Argentina

Argentina, (španělskyArgentina), plným názvemArgentinská republika(španělskyRepública Argentina), je stát ležící na jihuJižní Amerikys 4984 km dlouhým pobřežímAtlantiku. Na severu hraničí sBolívií(832 km) aParaguayí(1880 km), na východě sBrazílií(1224 km) aUruguayí(579 km) a na západě sChile(5150 km). Počet obyvatel přesahuje 40 milionů. Hlavním městem jeBuenos Aires. Většina obyvatel se hlásí kekatolické církvia mluvíšpanělsky.
Argentina je se svými 2 780 400 km² osmou největší zemí světa, čtvrtou největší naamerickém kontinentua největší španělskojazyčnou zemí planety. Má druhou největší ekonomiku v Jižní Americe a druhou nejvyšší kvalitu života. Je členemG 20. Spolu s ostatními státy v oblasti vytváří sdružení volného obchoduMercosura politické společenstvíUnie jihoamerických národů, jež mělo být vytvářeno podle vzoruEvropské unie, v posledních letech však uvízlo na mrtvém bodě.
Argentina jeprezidentská republikaafederální státrozdělený na 23 provincií a jedno autonomní město, Buenos Aires. Každá provincie má vlastní ústavu. Argentina si činí nárok na částAntarktidya sVelkou Britániívede dlouhodobý spor oFalklandy(Malvíny) aJižní Georgii a Jižní Sandwichovy ostrovy.
Území Argentiny bylo kulturně silně ovlivněnošpanělskou kolonizací, která začala v16. století, ale i následnými vlnami migrace z Evropy, obzvláště zItálie. První státní útvar v současných hranicích se nazývalMístokrálovství Río de la Plata, vznikl roku 1776, ale byl stále územím koloniálním. V letech 1810–1818 proběhlaválka za nezávislost, v níž Argentinci zvítězili. Následovala všakobčanská válka, takže nový stát byl ustaven až roku 1861. Následoval prudký rozvoj a na počátku20. stoletíbyla Argentina sedmou nejbohatší zemí světa.Ve 30. letech však přišel hospodářský rozvrat následovaný politickým chaosem. Výsledkem bylo dlouhé období diktátorských režimů vojenského typu, nejznámějším a nejúspěšnějším z těchto diktátorů bylJuan Perón. Jeho ideologie tzv.perónismuse stala významným rysem argentinského politického systému a hlásí se k ní i řada demokratických politiků současnosti. Éra diktátorských vlád, doprovázená řadou násilností (tzv.špinavá válka), skončila roku 1983. Od té doby je Argentinademokracií.
Jméno země je vlastněadjektivumodvozené odlatinskéhoslovaargentum(„stříbro“). Má původ v událostech nezdařené výpravy (1515/16)portugalskéhomořeplavce vešpanělskýchslužbáchJuana Díaze de Solís, který na východním pobřeží Jižní Ameriky objevil ohromnýestuárLa Mar Dulce(„Sladké moře“), kde však byl po přistání s částí posádky zabit domorodci.Zbytek výpravy se rozhodl vrátit doEvropy, ale cestou jedna z lodí ztroskotala na pobřeží dnešníBrazílie. Vůdce skupinky ztroskotanců, PortugalecAlejo Garcíase dokázal spřátelit s místními Indiány a o osm let později (1524) vedl evropsko-indiánskou výpravu za mytickým „Bílým králem“, který podle indiánských pověstí měl sídlit ve „Stříbrných horách“ (španělskySierra de la Plata) a oplývat nesmírným množstvím drahých kovů.Garcíova výprava přešla kontinent směrem na západ, vhoráchnarazila naInckou říši, s jejímiž obránci se střetla a podařilo se jí naloupit stříbrné poklady; byť byl García na zpáteční cestě zabit, pověst i materiální důkazy se donesly k sluchu dalších evropských objevitelů. Tak se v letech1526–1548uskutečnilo několik výprav ve snaze najít ty legendární Stříbrné hory, a protože všechny tyto výpravy měly počátek v oblasti La Mar Dulce, bylo tedy přejmenováno naRío de la Plata(„Stříbrná řeka“) a kraj okolo něj na Stříbrnou zemi – ačkoliv vytoužená hora plná stříbra byla nakonec (1545) nalezena až vPotosí, na území dnešní Bolívie…
Poprvé je jméno „Stříbrná země“ doloženo v latinském tvaru v 50. letech16. stoletíjakoTerra Argentea; od počátku17. stoletíse pak objevuje jeho španělský ekvivalentTierra Argentina, v následujících staletích ovšem psaný surčitým členemjakoLa Argentina. Po vzniku samostatného státu se od roku1831toto adjektivum stalo součástí politického jména (Confederación Argentina,República Argentina), ale teprve v průběhu 1. poloviny20. stoletíse ustálila i současná krátká podoba jména geografického.
Do Jižní Ameriky se člověk moderního typu dostal patrně již před 30 000 lety, jak ukazují objevy z 20. let 21. století.
Před příchodem Evropanů žily v severozápadní oblastiAndvýznamné kulturní národy, které se živilyzemědělstvím,žďářily, vyrábělykeramikua obývaly sídliště podobná městům (Čarrúaové,Guaraníové). Vedle nich žily roztroušeny po celém území vyspělé lovecké kmeny jakoPuelčové,Teuelčové,TobovéneboVičiové. Na jihu přebývala primitivnější společenstvísběračů a lovců(Selknamové,Jaganové).Diagutovérozvinuli obchodnickou kulturu. Zejména jimi obývanou oblast na severozápadě dnešní Argentiny obsadili kolem roku1480Inkové.
Prvním Evropanem, který přistál u argentinských břehů, byl roku 1502Amerigo Vespucci. V roce1516přistála u ústíLa Platyšpanělsko-portugalská výprava Solísova (viz výše). Proti proudu Río de la Plata se k průzkumu vnitrozemí vydal v letech 1527–29Sebastiano Caboto,Benátčanve španělských službách. V roce 1536Pedro de Mendozazaložil malou osadu, kterou nazvalBuenos Aires, byla však nadlouho opuštěna v roce 1541.Znovu ji objevil a oživil ažJuan de Garayroku 1580. Ten roku 1573 založil rovněž městoSanta Fe.Francisco de Aguirrezaložil v roce 1553Santiago del Estero.Mendozabyla založena v roce 1561.San Juano rok později.San Miguel de Tucumánv roce 1565. Roku 1573Jerónimo Luis de CabrerazaložilCórdobu.San Luisbylo založeno v roce 1596.
Nejprve patřilo území Argentiny ke španělskémumístokrálovství Peru. Od roku1536Španělékolonizovali území a původní obyvateleArakuánceaPatagoncetéměř vyhubili. Roku1776bylo zřízenomístokrálovství Río de la Plata, které zahrnovalo území Argentiny,Bolívie,ParaguayeaUruguaye. Hlavním městem místokrálovství bylo Buenos Aires.
Hlavní město se v letech 1806 a 1807 neúspěšně pokusili dobýt Britové.Místní Argentinci, vedeni generály jakoCornelio SaavedraneboManuel Belgrano, tyto invaze odrazili sami, neboť španělská vojska byla zaneprázdněnanapoleonskými válkami. To výrazně přispělo k sebevědomí kolonie a vzniku moderního argentinského nacionalismu.Brzy přišly i požadavky na samostatnost. DosazeníJosefa Bonapartana španělský trůn se stalo záminkou k sesazení místokrále (tzv. Květnová revoluce;Revolución de Mayo). Moci se 25. května ujala místní vláda (tzv.Primera Junta).Tento den je dnes v Argentině slaven jakoDen nezávislosti.Začala jím takéargentinská válka za nezávislost. 9. července 1816 kongres v Tucumánu přijal Deklaraci nezávislosti. Vznikl tak nový stát s republikánským zřízením zvaný zpočátkuSpojené provincie Río de la Plata. Válka však pokračovala ještě dva roky. Úspěch na bojišti zajistili zejména generál Belgrano aJosé de San Martín.
Roku 1819 byla přijata centralistická ústava, která byla brzy zrušena federalisty. Spor mezi centralisty a federalisty byl pak ústřední zápletkou raných dějin státu, podobně jako u většiny dalších postkoloniálních jihoamerických států.Občanská válka mezi centralisty a federalisty trvala až do roku 1831, kdy federalisté zvítězili a byla vyhlášenaArgentinská konfederace. Do jejího čela se postavilcaudilloJuan Manuel de Rosas. Ten byl roku 1852 svržen jiným caudillemJusto José de Urquizou. Jako nový prezident Konfederace Urquiza schválil roku 1853 novou ústavu. Ta se nelíbila nejdůležitější provincii konfederace, která se odtrhla a vznikl samostatný stát Buenos Aires (tzv. zářijová revoluce).Stát Buenos Aires pak vyhlásil válku zbytku Konfederace a roku 1861 porazil pod vedenímBartolomé MitrehoUrquizovy konfederační síly vbitvě u Pavónu.Vítězství Buenos Aires vedlo k zániku Konfederace, znovusjednocení země pod vládou liberálů z hlavního města a větší centralizaci.
Mitre se stal novým prezidentem, prosazoval zejménaliberálnípolitiku.Vlády Mitreho (1862–1868) a jeho dvou nástupcůDominga Faustina Sarmienty(1868–1874) aNicoláse Avellanedy(1874–1880) položily základy moderního argentinského státu.
Argentina se zúčastnila po boku Brazílie a Uruguayeparaguayské války, při níž v roce 1870 zabrala regionMisionesa část regionuChaco.
Od 80. let 19. století, počínaje vládouJulia Argentino Rocy(1880–1886, 1898–1904), začaly argentinské vlády masivně podporovat přistěhovalectví do země, nejvíce na kontinentu poSpojených státech. To vedlo k přerodu argentinské společnosti a ekonomiky. V letech 1870 až 1910 vzrostla argentinská populace pětinásobně a ekonomika patnáctinásobně.Argentina se zařadila mezi pět největších světových vývozců, zejménapšenice. Díky novému veřejnému, povinnému, bezplatnému asekulárnímuvzdělávacímu systému segramotnostrychle zvýšila z 22 % na 65 %, tedy na úroveň, jakou dosáhla většina latinskoamerických národů až o padesát let později.  Argentina se v roce 1908 stala sedmou nejbohatší zemí na světě (poŠvýcarsku,Novém Zélandu,Austrálii, Spojených státech,Spojeném královstvíaBelgii).Argentinský příjem na hlavu byl na konci 19. století o 70 % vyšší než vItálii, o 90 % vyšší než veŠpanělsku, o 180 % vyšší než vJaponskua o 400 % vyšší než vBrazílii. Konec 19. a začátek 20. století je tak někdy nazýván zlatým věkem Argentiny.
Mezi léty 1878 až 1884 došlo k tzv. dobytí pouště.Pomocí provokování neustálých konfrontací s domorodci si argentinská vláda přivlastňovala domorodá území, čímž se argentinské území ztrojnásobilo. V roce1880byla přičleněnaPatagonie.
V roce 1912 prezidentRoque Sáenz Peñauzákonil všeobecné volební právo (pro muže). To dostalo k mociHipólito Yrigoyenaa jehoRadikální občanskou unii, se socialistickými prvky v programu (dodnes je tato strana součástí argentinského politického systému a reprezentujesociálnědemokratickýproud).Yrigoyen prosadil řadu sociálních reforem, rozšířil pomoc malým farmám a podnikům a zvolil neutralitu Argentiny vprvní světové válce.V roce 1930 byl zbaven moci armádou vedenouJosé Félixem Uriburu. Zlaté časy Argentiny tím definitivně skončily.
Velkou hospodářskou krizína konci 20. let20. stoletískončila doba velkého rozkvětu argentinské ekonomiky. V následujících letech převzali vládu konzervativní vlastníci půdy a vojenské kruhy a v čele státu se střídaly civilní vlády s vojenskými. Argentina zůstala neutrální běhemdruhé světové války. Pod tlakem Spojených států později mocnostemOsyválku vyhlásila, ovšem až 27. března 1945, zhruba měsíc před koncem války.Po porážceTřetí říšeuteklo do Argentiny mnoho nacistických pohlavárů, např.Adolf EichmannneboJosef Mengele.
Během diktaturyArturo Rawsonabyl sekretářem vládního odboru práce (budoucího ministerstva) jmenován relativně neznámý vojenský plukovníkJuan Perón. Rychle se mu podařilo vyšplhat po politickém žebříčku a v roce 1944 byl jmenován ministrem obrany. Konkurenční frakce v armádě a konzervativním táboře ho vnímaly jako politickou hrozbu. Byl proto donucen v roce 1945 rezignovat a o několik dní později byl zatčen. Brzy byl ale propuštěn pod rostoucím tlakem své strany a několika spojeneckých odborů. Záhy, roku 1946, se stal prezidentem za labouristy, po jejich drtivém vítězství ve volbách v roce 1946. Perón stranu později přejmenoval naJusticialistickoua učinil z ní nejmocnější a nejvlivnější stranu v argentinské historii, která se však brzy rozštěpila na pravicovou a levicovou frakci, jež spolu zápasily.
Perón byl označován za reformistu, ale ipopulistu. Za sociálního demagoga i sympatizanta kfašismu. Po něm získala jméno politikaperonismu, která se v praxi projevovala rozsáhlýmznárodňováním, podporou odborů, snahou o zlepšení sociálního postavení a rozšíření politických práv dělníků i nejchudších venkovanů,protekcionismem, posilováním prezidentské autority aantiklerikalismem(v roce1955argentinskou vláduexkomunikovalpapežPius XII.).Perón také roku 1947 prosadil volební právo pro ženy. Všichni političtí oponenti či potenciální rivalové však byli vystaveni hrozbám, fyzickému násilí a obtěžování. Ze škol nechal Perón vyhodit 2000 profesorů a studentů. Ovládl všechny odborové svazy, a když se někdo vzepřel, jako odborový vůdceCipriano Reyes, byl zatčen a mučen.
Perónzastával úřad prezidenta republiky pro funkční období1946–1952a 1952–1958. Nicméně sílící bouře a neúspěchy ekonomiky, které jeho vládu v padesátých letech provázely, nakonec vedly k tomu, že se na pozvánígenerála Frankaroku1955uchýlil do madridského exilu. Následně čelila Argentina stupňující se politické krizi, provázené vojenskými puči a vlnou terorismu.Chaos vrcholil v roce1970. Nakonec se Juan Domingo Perón vrátil z exilu a stal se roku1973potřetí prezidentem Argentiny, kteréžto funkční období ukončila hnednásledujícího rokujeho smrt.
Po Perónově smrti svrhly23. března1976vojenské kruhy vládu formálně vedenou jeho manželkou Isabelitou Maríou Estelou (faktickou moc měl v rukouJosé López Rega). Okamžitě poté zahájily tzv.špinavou válku(Guerra Sucia) proti svým odpůrcům; reagovaly tak na vzestup politického násilí, ke kterému výrazně přispěly ozbrojené formace peronistické levice – tzv.Montoneros.
Vojenská junta, za podporyUSA(ministr zahraničíHenry Kissinger) a s počátečním souhlasem vlivné katolické církve, zahájila proces tzv.národní reorganizace(Proceso de Reorganización Nacional), často zvaný jenProceso, jehož cílem bylo argentinskou společnost kombinacíneoliberálníchekonomických reforem a brutální represe atomizovat a depolitizovat. Během vlády vojenské junty a tzv.operace Kondorzmizely beze stopy tisíce občanů.
Vláda vojenské junty se ovšem potýkala se špatnou vnitropolitickou i ekonomickou situací. Aby odvrátila pozornost od vnitřních problémů a upevnila své postavení, zahájilaválku o Falklandy, Argentinci nazývané Malvíny. Vláda se domnívala, že vítězství, které by jí pomohlo upevnit pozici v zemi, bude rychlé. Neočekávala výraznější reakci ze strany Británie kvůli malému, Británii značně vzdálenému území. Britská premiérkaMargaret Thatcherovávšak na útok Argentiny zareagovala nekompromisním protiútokem, který pohřbil myšlenku rychlého a snadného vítězství Argentiny. Porážka v této krátké válce sVelkou Britániíofalklandské souostrovív dubnu1982jen uspíšila pád vojenskéjunty.
V říjnu1983se po dlouhé době opět konaly svobodné prezidentské volby, jejichž vítězem se stal civilista a odpůrcejuntyRaúl Alfonsín. Během demokratizačního procesu se dostávaly na světlo mocenské prostředky vojenské vlády: mučení, vraždy, masové popravy, tzv.lety smrti(vuelos de la muerte– shazování živých lidí z vojenských letadel doAtlantiku) a strategie mizení lidí (tzv.desaparecidos), kterým podle oficiální zprávy o porušování lidských práv za vojenské diktaturyNuncá más(„Nikdy víc“) padlo za oběť kolem 30 000 Argentinců. Jen samotné „lety smrti“ si vyžádaly 4000 obětí. Několik hlavních představitelů vojenského režimu bylo v roce1985odsouzeno k dlouholetému vězení. PrezidentAlfonsínbyl nakonec pod tlakem armády nucen dvěma spornými zákony (Punto finalaLey de obediencia débita) vyšetřování zločinů vojenského režimu výrazně omezit. Také jeho nástupce, peronistaCarlos Menemomilostnil řadu odsouzených důstojníků. Znovu stíhání zločinů uvedl do pohybu prezidentNéstor Kirchner, někdejší stoupenecperonistické levice(vládl v letech2003–2007), a pokračovala v něm i prezidentkaCristina Fernández de Kirchner(mezi roky 2007 a 2015).
Menempřišel v 90. letech s typickými reformami této éry: redukce státní správy, snížení inflace, pevný směnný kurz, obchodníderegulace,privatizacea odstraňování protekcionistických bariér.Dosáhly jistých úspěchů, ale nakonec vyústily v souvislosti s ekonomickou krizí v některých zemíchLatinské AmerikyaAsiev hlubokou finanční krizi, k níž přispělo odhalení několika korupčních afér i rostoucí nezaměstnanost, a která zapříčinila dvouletou politickou nestabilitu (v letech2001–2003se v úřadu vystřídali čtyři prezidenti).Krizi ukončil nástup Kirchnera, který vsadil naneokeynesiánskouhospodářskou politiku. Dosáhl fiskálních přebytků a rychlého růstu HDP. Splatil též státní dluhy uMezinárodního měnového fondu. Na jeho politiku se snažila navázat jeho manželka Cristina, ale neúspěšně. Co naopak reálně navázala byly dobré vztahy se zeměmi s pochybnými výsledky v oblasti lidských práv, včetněVenezuely,ÍránuaKuby. Naopak vztahy se Spojenými státy učinila velmi napjaté. Také v ekonomické oblasti přestal kirchnerismus fungovat. Vzrostlainflacea rozpočty začaly být deficitní. To vedlo ke zvolení středopravicového kandidátaMauricia Macrihov roce 2015.Macri se stal prvním demokraticky zvoleným neperonistickým prezidentem od roku 1916, kterému se podařilo dokončit své funkční období, aniž by byl svržen. Pokus o zotavení ekonomiky však nevyšel. Inflace dosáhla 240 procent a po rozpočtových škrtech přišel i dramatický nárůst chudoby. K moci se tak vrátili v roce 2019 peronisté, konkrétněAlberto Fernández(s Cristinou de Kirchner jako viceprezidentkou).
Argentinská vlajka je tvořena listem o poměru stran 5:8 nebo 9:14 se třemi vodorovnými pruhy: bledě modrým, bílým a bledě modrým. Ve středu bílého pruhu je umístěno žluté slunce s 32 paprsky
Argentinský státní znak je tvořen modrobílým oválem, na kterém jsou spojené ruce, za nimi tyč s červenoufrygickou čapkou. Ovál je lemovánvavřínovým věncem, převázaný v dolní části modrou stuhou. Nad oválem (za věncem) je zlaté Slunce.
Argentinská hymna je část (první sloka, refrén a poslední sloka) monumentální písněHimno Nacional Argentino(českyArgentinská národní hymna). Autorem hudby je Blas Parera, slova napsal Vicente López y Planes.
Argentina je součástí regionuCono Sur. Zemi lze rozdělit zhruba do tří částí: úrodné pampy v severní polovině země, rovinyPatagonietáhnoucí se od jižní poloviny až kOhňové zemi(Tierra de Fuego) a horské masivyAndna západě na hranicích sChile. Nejvyšší hora And a celé západní polokoule,Aconcagua, leží právě v Argentině (6961m n. m.). Pozoruhodné je, že okolní vrcholy převyšuje o 1000 metrů. Do severních provinciíSalta,Formosa,Chaco,Santiago del EsteroaSanta Fézasahuje zParaguayerozsáhlá planinaGran Chaco. Argentina si formálně nárokuje ičást území Antarktidy(tzv.Argentinská Antarktida) a několik souostroví v jižním Atlantiku, kde panuje arktické a subarktické podnebí. Území Argentiny je z 10,7 % pokrytolesními porosty,zemědělská půdazaujímá 53 % rozlohy státu.
Mezi hlavní řeky patříParaguay,Bermejo,Colorado,Uruguaya největší řekaParaná. Klima je na většině území mírné.
Největšími argentinskými městy jsouBuenos Aires(3 043 400, s aglomerací, tzv.Gran Buenos Aires, 11 miliónů),Córdoba(1 208 700),Rosario(1 119 000),Mendoza(773 100),La Plata(643 000).
Extrémní rozdíly:
Argentina patří k zemím s největšíbiologickou diverzitouna světě. Jejích 375 druhůsavců, které ji obývají, ji řadí na 12. místo na světě. 1038 zaznamenaných druhůptákůna místo čtrnácté. 338 druhůplazůna 16. místo.Pampa, typická argentinská krajina, nemá příliš stromů, ale specifické složení půdy v ní, s hlubokou organickou vrstvou, z Argentiny činí jednu z nejúrodnějších zemí na světě. Argentina má 35národních parků.
Argentinská ústavaz roku1853, revidovaná roku1994, rozděluje moc na výkonnou, zákonodárnou a soudní, a to na národní a regionální úrovni. Prezident a viceprezident jsou voleni přímo na dobu 4 let. Oba mohou být zvoleni pouze na dvě po sobě následující volební období. Prezident jmenuje vládu, je tak zároveň předsedou vlády. Dodatkem ústavy z roku 1994 byla nově zřízena funkcepředsedy kabinetu ministrů(Jefe de Gabinete de Ministros de la Nación Argentina), který je jmenován prezidentem, ale nenípředsedou vládya může být odvolánvyslovením nedůvěryabsolutní většinou v obou komorách parlamentu.
Argentinský parlament má dvě komory: Sněmovnu poslanců s 257 členy a senát se 72 členy. Od roku2001jsou senátoři voleni přímo, za každou provincii tři. Volební období senátorů trvá 6 let. Jedna třetina senátu je obměňována každé 2 roky. Sněmovna poslanců je volena přímo na 4 rokypoměrným systémem. Každé dva roky je obměňována polovina sněmovny.
Od prosince 2023 je prezidentemJavier Milei, opírající se o koalici stranLa Libertad Avanza.
V letech 1930 až 1976 ozbrojené síly v Argentině svrhly šest vlád a v zemi se střídala období demokracie (1912–1930, 1946–1955 a 1973–1976) s obdobími omezené demokracie a vojenské vlády. Po roce 1983 byla v Argentině obnovena plná demokracie. Ač čelí řadě potíží, bývá hodnocena jako robustnější než v jiných latinskoamerických zemích.
23provincií(provincia, pl.provincias) a 1federální distrikt(Ciudad Autónoma de Buenos Aires):
Argentina využívá velkého přírodního bohatství, hodně gramotné populace, hospodářství zaměřeného na vývoz a diverzifikovaného průmyslu.
Od 70. let si země vytvořila velké dluhy a mezi lety1989a1991vzrostlainflaceněkdy až na 200 % za měsíc. V rámci boje s ekonomickou krizí se vláda vydala na cestu liberalizace obchodu, deregulace aprivatizace. V roce1991zavedla radikální peněžní reformy, které spojily peso s americkýmdolarem.
Počáteční úspěchy v omezeníinflacea nastolení růstuHDPvystřídalo opětovné zhoršení situace od roku1999kvůli ekonomickým krizím vMexiku,Asii,RuskuaBrazílii. Vláda zvyšovala daně a snižovala výdaje rozpočtu, aby omezovala deficit.
Ekonomická situace se dále zhoršovala v roce2001. Pokusy vlády o nulový deficit, stabilizaci bankovního systému a nastolení ekonomického růstu se ukázaly nedostačujícími.21. prosincebyl prezident De La Rua zbaven moci po nepokojích střední třídy; sněmovna zvolila Eduarda Duhaldeho za dočasnou hlavu státu. Duhalde se setkal se zástupciMMF, aby vyjednal další půjčku 20 miliard dolarů, ale ta nestačila. Spojení pesa s dolarem bylo opuštěno v lednu2002a v únoru se kurz pesa vzdálil od dolaru.
23. prosince2001vyhlásil prozatímní prezident moratorium na dluhy. V letech 2010 až 2012 se odehrávají spory Argentiny s Mezinárodním měnovým fondem, jejichž poslední fáze dostala název Válka dvou Kristýn (podle prezidentky Cristiny Kirchner a šéfky MMF Christine Lagarde). Jde o spor o monetární suverenitu Argentiny a o souboj keynesiánského a neoliberálního přístupu.
V letech 2010–2011 činil HDP Argentiny v přepočtu na kupní sílu na hlavu 17 660 USD, což ji stavělo přibližně na úroveňChorvatska,LitvyneboLotyšska.
Argentina disponuje ze všech států Jižní Ameriky nejrozvinutějším jaderným programem. Vývoj jaderných technologií navíc probíhá bez výrazné podpory zahraničních subjektů, vlastní koncept velkého reaktoru ovšem Argentina nemá. První výzkumný reaktor byl spuštěn v roce 1957 a první komerční reaktor (elektrárna Atucha I) následoval v roce 1974. Jedná se o těžkovodní reaktor (PHWR) od korporaceSiemens. Embalse, druhá jaderná elektrárna je vybavena těžkovodním reaktorem (PHWR) kanadské společnosti CANDU. Navíc byly argentinské jaderné technologie využity v jiných zemích – například vPeru,AlžírskuaEgyptě. Argentina se vzdala možnosti vyrábět jaderné zbraně, přestože již od roku 1983 disponuje potřebnými technologiemi. Argentina je členem Rady guvernérů Mezinárodní organizace pro atomovou energii (MAAE).
V poslední době se argentinský jaderný výzkum specializuje na nízkokapacitní reaktory. Tato technologie není v jiných zemích příliš rozvíjena. Pouze USA mají podobný program, ovšem Argentina je výrazně napřed a tak v případě úspěchu může ovládnout značnou část trhu. V roce 2011 byly zahájeny práce na demonstračním projektu CAREM. Tento reaktor měl výkon 25 MW a původně (od roku 1980) byl vyvíjen pro jaderné ponorky. Palivem jeuranobohacený na 3,4 % a reaktor pracuje na tlakovodním principu (PWR). Velký důraz je kladen na využití pasivních bezpečnostních prvků.
Demonstrační elektrárna bude stát na severu země v provincii Formosa. Časem se má výkon systému zvýšit na 300 MW. Předpokládaná cena prototypu je asi 350 milionů dolarů, u případných sériových výrobků se zřejmě sníží na 200 milionů.
Argentina měla podle sčítání v roce 2001 asi 36 260 130 obyvatel; to odpovídá hustotě asi 13 obyvatel/km². Podle sčítání z roku 2010 to bylo 40 091 359 obyvatel.
Přibližně 87 % obyvatel žije ve městech s více než 2 000 obyvateli, z čehož 11,5 milionu připadá na aglomeraciGran Buenos Aires, která má hustotu obyvatelstva asi 2 989 obyvatel/km².
Město a celá provincieBuenos Airesmají celkem 16,6 milionu, provincieCórdobaaSanta Fekaždá asi 3 miliony obyvatel, čili v těchto třech, v centrální části země ležících provinciích, žije více než 60 % obyvatel země.
Zbývající, vzdálenější části země jsou osídleny naproti tomu velmi řídce, především na suchém jihu, kde připadají na kilometr čtvereční pouze asi tři obyvatelé.
Stejně jako v jiných nově osídlených oblastech, jako je napříkladUSA,Kanada,Austrálie,Nový Zéland,BrazílieaUruguayse má za to, že je Argentina zemí přistěhovalců.V průběhu 18. a zejména 19. století byla Argentina zemí s druhou největší imigrační vlnou na světě, s 6,6 miliony, poUSA(množství přistěhovalců asi 27 milionů) a před zeměmi jako je Kanada, Brazílie a Austrálie.
Pozoruhodné je, že se v té době populace každé dvě desetiletí zdvojnásobila. Tento názor přežil ve rčeníLos Argentinos descienden de los Barcos(Argentinci pocházejí z lodí). Proto většina Argentinců pochází z velké imigrační vlny do Argentiny z let 1850 až 1955)a velká většina těchto přistěhovalců pochází z různých evropských zemí. Většina z nich přišla zItálieaŠpanělska.Většina Argentinců pochází z několika evropských etnických skupin. Převažuje italská většina (55 % Argentinců máitalskýpůvod), následuješpanělskámenšina. Odhaduje se, že asi 17 % populace máfrancouzskýpůvod,a asi 8 %německý.
Argentina je také domovem pro významnou populaciArabůči lidí s částečným arabským původem, většinou zeSýrieaLibanonu(v Argentině jsou považovány zabělochy, podobně jako při sčítání lidu vUSA). Asijská populace tvoří zhruba 180 000 lidí, z nichž je většinačínskéhoakorejskéhopůvodu. Dále tu existuje významnájaponskákomunita, jejíž původ sahá do počátku 20. století.
Studie provedená argentinským genetikem Danielem Corachech na 218 jedincích v roce 2010 zjistila, že se genetická mapa Argentinců skládá ze 79 % z různých Evropanů, především italského a španělského původu, 18 % z různých domorodých etnik a 4,3 % z afrických etnických skupin. 63,6 % lidí z testované skupiny mělo přinejmenším jednoho domorodého předka.
Přes 90 % obyvatel se hlásí kekřesťanství, které je také státním náboženstvím.
Z toho 93 % katolíci, vč. východních katolíků:
1)arménští katolíci: Eparchie sv. Řehoře z Nareku v Buenos Aires, vznikla 1989, 2015 – 16 600 věřících, 2014 – 16 350, 2010 i 2000 – 16 000,
2)maronité: Eparchie sv. Šarbela v Buenos Aires, vznikla 1990, 2015 – 720 000 věřících, počet narůstá – 2014 – 713 000, 2010 i 2000 – 700 000,
3) řeckokatolíci-melchité: Apoštolský exarchát v A., Cordoba, vznikl 2002, 2015 – 310 700 věřících, počet narůstá, 2014 – 305 400, 2010 – 300 000.
Další 1 % jsouprotestanti. Dále jsou tam i další křesťané arabského původu, vč. pravoslavných. Z křesťanské rodiny syrsko-arménského původu pochází i bývalý prezident Carlos Saúl Menem. Minoritu, asi 2%, tvoří muslimové.
Argentinská kultura je poznamenána mnohonárodnostním a multikulturním charakterem obyvatel, silnými projevysynkretismua kladného hodnocenípokrokuamodernity. Je typická též dvojím pocitem sounáležitosti: s evropskou i latinskoamerickou kulturou. Mexický básníkOctavio Pazjednou v nadsázce řekl, že „Argentinci jsou Italové, kteří mluví španělsky a myslí si, že jsou Francouzi“.
Nejslavnějším argentinským spisovatelem všech dob jeJorge Luis Borges, který je řazen k literatuře fantastické, nebo bývá považován za vrcholného představitelemagického realismu, jenž je nejvýraznějším jihoamerickým kulturním fenoménem 20. století.Roku 1976 obdržel BorgesCervantesovu cenu, nejprestižnější ocenění pro španělskojazyčné spisovatele, a to jakožto první Argentinec. Druhým se stal v roce 1984Ernesto Sábato, jenž proslul zejména svýmiesejia románemTunel, dávaným do souvislosti sexistencialismemapsychoanalýzou.V roce 1990 si pro tuto cenu přišelAdolfo Bioy Casares, blízký Borgesův přítel a představitelsci-fi(zejm.Morelův vynález).Dosud posledním oceněným Argentincem jeJuan Gelman(2007), jehož velkým tématem se stalexil, k němuž byl donucen politickými okolnostmi, a věnoval se také tématu dětí odebraných svým rodičům běhemšpinavé války.
Neméně významným autorem byl však iJulio Cortázar, který je spolu s Borgesem a Casaresem často označován za zakladatele nové jihoamerické fantastické literatury a iniciátora „jihoamerického kulturního boomu“ v 2. polovině 20. století.Do jejich okruhu patřila i spisovatelkaVictoria Ocampová, zakladatelka a vydavatelka slavného literárního časopisuSur.Stejně jako její sestraSilvina Ocampová. ProzaikManuel Puiganalyzoval především vlivpopulární kulturya šoubyznysu na společnost.Ricardo Güiraldesse zapsal do dějin argentinské literatury zejména románem ze životagaučůDon Segundo Sombra.
K nejvýraznějším představitelům argentinské poezie patřiliJosé Hernández,Alfonsina Storniová,Leopoldo LugonesaAlejandra Pizarniková. Hernández proslul národním eposemMartín Fierro.Knihami pro dětise proslavilaMaría Elena Walshová.
Hudební skladatelGustavo SantaolallazískalOscaraza hudbu k filmůmZkrocená horaaBabel.Luis Bacalovzískal stejné ocenění roku 1996.Lalo Schifrinje autorem proslulého hudebního motivu ze seriáluMission: Impossible.O originální spojení divadla a hudby se pokoušelMauricio Kagel.K významným klasickým skladatelům patří iAlberto Ginastera,Ariel RamírezčiErich Kleiber.
Slavnou klavíristkou se stalaMartha Argerichová, dirigentem pakDaniel Barenboim. Na polijazzovéhudby se prosadilGato Barbieri, vefolkuFacundo Cabral,Mercedes SosačiAtahualpa Yupanqui, vrockuGustavo Cerati, vopeřetenorJosé Cura.
Nejznámějším argentinským tancem je pravděpodobnětango. Je to taneční a hudební styl, který se zrodil na předměstí Buenos Aires, je silně spojen s Argentinou a Uruguayí, nejvíce však s argentinským hlavním městem. Titul krále tanga je připisovánCarlosi Gardelovi.Mistry tanga jsou takéÁstor Piazzolla,Aníbal TroiloneboOsvaldo Pugliese. Tzv. elektrotango přinesla skupinaGotan Project. Argentinský folklor se sbírá většinou z oblastí ve vnitrozemí. Z folklóru vycházejí styly jako zambas, cuecas, chacarerar,chamarritas, chamamés nebo malambo.
MalířkaLeonor Finiovápřispěla k rozvojisurrealismu. K němu nějaký čas náležel iAntonio Berni. Proslulým kreslířem a karikaturistou bylQuino, který se proslavil komiksemMafalda.Významným avantgardním sochařem bylLucio Fontana.
ArchitektCésar Pellise proslavil výškovými stavbami, jako jsouPetronas TowersvKuala Lumpur, neboCarnegie Hall TowervNew Yorku.
Velkým filmovým provokatérem je režisérGaspar Noé, na festivalech jsou ceněny filmyLucrecie Martelové. Argentina si odnesla dvaOscary za nejlepší cizojazyčný film, roku 1985 ho získal režisérLuis Puenzo, v roce 2009Juan José Campanella.K hereckým hvězdám latinské Ameriky patřila v minulostiLibertad LamarqueováčiNorma Aleandrová, v současnosti napříkladMartina StoesselováneboBérénice Bejová, držitelkaCésaraza rok 2012 a ceny pro nejlepší herečku nafestivalu v Cannesroku 2013.
Mezi základní pilíře argentinské kuchyně patříhovězí masoaryby. Argentinci spotřebují nejvíce červeného masa na světě.Mezi jeho populární úpravy patřígrilování, zejména jeho specifická argentinská verze zvanáasado.
K nejoblíbenějším jídlům patřísteak, plněné taštičkyempanada, omáčka z jemně nasekanépetrželky, mletéhočesneku,olivového oleje,oreganaa z červeného vinnéhooctazvanáchimichurrinebo řízku podobnámilanesa.
Argentina je rozmanitá země, takže některé oblasti se vyznačují gastronomickými specifiky. Tradiční kuchyní kmene Guaraní je ovlivněna zejména oblastArgentinského meziříčí. Typickým jídlem zde jechipá, chléb zmaniokua sýra. V Patagonii je místní specialitou zasecuranto, kotlík z masa a mořských plodů, připravovaný na horkém kameni.
Rozvinuté je argentinskévinařství, mezi nejpěstovanější odrůdy vína patříSyrahaMalbec.Specifickým argentinským nápojem jematé, obsahujekofeina vyrábí se z lístkůcesmíny paraguayské.
K oblíbenýmdezertůmpatřídulce de leche, alfajornebosopaipilla.
Samotní Argentinci za svůj národní sport považují pro Evropany celkem neznámépato(v doslovném překladu „kachna“).Hrají dvě mužstva jezdců na koních, často mezi sousedními ranči, a vítězí družstvo, které dopraví svoji kachnu do soupeřova sídla. V roce 1941 byla založena argentinská federace tohoto sportu, v roce 1953 pak byl prohlášen za sport národní.
Největší popularitě se ovšem těšífotbal.Argentinská fotbalová reprezentacese zúčastnila osmnácti z jednadvaceti fotbalovýchsvětových mistrovství, třikrát jej dokonce vyhrála, v roce1978na domácí půdě, roku1986v Mexiku - s pověstným Maradonovým gólem rukou, kterým vyřadila Anglii a roku2022v Kataru. Kromě toho třikrát došla do finále (1930v Uruguayi,1990v Itálii a2014v Brazílii). Dvakrát také Argentinci kralovalifotbalovému turnaji olympijských her(2004v Aténách,2008v Pekingu) a celkem šestnáctkrát ovládli turnajCopa América(1921,1925,1927,1929,1937,1941,1945,1946,1947,1955,1957,1959,1991,1993,2021, 2024). Za nejlepší argentinské fotbalisty historie jsou považováni nejlepší střelec argentinské ligy všech dobÁngel Labruna, brankář-inovátorAmadeo Carrizo, držiteléZlatého míčeAlfredo di StéfanoaOmar Sivori, brankář mistrů světa z roku 1978Ubaldo Fillol, nejlepší střelec mistrovství světa roku 1978Mario Kempes, čtyřnásobný vítězPoháru osvoboditelůRicardo Bochini, hlavní tahoun týmu světových šampionů z roku 1986Diego Armando Maradona, dvojnásobný mistr světaDaniel Passarella,Gabriel Batistuta,Hernán Crespo, trojnásobnýfotbalista roku Jižní AmerikyCarlos Tévez,Javier Zanettia v posledních letechSergio Agüero,Ángel Di Maríaa předevšímLionel Messi, jedna z největších hvězd dějin sportu: čtyřnásobný vítězLigy mistrů UEFA, vicemistr světa z roku 2014, mistr světa z roku 2022, olympijský vítěz z roku 2008, osmkrát vyhlášen nejlepším fotbalistou světa, nejlepší střelecargentinské reprezentaceašpanělské ligyv historii, druhý nejlepší střelec Ligy mistrů. Nezřídka bývá označován za nejlepšího fotbalistu všech dob.
Více než třicet argentinských boxerů již dosáhlo na světové tituly, mimoto získali dalších sedm zlatých olympijských medailí, sedm stříbrných a deset bronzových.Carlos Monzóndržel titul profesionálního mistra světa ve střední váze sedm let.Luciana Aymarovávyhrála osmkrát anketu o nejlepšípozemní hokejistkusvěta, což je rekord. Do síně slávy Mezinárodní volejbalové federace byl uvedenHugo Conte.
Svou bohatou minulost má v Argentině takébasketbal, vždyť se Argentinci stali v roce 1950 i mistry světa. V 60. a 70. letech však popularita košíkové upadala. Zašlou slávu jí vrátilo až založení Národní ligy (Liga Nacional de Básquet) v roce 1984. Dalším impulsem byl první argentinský basketbalista vNBA,Manu Ginóbili. Kromě titulu mistrů světa se jihoamerická země může pochlubit finálovou účastí na MS 2002 v Indianapolis, čtvrtým místem z Japonska 2006 a zlatou medailí z athénské olympiády, která je ceněna nejvýše.Oscar FurlongaRicardo Gonzálezjsou členy síně slávyMezinárodní basketbalové federace.
Hlavními hvězdami argentinského tenisu jsouGuillermo Vilas(vítězAustralian Open,PařížeiUS Open) aGabriela Sabatini(vítězka US Open 1990). Úspěšnými reprezentanty Argentiny v tenise jsou téžDavid Nalbandian(vítěz Turnaje mistrů z roku 2005),Juan Martín del Potro(vítězUS Open 2009),Gastón Gaudio(vítězRoland Garros 2004)a také argentinští debloví zabijáciGuillermo CoriaaPaola Suárezová(triumfy z OH 2004 a čtyři z Roland Garros). Argentinci byli celkem pětkrát ve fináleDavis Cupu, z toho jedno – v roce 2016  – vyhráli.
Ač jeragbyv Argentině ještě amatérským sportem, má už přes sedmdesát tisíc registrovaných hráčů. Reprezentaci, která je mezi šestkou nejlepších na světě se přezdíváLos Pumas. Jediným cenným kovem je ale bronz z francouzskéhoMS 2007, kde Argentina překonala domácíFrancii. O bronz si poté neúspěšně zahrála ještě v letech2015a2023.Hugo Portabyl jako první zástupce amerického kontinentu uveden do mezinárodní ragbyové síně slávy.
Nejznámějším argentinským pilotemformule 1jeJuan Manuel Fangio, který se v letech1951–57pětkrát stalmistrem světa, což bylo překonáno až roku2003.
Argentinci získali dosud třiNobelovy cenyza vědu.Bernardo Houssaybyl první, obdrželNobelovu cenu za fyziologii nebo lékařstvív roce 1947, za objevy mechanismůhormonálníregulace hladiny cukru v krvi.Argentinský biochemikLuis Federico Leloirzískal v roce 1970Nobelovu cenu za chemii, a to za objev aktivačníchcukrůa jejich funkce v biosyntézepolysacharidů.Jeho oborový kolegaCésar Milsteinje nositelNobelovy ceny za fyziologii a lékařstvíza rok 1984, za výzkumimunitního systémuamonoklonálních protilátek.Florentino Ameghinobyl významnýmpaleontologem, objevil okolo šesti tisíc prehistorických živočichů. Jiný argentinský paleontologJosé F. Bonaparteobjevil pozůstatky desítek jihoamerickýchdinosaurů. Do oblastiherpetologieaentomologiezasáhlHermann Burmeister. Teoretický fyzikJuan Maldacenapopsal tzv.AdS/CFT korespondenci, jež je důležitá vteorii strun.René Favalorovynalezl aortokoronární bypass a v roce 1967 provedl jeho první úspěšné voperování do těla pacienta.
K významným představitelůmhumanitníchasociálních vědpatřífilozof vědyMario Bunge.
V roce 1957 Argentina postavila jako první jihoamerická zemějaderný reaktora v roce 1974, znovu jako první v latinské Americe, otevřelajadernou elektrárnu:Atucha. Druhá elektrárna,Embalse, byla dokončena roku 1983. Argentina má také svůj vlastní kosmický program a vyslala do vesmíru již několik satelitů: LUSAT-1 (1990), Víctor-1 (1996) či PEHUENSAT-1 (2007). K roku 2013 měla Argentina 43 veřejných univerzit. Největší z nich jeUniverzita v Buenos Aires, je také druhou největší v jižní Americe.QS World University Rankingsji roku 2017 označil za 85. nejlepší na světě. Nejstarší univerzitou v zemi jeNárodní univerzita v Córdobě(Universidad Nacional de Córdoba), založena byla roku 1613.Národní univerzita v La Plata(Universidad Nacional de La Plata) má největší paleontologickou sbírku v zemi.
Území argentinské Patagonie je také po desetiletí známé jako pokladnice objevůdinosauříchfosilií. K červenci 2020 je Argentina díky tomu třetím nejbohatším státem světa v počtu popsaných druhůdruhohorníchdinosaurů. Těch bylo k tomuto datu stanoveno 147, přičemž Argentinu v tomto směru překonává pouzeČína(308 druhů) aUSA(280 druhů).