Advent

Advent(zlat.adventus= příchod) je začátekliturgického roku, období čtyř nedělpřed25. prosincem. Je to doba radostného očekávání příchoduSpasitele, duchovní přípravy naVánoce, doba rozjímání a dobročinnosti. Dříve byla doba adventní zároveň dobou postu, kdy byly zakázány zábavy, svatby a hodování.
V západní tradici je advent také dobou zklidnění. Odpovídalo to životnímu stylu našich předků, jejichž přirozeným rytmem byla intenzivní práce v době od jara do podzimu, kdy bylo nutné zvládnout veškeré zemědělské práce, a odpočinek v zimě, kdy se vykonávaly domácí práce jako draní peří, šití, pletení, předení, tkaní, apod.
Česká hudební tradice se může pochlubit výjimečným počtem kvalitních adventních písní. Uplatňují se zejména při jitřních mariánskýchmšíchzvanýchroráty.
Stopy adventníliturgielze nalézt již v polovině5. stoletívRavenně. Teprve v polovině6. stoletíse objevuje také vŘímě. V obou případech byl advent chápán jako příprava na slaveníNarození Páně. Naproti tomu vGaliivlivemiroskotských misionářů(Kolumbán mladší) získala adventní doba postní ráz a byla chápána jako kající příprava nadruhý příchod Kristůvna konci času. Z adventnímšebylo vypuštěnoGloriaa užívala se postní fialová barva mešních rouch. Něco z těchto postních obyčejů proniklo ve12. stoletíi do římské liturgie; především už zmíněné vynechání Gloria a liturgická barva. Postní ráz adventu se však v Římě neprosadil.
Západní církevslavila různý počet (4 až 6) adventních nedělí.PapežŘehoř Velikýstanovil čtyři adventní neděle. Přestože francký králPipin III.stejně, jako jeho synKarel Veliký, nařídili v celé říši dodržovat papežovo ustanovení, čtyři neděle se prosazovaly jen velmi zvolna. Zdá se, že teprve v10.–11. stoletíse čtyřtýdenní advent ujal v celém galskofranckém prostoru.AmbroziánskýritusMilánské arcidiecézeslaví šest adventních nedělí doposud.
U pravoslavných trvá advent od 15. listopadu (tj. 28. listopadu podle přepočtu juliánského kalendáře na kalendář gregoriánský) do samotného dne svátku, který má pevné datum a připadá na 25. prosince (7. ledna v přepočtu).
Advent je prvním obdobím církevního (liturgického) roku. Délka adventního období je vymezena čtyřmi adventními nedělemi, přičemž čtvrtá adventní neděle předchází Slavnosti Narození Páně (25. prosince).První adventní neděle, kterou období začíná, tedy připadá na některý z dnů v rozmezí27. listopadu–3. prosince. Čtvrtá adventní neděle naopak může připadnout na 24. prosince. Vánoční doba, která na advent navazuje, začíná po západu slunceŠtědrého večera.
Významnými dny adventu jsou v liturgickém kalendáři mimo neděle svátkysv. Barbory(4. prosince),sv. Mikuláše(6. prosince),Slavnost Neposkvrněného početí Panny Marie(8. prosince) a sváteksv. Lucie(13. prosince).
V adventním období si křesťané připomínají dva příchodyJežíše Krista. Tomu druhému (na konci časů) věnují první část adventní doby do 16. prosince (zaměření liturgie i biblických textů k tzv. Poslednímu soudu, připomínka důstojnosti člověka a jeho povolání k péči o svět a dobro všech lidí). Druhá část adventu je zaměřena na bezprostřední přípravu na narození Ježíše Krista (první příchod). Změnu rázu adventní doby podtrhuje i třetí adventní neděle, nazývanáGaudete(radostná).
Označení adventních nedělí jako železná, bronzová, stříbrná a zlatá má původ v obchodním ruchu před Vánoci a s církevním rokem nebo tradicí nemá žádnou souvislost.
S adventním obdobím je spojena celá řada lidových i moderních tradic.
Tradičním symbolem adventu je od 19. stoletíadventní věnec, který má v různých oblastech různou podobu, vČeské republice(a v katolických zemích) nejčastěji se čtyřmi svíčkami, z nichž tři jsou fialové (modré) a jedna růžová. Fialová (modrá) barva symbolizuje pokání, ztišení a čekání. Tradice zapalování svíček na věncích přímo vychází ze židovské tradice zapalování osmi svící o svátcích zvanýchChanuka.
Dříve byly věnce zavěšovány na stuhách, v poslední době jsou především kladeny na stůl. Zapalování stále většího počtu svící vyjadřuje stupňující se očekávání a radost:
Kromě adventních věnců se vily i prosté věnce bez svící z různých rostlin, které měly symbolický význam. Většinou měly zajistit svému majiteli štěstí, lásku, zdraví a bohatství. Samotnýadventní věnecse v dnešní době svojí podobou vzdálil od podoby původní, stále má ale vyjadřovat zastavení, radost a očekávání. V kostele bývala pod adventním věncem umístěna kasička, do které mohli věřící vkládat vánoční dary pro opuštěné děti a sirotky.
Na svátek sv. Barbory, tzn. 4. prosince, se vžila tradice řezání „barborek“, tj. větviček jakýchkoli stromů a keřů, které mohou do Vánoc rozkvést, nejčastěji třešňových, ale i z jiných ovocných stromů, kaštanu, dřínu apod. „Barborka“, která rozkvetla o Vánocích, přinášela do domu štěstí a děvčatům na vdávání předpovídala svatbu. Isvatá Barborapřinášela v předvečer svého svátku dárky, podobně jako svatý Mikuláš odměňovala hodné a kárala zlobivé děti.
V předvečer svátkusv. Mikulášepodle tradice obchází sv. Mikuláš ve společnosti anděla a čerta rodiny s dětmi, děti jsou tázány, zda jsou hodné, mohou přednést básničku nebo zazpívat písničku. Hodné děti dostávají sladkosti, v poslední době stále častěji i věcné dárky, zlobivé děti pouze uhlí, brambory a jiné produkty, které symbolizují původ dárku „od čerta“. V některých rodinách Mikuláš děti nenavštěvuje, pouze rozdává dárky za okno apod. Tento svátek má původ jednak v osobnosti sv. Mikuláše, který proslul svojí štědrostí k potřebným, jednak v různých legendách, zejména O muži a jeho třech dcerách, ve které anonymní finanční dar nadělený rodině v hmotné nouzi pomohl zachránit dcery před nešťastným osudem a umožnil jim sňatek podle jejich představ.
V době adventu si lidé rádi zdobí svoje domovyjmelím, které má podle tradice přinášet štěstí a požehnání do domu, podle Keltů také plodnost. Políbení pod větvičkou jmelí má zajistit vzájemnou lásku až do příštích Vánoc. V zemích s keltskou tradicí se kadventní a vánoční výzdoběpoužívá takécesmínaabřečťan, které mají chránit domov před čarodějnicemi a zlými duchy.
Adventní doba je také časem, který zhruba odpovídá době, kterou potřebují tradiční medové perníčky ke změknutí. Jejich pečení má v českých zemích tradici pravděpodobně od 12. století. Kromě jejich přímé konzumace a použití k ozdobení vánočního stromku je také možné připravit perníkový adventní věnec, perníkový betlém nebo perníkovou chaloupku, která dělá radost hlavně dětem.
V této době se připravuje také vánoční cukroví, které má svůj původ v pohanské tradici oslavslunovratu, kdy mělo funkci ochrannou a obřadní. To se postupně přeměnilo v cukroví slavnostní. Pečení cukroví je významné pro rodinný život, umožňuje rodině strávit čas spolu v pohodlí a klidu domova, navozuje příjemnou atmosféru díky aromatickým kořením a dodává domovu nádech blížících se Vánoc. V mnoha rodinách si během pečení cukroví zpívají nebo poslouchajívánoční koledy.
V dnešní době si zejména děti od začátku prosince otevírajíadventní kalendář, který jim připomíná, že Vánoce se blíží a i ony musí svým způsobem dodržovat půst – být „hodné“, aby jim Ježíšek přinesl dárky.
Další moderní tradicí je výzdoba domovů červeně kvetoucímpryšcem nádherným, nazývaným Vánoční hvězda.
Na samém sklonku adventu si lidé stavíbetlémy(jesličky) po vzorusv. Františka z Assisi, pečouvánočky, zdobívánoční stromkya upravují mísy s ovocem. Jesličky mají větší význam v některých evropských zemích, např. v Itálii, kde se nezdobí vánoční stromek a jesličky jsou tedy jediným symbolem Vánoc. VČeské republicese staví především v rodinách věřících, v upomínku významu a původu Vánoc.
Vánočkydříve pekli mistři pekaři. Do nich se zapékala mince, která předpovídala svému nálezci zdraví a bohatství po celý příští rok. Popraskaná a nepovedená vánočka znamenala neštěstí.
Mísa s ovocem je hlubokým symbolem, který je nevědomky dodržován dodnes. Má symbolizovat tichou modlitbu za dobrou úrodu a víru, že nadcházející rok přinese stejný blahobyt jako ten minulý. Kromě čerstvého ovoce (tradičních českých jablek a hrušek) obsahovala často i sušené ovoce a ořechy. Ve druhé polovině dvacátého století se pozornost soustředila na citrusové plody a banány. Jejich nedostatek, v době plánovaného hospodářství zcela běžný, byl vnímán velice negativně. V dnešní době se lidé rádi vracejí k tradiční podobě mísy s ovocem, která je zároveň velmi dekorativní, vzhledem k dnešním možnostem lze ale naklást na misku téměř jakékoli tropické plody a neobvyklé pochutiny k vyjádření Vánoc jako svátků hojnosti.
Vánoční stromekmá svůj původ ve zdobení lidských obydlí chvojím na ochranu před vším zlým. Větve jehličnanů se staly symbolem věčného života. První stromky byly údajně zavěšovány za špičku ke stropu, později byly zavěšovány i špičkou dolů. K jejich zdobení se používalo pečivo, perníky, ovoce, ořechy, později stuhy,kraslice, slaměné ozdoby apod. Svíčky se ke zdobení údajně používají od roku 1860. Tato tradice se považuje hlavně za křesťanský zvyk.
Od roku 1986 se v předvánoční době zapaluje v Betlémské jeskyni plamínek, který je pak skauty a dobrovolníky rozšiřován do světa jakoBetlémské světlo.
V české lidové kultuře byl advent označován také jako „drsné noci“,dny mezisvátkem svaté Luciea Štědrým dnem se také nazývaly „černá zima“.V předkřesťanských dobách byla tato část roku spojována s působením zlovolných sil a tato víra se zachovala i pozdějším lidovém prostředí, kde se navíc přidalo dodržovánípůstu, rozdáváníalmužena čekání na Kristovo narození. Očekávalo se, že lidé se zřeknou zábav, tance a zpěvu, což ale bylo do určité míry porušováno různými adventními zvyky.
Pro adventní období jsou typické obchůzky rozličných maskovaných postav. Nejznámější jeMikuláš, ale k dalším patří napříkladŽberaAmbroža mnoho ženských postav, označovaných souhrnně jakostředozimky, jako jsoulucky,barborky,PerchtaneboBrůna. Tyto bytosti mají často ambivalentní charakter, mohou tedy pomáhat a škodit, a často kontrolují zda děti nezlobí, zda je dodržován půst a zda je v domácnostech uklizeno. Na počátku 21. století byl z těchto postav široce rozšířen jen Mikuláš.
K dalším českým adventním zvykům patří: