Prešeren napsal roku1844, je dnes textemslovinské státní hymny. V Lublani po něm bylo pojmenováno hlavní náměstíPrešernov trg. Výročí jeho úmrtí je ve Slovinsku státním svátkem známým jakoPrešerenův den.Fran Levstikje považován za jednoho z prvních klasiků slovinské vypravěčsképrózy. Klasicky obrozenecky vlastenecké básně tvořilAnton Aškerc. Do vášnivých sporů s ním pak vstoupila nová generace básníků, která se zhlédla vmodernismu. Nejvýznamnějším z nich bylIvan Cankar. Dalšími důležitými představiteli modernismu byli básníciSrečko Kosovel,Oton ŽupančičaEdvard Kocbek.Za první slovinskou spisovatelku afeministkuje označovánaZofka Kvederová.Alma Karlinovápsala prózu, ale proslula také jako cestovatelka, stala se první ženou, která sama absolvovala cestu kolem světa. Reprezentantem neoavantgardy byl básníkTomaž Šalamun. SpisovatelVladimir Bartolpatřil ke slovinské menšině v Itálii, stejně jakoBoris Pahor. V Americe uspělLouis Adamic. Nejvýznamnějšími autory současnosti jsouAleš DebeljakneboDrago Jančar.
V roce 2009 bylo ve Slovinsku vydáno 1473 titulů.
Slavnýmrenesančnímhudebním skladatelem bylJacobus Gallus. Ve slovinskémPiranuse narodilbaroknískladatelGiuseppe Tartini. Zromantickýchskladatelů se proslavil nejvíceHugo Wolf, po němDavorin Jenko,Kamilo MašekaKašpar Mašek. Do Slovinska pronikla česká hudebnickárodina Foersterů, zejménaAnton Foerster (skladatel). Slovinská filharmonie byla založena již roku 1701 a patří tak k nejstarším institucím svého druhu na světě.
Nejznámějším interpretem slovinské lidové hudby je harmonikářSlavko Avsenik, zakladatel souboru Ansambel bratov Avsenik, který prodal 36 milionů hudebních nosičů po celém světě.
Ve světě nejznámějším reprezentantem slovinské populární hudby je skupinaLaibach. Je řazena především k žánruindustriála doexperimentální hudby. Skupina byla mnohokráte obviněna ze sympatií knacismu, ale mnohokráte toto obvinění odmítla s tím, že pouze hudebně a vizuálně využívá estetikutotalitarismu.Alternativní rock produkuje také skupinaSiddharta. Ve Slovinsku se usadil také bosenský rockový hudebníkBranko Đurić, který se prosadil i jako herec. Slovinský violoncellistaLuka Šulićse prosadil ve známé instrumentální skupině2Cellos, ve dvojici s Chorvatem Stjepanem Hauserem.
První a nejvýznamnější slovinskou malířkou bylaIvana Kobilcová, která se proslavila zejména svými portréty. V letech 1993-2007 byla vyobrazena naslovinské bankovcev hodnotě 5000 tolarů. U počátků moderního malířství stál ve SlovinskuAnton Ažbe. Ten proslul i jako výtvarný pedagog, jeho žáky byli významníimpresionistéIvan GroharaRihard Jakopič. Představitelem avantgardy bylFran Tratnik. K významným sochařům moderní doby patřiliBoris KalinaZdenko Kalin. Průkopníkem fotografie byl kněz, malíř a básníkJanez Puhar. Nejvýznamnější sbírkovou institucí jeSlovinská národní galerie, jejíž budovu navrhl český architekt František Škabrout.
Intenzivní rozvoj architektury nastal zejména v obdobíbaroka. Italští architektiAndrea PozzoaFrancesco Robbaovlivnili tvář Lublaně. Lublaňskou radnici, vybudovanou také v této době, pak vystavělGregor Maček.Barokní ráz Lublaně vydržel až do roku 1895, kdy Lublaň postihlo zemětřesení. StarostaIvan Hribarpoté do města pozval přední architekty té doby.Patřil k nim i architektMax Fabiani, představitelsecesea ranémoderny, který se ve Slovinsku i narodil. Fabiani v Lublani postavil například komplex Mladika, v němž dnes sídlí slovinské ministerstvo zahraničí. Nejvýznamnějším slovinským architektem bylJože Plečnik, jenž byl také autorem úpravPražského hradu. Právě po odchodu z Prahy se začal Plečnik věnovat práci v Lublani.Jeden z Plečnikových žáků –Edvard Ravnikar– pak jako profesor architektury na Fakultě architektury Univerzity v Lublani ovlivnil generace slovinských architektů a jeho vliv je dnes patrný na mnoha stavbách po celém Slovinsku..
K nejcennějším architektonickým památkám ve Slovinsku patříPredjamský hrad,Lublaňský hradčiBledský hrad, ze sakrálních staveb pak barokníKatedrála svatého Mikulášev Lublani. Proslulé jsou také lublaňské mosty:TrojmostíneboDračí most.
V roce 2008 bylo ve Slovinsku 57 kin.Nejstarší slovinské filmy (Sejem v Ljutomeru,Odhod od maše v LjutomeruaNa domačem vrtu) pocházejí z přelomu let 1905 a 1906 a jejich autorem je Karol Grossmann. Prvním větším počinem byl němý dokumentV kraljestvu zlatoroga(1931).Z následujícího roku pochází filmTriglavske strmine, jenž byl v šedesátých letech opatřen zvukovým komentářem.První film natočený ve slovinském jazyce bylo díloNa svoji zemljiz roku 1948.Do roku 1995 pak bylo natočeno 130 slovinských celovečerních filmů.
K nejslavnějším slovinským herečkám patříIta Rina. Uspěla zejména vmeziválečnémněmeckém filmu, ale vstoupila i do dějin kinematografie české, když v roce 1929 ztvárnila hlavní ženskou postavu v průkopnickém filmuGustava MachatéhoErotikon.Karel Antonji pak obsadil do titulní role prvního českého celovečerního zvukového filmuTonka Šibenice.V Hollywoodu se prosadil slovinský herecŽeljko Ivanek, držitelceny Emmyza výkon v seriáluPatty Hewes – nebezpečná advokátka.
Hlavními slovinskými divadelními scénami jsouSlovinské národní divadlo(SND) v Lublani, které projektoval český architektJan Vladimír Hráský, SND v Mariboru, SND v Nové Gorici a Prešerenovo divadlo v Kranji.
GymnastaLeon Štukeljmá tři zlaté olympijské medaile. Jeho kolegaMiroslav Cerarmá dvě. Oba reprezentovali ještě Jugoslávii. Dvě olympijské zlaté a dvě stříbrné v dresu samostatného Slovinska získala sjezdařkaTina Mazeová, největší slovinská sportovní hvězda všech časů. Zlato a stříbro z olympiády, i titul mistra světa, má kladivářPrimož Kozmus. Zlato a bronz vybojovala judistkaUrška Žolnirová, její kolegyněTina Trstenjakovámá kromě olympijského zlata a stříbra i titul mistryně světa. Zlato vybojovala kanoistická dvojkaIztok Čop-Luka Špik, vodní slalomářBenjamin Savšeknebo cyklistaPrimož Roglič.Dvě zlaté olympijské medaile získala sportovní lezkyněJanja Garnbretová, která se stala první slovinskou olympioničkou, která obhájila zlato.
BiatlonistaJakov Fakje dvojnásobným mistrem světa. TenistkaMima Jaušovecováv roce 1977 vyhrálaRoland Garros. Cyklista (a bývalý skokan na lyžích)Primož Rogličvyhrál roku 2019Vueltu.V roce 2020 skončil druhý naTour de France, když první místo senzačně vybojoval jiný Slovinec,Tadej Pogačar, a stal se tak druhým nejmladším vítězem tour v historii.Rok poté svůj titul obhájil.
Za nejlepšího slovinského fotbalistu druhé poloviny 20. století byl vyhlášenBranko Oblak. Prvním slovinským hokejistou v severoamerickéNHLse stalAnže Kopitar, který zde dosáhl i značných úspěchů, když sLos Angeles Kingsdvakrát vyhrálStanleyův pohára čtyřikrát byl přizván doNHL All-Star Game.Slovinští házenkářimají stříbro z evropského (2004) a bronz ze světového šampionátu (2017).Mužská basketbalová reprezentacev roce 2017 vyhrálamistrovství Evropy.Ivo Daneuje členem síně slávyMezinárodní basketbalové federace.Goran Dragićbyl v roce 2017 vyhlášen nejlepším basketbalistou Evropy (Euroscar) a prosadil se i v americkéNBA.Stejnou cenu obdržel v roce 2019Luka Dončić. VNBA se prosadiliiBeno UdrihaRadoslav Nesterović.Volejbalistézískali namistrovství Evropyjiž třikrát stříbro (2015, 2019, 2021).
Mezi typické suroviny slovinské kuchyně patřímaso(vepřové– svinjina,telecí– teletina ahovězí– govedina). Z drůbežího masa mají v obliběkrocananebohusu, méněkuře. Na jejich jídelníčku se často objevuje zvěřina a speciality jako je koňské nebo dokonce medvědí maso. V pobřežních oblastech se hodně využívajírybyamořské plody. V řece Soči se loví vynikajícípstruzi.Slovincimají rádi polévky, často konzumují kuřecí nebo hovězí vývar. Mezi další základní suroviny patříbrambory,hlávkové zelí,klobásynebosýry.
Přílohou k jídlům a polévkám bývá kulatý plochýchléb– belokranjska pogača (foccacia). Kulatý chléb je před pečením na povrchu pokrájen nožem do čtverců. Jednotlivé čtverce se po upečení ručně oddělují a pojídají. Často se podává nekvašený chléb – mlinci. Další oblíbenou přílohou je polenta, kaše vyrobená z uvařené kukuřice.
Ve Slovinsku se vyrábějí vynikající sýry, jemně nasládlý tolminc, tvrdý ovčí sýr – bovški sir, poloměkký sýr štiplavé chuti mohant nebo tvrdý sýr z kravského mléka – nanoški sir.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuSloveniana anglické Wikipedii.