Kachna domácí

Kachna domácí(Anas platyrhynchosf.domestica) je domestikovaný pták z řáduvrubozobých, chovaný promaso,vejceapeřípo celém světě. Některá plemena jsou chována také jako okrasní ptáci.Plemena kachenjsou méně rozmanitá než u jinýchdruhů drůbeže, liší se především zbarvením a velikostí, některá také tělesným rámcem (postavou) nebo strukturou peří. Název kachna domácí by se měl používat pouze pro plemena odvozená odkachny divoké(Anas platyrhynchos), nikoli pro pižmovky domácí (tzv. pižmové kachny nebo nesprávně čínské kachny), odvozené odpižmovky velké(Cairina moschata).
České slovo kachna je doloženo již ve středověku. Je onomatopoického původu, vytvořené zeslovesakáchatpomocísufixu-na, srov. např. analogicky vytvořené výrazy štěkna, drbna aj. V českých dialektech, mimo jižní Čechy, je běžný tvarkachna, na Moravě a ve Slezskukačena, ve Slezsku téžkačka(srov.pol.kaczka). Vjižních Čechách, např. naPrácheňskua Táborsku, se používá tvarlička. Pro samce se na většině území České republiky používá názevkačer(naSlováckukáčer) naHoráckuje doložen tvarkachák, v jižních Čecháchličáka na Znojemskušmák.
Tvaryličkaaličákse používají vmyslivecké mluvěprokachnu divokou.
Domestikacikachny divoké(Anas platyrhynchos) zahaluje řada nejasností. Předpokládá se, že k ní došlo ve 3. nebo 2. tis. př. n. l. v několika oblastech, nezávisle na sobě. První oblastí byl zřejměEgyptaMezopotámie, druhou Čína a jihovýchodní Asie. Jako třetí centrum domestikace připadá v úvahu oblastŘeckaaItálie, kam se však zřejmě dostaly kachny již domestikované z Egypta či Blízkého východu. vyobrazení, kosterní pozůstatky i písemné zprávy dokládají, že kachny chovali starověcí Egypťané, Babylóňané, Izraelité, Indové, Číňané, Řekové i Římané. Zpočátku, např. v Egyptě a v Mezopotámii se jednalo spíše o odchyt divokých kachen a jejích dokrmování v klecích než o skutečný chov. Časté bylo také vybírání vajec z hnízd divokých kachen a hus, vejce pak byla inkubována pod domácí kachnou či slepicí. Ochočení malých kachňat je velmi snadné, protože u nich funguje mechanismusvtiskování(imprinting). To znamená, že si v prvních hodinách po vylíhnutí „vtisknou“ obraz prvního živého tvora (nebo i neživého pohyblivého předmětu), kterého pokládají za svou matku a následují.
V Evropě psal poprvé o chovu kachen řecký dramatikAristofanésve 4. stol. př. n. l. a později římský autorColumella. Řekové chovali kachny v tzv.nesotrofiích, což byly rybníky zakryté síťovouvoliérou. Egypťané, Řekové a Římané někdy také chytali živé kachny, které později vykrmili v klecích.
Ve starověku a středověku měly kachny v Evropě na rozdíl odhuspoměrně malý hospodářský význam a byly chovány spíše jako delikatesa pro bohaté labužníky. Protože kachna je vodní živočich, ve středověku bylo kachní maso pokládáno zapostní jídlo.
V Evropě a na Předním východě se dávala přednost chovu těžších kachen, určených na maso a sádlo, naproti tomu ve východní Asii převládal chov lehčích, pohyblivých kachen s typicky vzpřímenou postavou, poskytujících maso i vejce (kachny typuindický běžec). Domácí kachny si dlouho udržely divoké zbarvení s výraznoupohlavní dvoutvárností, jaké se ještě dnes udrželo např. ukachny ruánské. Teprve v 16.–17. století je doložen chov bílých, strakatých či jinak zbarvených kachen, ale také kachen zakrslých a chocholatých. Mezi nejstarší plemena patří např. šedobílápomořanská kachna. V 19. století byla ve Velké Británii z kachen typu indických běžců vyšlechtěnabílá kachna pekingská, která se stala nejrozšířenějším plemenem, vhodným provelkochovy.
Kachní plemena se dělí podle velikosti (tělesného rámce) na těžká, středně těžká a lehká, podle užitkového směru na masná, nosná, s kombinovanou užitkovostí a okrasná. Dále je můžeme dělit podle místa původu na plemena asijská, severoevropská, středomořská, americká aj., podle země původu a dalších kritérií.
Kachny domácí je možné chovat buďto přirozeným způsobem na vodní ploše nebo intenzívně v halách na roštech, podobně jakobrojlerová kuřata, případně i v klecích. Vodní nádrž není při chovu kachen podmínkou, z hlediska pohody chovaných zvířat je však její přítomnost žádoucí. V České republice se od 60. let 20. století kachny hojně chovaly narybnícíchosazenýchkapry(tzv.kaprokachní systém), který byl oboustranně výhodný, neboť kachny svým trusem a zbytky krmiva obohacovaly vodu o živiny, které využívali kapři. Co se týče krmení, jsou kachny nenáročné. Jejich přirozenou potravu tvoří mikroorganismy, které vyčvachtávají zobákem z bahna, vodní rostliny i drobní živočichové, přijímají však i brambory, šrot, zrní a kuchyňské zbytky. Potravy zkonzumují značné množství a její kvalita může být horší (známé rčení o kachnímžaludku), ovšem plesnivé, zapařené či kvasící krmivo kachnám zásadně nepředkládáme, neboť škodí jejich zdraví. Na rozdíl od hus a pižmovek se kachny domácí nedokážípástna trávě.
Mnoho plemen domácích kachen ztratilo hnízdní pud a nejsou schopny samy vysedět a vyvést mláďata. Proto se odchovávají pomocíumělé líhněnebo pěstounky (např. pižmovka, slepice). Inkubace vajec trvá 28–29 dní a jejich počet za rok dosahuje 140 (u masných plemen) až 300 (u nosných plemen – campbelka, indický běžec) kusů. Kachňata rostou velmi rychle, např. u pekingské kachny dosáhnoujatečné hmotnostiuž ve věku osmi týdnů. Pižmovka má delší dobu inkubace (35 dní), pomalejší růst a méně kvalitní peří, ale zato spolehlivě sedí na vejcích, vyvádí kachňata a uživí se pouze pastvou.
V chovu kachen se často vyskytují různé nemoci. Ty lze podle původu dělit na virové, bakteriální, parazitální, plísňové a otravy. Mezi virovými chorobami je obávaná ptačí chřipka, k níž jsou kachny mimořádně vnímavé. Velmi nebezpečný, avšak na člověka nepřenosný, jevirový zánět jater(ptačí hepatitida), který může napáchat velké škody mezi kachňaty v chovech se zanedbanou zoohygienou. Z bakteriálních onemocnění je závažná zejménasalmonelóza, především proto, že je přenosná na člověka. Ztráty na kachňatech i dospělých kachnách mohou způsobit taképarazitárníonemocnění způsobená vnitřními cizopasníky, zvláštěkrevničkami,kokcidiemi,hlísticemičivrtejši, naopak zevní parazité jsou u kachen celkem vzácní. Velkým nebezpečím zejména pro kachňata mohou být otravyotravy botulinemneboaflatoxikózy, způsobené zkrmováním krmiva napadeného plísněmi roduAspergillus.
Kachny se chovají převážně promaso, které je tučné a má hnědočervenou barvu. Je oblíbeno zejména vefrancouzskéačínské kuchyni. Mezi lahůdky patří kachnísádloajátra, zvláště játra z vykrmených kachen zvanáfoie gras. Kachní vejce lze použít jako slepičí, často se přidávají do těsta. VČíněse z nich konzervací ve směsi vápna a rýžových otrub připravují tzv.stoletá vejce. V Jihovýchodní Asii, hlavně naFilipínách, se pojídají nasazená kachní vejce s částečně vyvinutým zárodkem, tzv.balut. Kachní maso a vejce je vždy nutné důkladně tepelně upravit, neboť hrozí nebezpečí onemocněnísalmonelózou. Z kachních vajec se proto nesmí vyrábět např.majonézy. Používá se i kachní peří, a také trus, který lze použít jakohnojivo. Mnoho plemen kachen vyniká zajímavým zbarvením (např.kachna smaragdová) a chovají je především jako okrasní ptáci. Totéž platí o kachnách chocholatých (chocholka svým tvarem připomíná kopečekzmrzliny) a zakrslých. Zakrslé kachny byly v 16.–19. století používány zejména vNizozemí,Franciia severnímNěmeckujako volaví ptáci přiodchytudivokých kachendopastizvanékačeník.
Najihovýchodní Moravěmají kachny své místo v lidovémfolklóru. V některých slováckých obcích, například veSkoronicích, se přihodechdodržuje zvykkradení káčera, při němž je živý kačer ozdoben a usazen v košíku. Kačera pak hlídáchasa, zatímco se jej snaží „ukrást“ přespolní chasa (ze sousedních vesnic), přičemž se někdy strhne bitka. Nechat si ukrást káčera je pro chasu mimořádná potupa (podobně jako jinde pokácení či ukradenímáje). Dříve bylo zvykem, žestárcikačera na konci hodů utlouklicepy, někdy se tak dělo se zavázanýma očima, takže se museli trefit jen podle sluchu. To se však už od druhé poloviny 20. století neprovádí a kačer tento obyčej, dokonce i když se ho podaří „ukrást“, přežije bez úhony.