Haná

Haná(téžHanácko,německyHannaneboHanakei) jeetnografickáoblast nacházející se na středníMoravě, v oblastiHornomoravského úvalu, zhruba na území mezi městyVyškov,HolešovaLitovel. Větší centra Hané se nacházejí především v nížinách okolo řekMoravy,BečvyaHané. Oblast zasahuje doOlomouckého(okresy Šumperk,Olomouc,ProstějovaPřerov),Zlínského(okres Kroměříž) aJihomoravskéhokraje (okres Vyškov, Blansko). Jde o významnouzemědělskouoblast, známou vysokou úrodností,krojia lidovými zvyky.
Haná dala název širší skupiněnářečí(nářečí hanácká, hanáčtina), dnes označovaných přesněji jakostředomoravská. Hanácké nářečí z dřívější doby je uchováno i v tištěné podobě. Hanácké zpěvohry (nebo takéhanácké opery)18. stoletízachycuje výborCopak to ale ta mozeka hraje?(Ignác Plumlovský,Josef Mauritius Bulín,Josef Pekárek), jež k vydání připravilEduard Petrů.
Název získala tato národopisná oblast po řeceHané, která protéká jižním okrajem regionu a vlévá se doMoravymeziKojetínemaKroměříží.Původ tohoto slova označujícího nejen oblast, ale i zdejší obyvatele, byl dříve nesprávně přikládán historicky neprokázanému knížetiHanovi.Pojmenování řeky Hané je spolehlivě doloženo již v pramenech ze13. století, což potvrzuje i bádánítopografaFrantiška Josefa Schwoye.Původ tohotohydronymanebyl dosud spolehlivě prokázán, avšaketymologovépoukazují na jeho předslovanský původ.
Zřejmě první označení zdejších obyvatel jako Hanáků pochází z dílaGramatika českáJana Blahoslavaz roku1571.Další doklady se pak objevují i vurbářích, kde se od16. stoletídochovaly četné záznamy o příjmeníHanák. JakoNa Hanéoznačil oblast meziProstějovem,VyškovemaKroměřížína svémapě Moravyz roku1624iJan Ámos Komenský.
Hranice Hané se přesně určují jen velmi těžko. Nejstarší Komenského označení regionuNa Hanézahrnuje obtížně vymezitelnou oblast mezi Vyškovem, Prostějovem a Kroměříží, přičemž osou tohoto regionu je samotná řeka Haná. V dobové literatuře z přelomu18.a19. stoletívšak již oblast Hané zaujímala mnohem rozsáhlejší plochu centrální Moravy. K Hané byly připojovány oblasti okoloTovačova,KojetínačiPřerova.Hranice Hané vymezil v roce1815Karel Josef Jurende, který za severní hranici tohoto regionu považoval městaLitovel,UničovaŠternberk, za východní městaVelká Bystřice,Lipník nad Bečvou,Bystřice pod HostýnemaHolešov, za jižní obceNapajedla,StřílkyaBučovicea za západní hranici obceVyškov,PlumlovaPozořice.Ještě šířeji vymezuje oblast Hané anonymníMappa geographica specialis terre Promissae vulgo sacrae Hannaez počátku 19. století, za jejíhož autora bývá někdy považován kojetínský učitelJan Tomáš Kuzník. Tato mapa zachycující rozšíření hanáckého nářečí připojuje k rozsáhlým územím centrální Hané i oblasti západní či severní Moravy.
V širším slova smyslu tak bývá jako Haná označována nížina meziBludovemaNapajedly(tedy v zásaděHornomoravský úvala přilehlé nízké pahorkatiny). Konkrétně se jedná o region zahrnující rovinatou oblast meziLitovlí,Šternberkem,Lipníkem nad Bečvou,Holešovem, Napajedly,VyškovemaProstějovem. Tuto kotlinu ohraničují ze severovýchoduOderskéa z východuHostýnské vrchy. Pomyslnou jižní hranici Hané tvoříLitenčická pahorkatinaaChřibya na západě oblast uzavírají kopceDrahanské vrchoviny. Osu takto chápané Hané představuje řekaMorava.Pro Hanou bylo v minulosti typické rozšiřování jejího území, prostřednictvím „expanze“ hanáckých zvyků i nářečí. O tom svědčí i přechodné hraniční oblasti jako napříkladMalá Haná,ZáhoříčiHanácké Slovácko.Také jinak územně nesouvisející oblastOsoblažskabývá pro svou rovinatost a relativní úrodnost nazývánaSlezskou Hanou. Nejpřesněji je možné vymezit východní hranice Hané, kde tento nížinný region sousedí s hornatou oblastíValašska, případně severovýchodní hranici vůči náhorní oblastiNízkého Jeseníku. Větší problém představuje hranice mezi Hanou aSlováckemna jihu a mezi Hanou a oblastmiHoráckaaPodhoráckana (jiho)západě.
Haná je největší z etnografických regionů naMoravě.Většina jejího hustě osídleného území se rozkládá na střední Moravě, v jižní částiOlomouckého kraje. Menší východní část Hané v okolíKroměřížepřináležíZlínskému krajiaVyškovskotvořící jižní okraj regionu pak kJihomoravskému kraji.Velkou část Hané nacházející se vHornomoravském úvalutvoří mírně zvlněná nížina kolem horního toku řeky Moravy, která představuje osu celého regionu. Vedle Moravy jsou největšími hanáckými řekami její přítoky, Haná, Bečva,RomžeaBlata. Za nejvyšší bod regionu je považován vrchVelký Kosíř(442m n. m.), který bývá označovaný jako hanácký Mont Blanc.
Kromě lidských sídel zabírají značnou část dnešní Hané rozlehlá a intenzivně obdělávanápole. Zbývající roztroušené lesní porosty jsou nevelké a tvoří je především listnaté stromy jakohabry,duby,lípyaolše. Výjimku představují dochovanélužní lesynacházející se okolo toku Moravy a jejich přítoků (CHKO Litovelské Pomoraví,Národní přírodní rezervace Zástudánčínebopřírodní rezervace Království) a lesy rozkládající se při hranicích s okolními vrchovinami. V regionu se nachází i větší množstvívodních plochvytvořených lidskou činností.Rybníkybyly na Hané zakládány již vestředověku(Tovačov,ZáhlinicečiChropyně). Zdejší jezera, vznikla ve20. stoletív důsledku těžbyštěrkopísku(Tovačov,NákločiChomoutov). Mezi nejstarší česképřehradní nádržepatřívodní nádrž Plumlov.
Díky své úrodné půdě, která jeodedávnaobdělávána, proslula Haná jako bohatý zemědělský region. Mezi zdejší nejvýznamnější plodiny patřípšenice(dříve hanáckyžito),ječmen,žito(hanáckyrež),cukrová řepa,řepka olejnáčichmel. V minulosti byl kromě pěstování rostlin v regionu ve velké míře také chován dobytek, přičemž Haná proslula především chovem koní.Silné pozice v oblasti dodnes zastává zemědělství a vedle něj téžpotravinářský průmysl. Nejznámější hanáckou specialitou jsouolomoucké tvarůžkyvyráběné vLošticích.Další průmyslová odvětví jsou koncentrována ve větších městech.Strojírenský průmyslv Olomouci či Uničově,chemickýv Přerově nebo Chropyni aoděvní průmyslv Prostějově. Pomalu se v regionu začíná rozvíjet ituristický ruchtěžící z příhodných podmínek procykloturistikua potenciálu zdejšíchpřírodnícha historických památek.Mezi nejvýraznější symboly regionu patří bohatě zdobené kroje, venkovská architektura, zvyky a hanácké nářečí.
Hanáci obývající nížinatou oblast centrální Moravy představují nejstarší zformovanou etnografickou skupinu moravského obyvatelstva.Zdejší etnografické povědomí se patrně vytvářelo již na přelomu17.a 18. století.O obyvatelích Hané byl kvůli úrodnosti jejich kraje a s tím souvisejícímu snadnějšímu životnímu stylu vytvářen často zkreslený stereotypní obraz jejich povahy.Kupříkladu kaplan usv. Mořicev Olomouci Filip Friebeck v roce1778popisoval Hanáky jako vážné, pohodlné a zbožné lidi, kteří milují svůj domov, jež neradi opouštějí. Hanácké operety a opery z 18. století jako typické hanácké vlastnosti vyzdvihují hlavně pohodlnost, nerozhodnost a hrdost. Dobová literatura dále připomíná jejich statečnost, rozvážnost a střízlivost.Hrdost a sebevědomí bohatých Hanáků pak v hodnocení zvenčí často hraničilo až s pýchou.Na počátku 20. století byli Hanáci hodnoceni jako "lid rozšafný, který nerad se v úsudku unáhlí, což se mu někdy nesprávně vykládá za váhavost i v práci, kterou naopak koná pravidelně velmi důkladně a s houževnatou vytrvalostí."Mezi vlastnosti zdejších sedláků patřil takékonzervatismusa rezervovaný postoj k novinkám. To částečně nabouralrevoluční rok 1848, který nastartoval společenskou a hospodářskou proměnu zdejší společnosti. Hanáci začali přijímat za své technologické novinky a jejich "popanštění" se projevovalo i odkládáním krojů.Povaha Hanáků se stala předmětem mnoha vyprávění aanekdot.
Haná bývá vnitřně dělena buď podle rozdílného nářečí či podle odlišností zdejších lidových krojů.Autoři z 18. a 19. století rozlišovali v rámci hanáckého obyvatelstva několik podskupin. K samotným Hanákům, obývajícím oblasti centrální Hané mezi Vyškovem, Prostějovem, Olomoucí, Přerovem a Kojetínem, započítávali i tzv.Blatňáky(téžBlaťákyčiBlaťany), tedy obavatele žijící okolo říčkyBlaty. Dle nářečí pak dále vyčleňovali tzv.Čuháky, obývající prostor mezi Prostějovem, Olomoucí a Tovačovem,Zábečáky(téžZábečvákyčiBečváky), tedy hanácké obyvatelstvo žijící okolo Přerova a Holešova na levém břehu řekyBečvy,Zámoravjáky(téžZámoravčíky), obývající oblast Hulínska a Kroměřížska aPodhorákyžijící v oblasti tzv.Záhoří, tedy v okolí Lipníku nad Bečvou a Bystřice pod Hostýnem.Výše zmíněná první samostatná mapa Hané rozlišuje vedle samotných "pravých" Hanáků žijících okolo toku Hané, též další skupiny hanáckého obyvatelstva, které podle typických povolání dělí na tzv.Slaměnkáře,Kopáče,Metlaře,Zábečváky,Tragačníky,Lopatáře,KolomazníkyaHrnčíře.Dle výrazných odlišností v tradičních krojích, především dle rozdílné barvy mužských nohavic, bývají Hanáci děleni též na tzv.žluté(Žluťáky) ačervené, vedle niž bývají rozlišováni ještě tzv.Baňácis baňatým tvarem nohavic.
Hanáckénářečíspadá pod moravské dialektyčeského jazykaa bývá zahrnováno do tzv.středomoravské nářeční skupiny. Středomoravská nářeční skupina pokrývá značnou část centrální a jihozápadní Moravy včetněBrněnskaaTřebíčskaa bývá tak dále dělena do několika vzájemně se lišících nářečních podskupin. Pro centrální hanáčtinu je kromě čuhácké podskupiny typické zaměňování hlásekýaúrespektiveejaouhláskamiéaó(napříkladstréc brósí nožékmístostrýc brousí nožík). Hláskyyaezde byly dále nahrazeny širokými hláskamie̬ao̬(například výrazyre̬baado̬bnamísto spisovných slovrybaadub).
Oblast Hané patří mezi nejstarší lidmi osídlené oblasti v Česku, jež byla nepřetržitě obydlena již odpravěku. Nejstarší zde dochované doklady lidské přítomnosti pochází z obdobípaleolitu(Předmostí u PřerovačiMladečské jeskyně).Významná sídla zde později vybudovaliKeltové(Staré Hradiskonedaleko Prostějova) aSlované, jejichž hradiště se v mnoha případech stala základy pozdějších středověkých měst.Husté osídlení této oblasti bylo způsobeno nejen úrodností zdejší půdy, ale též strategickou polohou Hornomoravského úvalu, který leží na tranzitní tepně spojující sever a jihEvropy.Regionem vedla v minulosti i trasa tzv.jantarové stezky.
Centrem tohoto regionu bylaodedávnaOlomouc, která sloužila jako sídelní městomoravských markrabatabiskupů(od1777pak arcibiskupů) a dotřicetileté válkybyla považována za hlavní město Moravy.Rozkvět Olomouce a jejího okolí přibrzdila třicetiletá válka, kdy oblast Hané prožila zkázu během bojů mezi císařskými ašvédskýmivojsky. Švédská armáda obsadila v roce1642i samotnou Olomouc, kterou následně osm let okupovala.Po vítězstvíHabsburkůdošlo i v této oblasti krekatolizaciobyvatelstva a od té doby představovala Haná jednu z tradičních baštkatolické církvev českých zemích.Zřejmě od přelomu17.a18. stoletíse začalo formovat povědomí zdejšího obyvatelstva o výlučnosti Hané a došlo ke vzniku hanácké identity. Z původní oblasti okolo toku řeky Hané se tato identita postupně rozšířila i do sousedních oblastí, na Přerovsko či Olomoucko.
Vlivem celospolečenských změn v polovině 19. století začali obyvatelé Hané na mnoha místech upouštět původní zvyky a odkládat kroje. Až zájem o lidovou kulturu a nástupfolklorismuoživily snahy o zachování hanáckých zvyků a identity. Zájem onárodopissouvisel s nástupemnacionalismuve 2. polovině 19. století, kdy se v českých zemích a i na střední Moravě střetával český aněmeckýživel. Haná představovala v 19. století region s většinově českým venkovem. Přesto však ve větších městech a jejich bezprostředních okolích existovaly významné německé komunity (olomoucký jazykový ostrovaVyškovský jazykový ostrov).Hanácký Prostějov se stal poTřebíčidruhým moravským městem, kde se starostou stal Čech. Byl jím v roce1867Florián Novák. ZaPrvní republikybyla zemědělská Haná oporou strany českýchagrárníků. Po vytvořeníProtektorátupočítalinacistickéokupační orgány s izolací a pozdějšígermanizacízdejšího českého obyvatelstva.
Po koncidruhé světové války, kdy došlo kvysídleníněmeckého obyvatelstva z Československa, následovalo dosídlování těchto opuštěných oblastí. Na novém osídlení pohraničí a oblastí bývalýchSudetse velkým poměrem podíleli i obyvatelé Hané, kteří sem odcházeli ve druhé polovině40. let. Tak došlo k dalšímu rozšíření hanácké identity do původně německých regionů jakými byli Šternbersko, Uničovsko, Zábřežsko či oblasti jihozápadně od Vyškova. Po roce1948, kdy se vlády v zemi chopilaKSČdošlo vlivemkolektivizaceaindustrializacezemědělství k výrazné proměně zdejší krajiny i lidských sídel.
Hanácký kroj představuje nejvýraznější projev tradiční lidové kultury tohoto regionu. Kvůli rozloze této národopisné oblasti však není jednotný a na území Hané tak lze rozlišit vícero jeho variant lišících se od sebe především střihem a barvou mužskýchkalhot, úpravou doplňků na ženských krojích či úvazyšátků.Podoba a proměny hanáckého kroje se dají rekonstruovat od 18. století, dle dochovaných literárních a obrazových dokladů dokumentujících jeho podobu.Kroj přestal být na Hané součástí každodenního oděvu pozrušení robotyv roce1848, kdy podobně jako v dalších oblastech došlo k jeho postupnému odložení kvůli hospodářským a společenským změnám. V rámci samotné Hané se tak nejprve stalo na Olomoucku a Prostějovsku a následně i ve zbytku regionu. K uchovávání a nošení krojů se místní obyvatelé začali vracet od konce 19. století v souvislosti s nastupujícímfolklórnímhnutím.
Součástí mužského kroje byla dlouhákonopnánebobavlněnákošiletenčicezdobená hnědočernou výšivkou límečku u krku a krémovou až žlutou výšivkou na rameni.Košile bývala doplněna červenou nebo černou stužkou a někdy též černým šátkem ovázaným okolo krku.Kalhotygatě, které původně sahaly pouze po kolena, kde se uvazovaly zdobenými řemínky, bývaly zhotovovány z konopného plátna nebo zovčíchčikozíchkůží a výjimečně též zjelenice. Doklady z 80. let 18. století hovoří o žluté barvě těchto kalhot, avšak od 19. století se charakteristickým znakem hanáckého kroje staly gatě cihlově červené či hnědočervené.Přesto se však žlutá barva kalhot v některých částech regionu zachovala a například historikBeda Dudíkdělil Hanáky dle barvy jejich kalhot nažlutéačervené.Přes košili bývala nošena vesta zdobená výšivkou s florálními a geometrickými motivy označována jakofrydka,lajdíknebokordula.Na západě a jihovýchodě Hané se zeleně lemovaná vesta šila z černého sukna, na východě z modrého lemovaného červenou nebo bílou a především na jihu se objevuje vesta ušitá ze sukna zelené a občas i hnědé barvy.Součástí mužského oděvu byl i kabátekmarinkanebo po kolena dlouhý černý či bílý kabát zvanýketlačiplátynka.V zimě nosili muži bílý či žlutý kožich z ovčí nebo beraní kožešiny, který byl znám jako tzv.ocáskový kožich. Tuto část oblečení však na přelomu 18. a 19. století nahradily kožichy jiné.V první polovině 19. století se pak jako součást hanáckého mužského kroje rozšířil i dlouhý a řasený plášť z tmavomodrého až černého sukna.Pro oblast Hané byly typické vysoké černé kožené boty, přičemž na noze mezi botou a kalhotami měli muži navlečené plátěné punčochy tzv.vyléčkyčipodléčky, které se uvazovaly nad koleny.Na hlavě muži nosívali černýklobouk, jehož tvar a výzdoba se měnily dle jednotlivých oblastí, ale též s věkem konkrétního nositele. V zimě pak muži v 19. století nosili na hlavách kožešinovéčepiceaksamitkyčisobolovice.
Spodní částí ženského kroje tvořila dlouhá suknice z konopného plátna označovaná jakotrháčena,oplíčena,spodnica,podolek,ščórák,opasnicečirubanda. Na ni se od pasu do půli zad oblékalo vyšívanéoplečíznámé též jakooplíčkoa lněné rukávce zdobené vloženými díly na ramenou (náramky), vyšívanými pruhy na konci rukávů (límečky),kanýrkyna konci rukávů (tacle) a výraznýmlímcemokolo krku, kterému se říkalokrézl,obojekneboplacák.Límec i límečky z rukávů byly odnímatelné a byly nošeny jen při slavnostních příležitostech. Širokéokružíbývalo škrobeno a lemovánovambereckou krajkou.Součástí ženského kroje byl takéživůtek, kterému se na Hané říkalokordulka,frydka,lajdíknebobruslek. Všední živůtky se v 19. století šily z plátna,barchetučikanafasu. Ty sváteční, bohatě zdobené, se pak zhotovovaly zatlasu,damaškučibrokátua později také zesametu. Nejčastěji tvořila základní barvu živůtku černá, červená, modrá či zelená.Součástí kroje byla původně vpředu nesešitá sukně z bílého plátna zvanáfěrtochči obarvená na černo, které se říkalošorec. Od poloviny století pak ženy nosily sukně sešité.Různobarevná zástěra zdobená výšivkami či později potištěná barevnými vzory nošená přes spodní sukně bývala označována jakofěrtušek,pasenec,předníčeknebokasáč.K ženskému kroji pak patřil i krátký kabátek s úzkými rukávyšpenzra v zimě kožich zvanýkožochčikožóšek.Svobodné Hanačky si vlasy česaly na pěšinku a spolu s červenou stuhou si je zaplétaly docopu, kterému se říkalolelík. Vdané ženy si vlasy česaly do dvou copů, které si omotávaly okolo hlavy dověnce. Charakteristickou součást ženského kroje představují červené lipské šátky rozšířené od poloviny 19. století, které se v různých oblastech Hané uvazovaly odlišně.Na nohou nosívaly ženy kožené nebo soukennéstřevíce. Mezi doplňky ženského oděvu patřil plátěný přehoz, který žena nosívala přes oděv v případě, že opouštěla vesnici, a šátek do ruky sloužící jako kabelka.
Prvky původní hanácké lidové hudby se dochovaly prostřednictvím sólových či ansámblovýchinstrumentálníchskladeb ze 17. a 18. století označovaných jakohanatica.Dochovanými pololidovými hudebními skladbami, v nichž se promítá hanácká kultura, jsou i tzv.Hanácké opery.Prameny z 18. století dokládají, že původní hanácká muzika byla tradičně hrána s převahousmyčcových nástrojů. Hudebníci hrávali nahousle,basupřípadněcimbál, které později doprovázely takéklarinetyaflétny. Od 19. století je pak pozorovatelný nástupdechových nástrojůa zakládánídechovek, jež se záhy prosadily i na hanáckém venkově. Hudební soubory hrající na tradiční nástroje jsou na Hané obnovovány od 20. století.
Tradiční hanácký tanec představuje třídobý a výjimečně i dvoudobý tanec tančený obvykle chlapcem a dvěma dívkami, známý jako tzv.cófavá, který byl někdy označován též jakošópavá,zpátečníčihanácká. Jedná se o kráčivý druh tance volného tempa pojmenovaný podle základního kroku, kdy každé vykročení vpřed následovala série kratších kroků zpátky. Zmínky o tomto tanci připomínajícíhopolonézujsou doloženy z počátku 18. století. Cófavá byla obvykle tančena při zahájenímasopustníchzábav, přihodech,svatbách, avšak spolu s náboženskými texty bývala tancována i vkostele.
Pro oblast Hané představuje charakteristický doklad zdejší kultury selský dům –grunt.Původně se jednalo o přízemní, někdy zvýšené,roubenédomy, které později nahrazovaly hliněné stavby svalbovou střechoubudované především z nepálenýchcihel.Od 2. poloviny 19. století byla vesnická obydlí na Hané postupně přestavována či budována z cihel pálených. Tyto nově budované stavby byly typemšpýcharových domů, většinou zvýšené a neomítnuté, přičemž valbové střechy krytédoškyu nich nahrazovaly střechysedlovékrytébřidlicíči pálenýmistřešními taškami.Typickým specifikem hanáckých domů byly až do 19. století tzv.žudry. Jednalo se o mohutnýrizalitvystavěný před vstup do domu, přičemž v jeho patře byla umístěnasýpka. Většina žudrů však od poloviny 19. století postupně zanikala a do dnešních dnů se tak tento stavební prvek na hanáckých domech zachoval pouze ojediněle.Dalším specifickým prvkem architektury jsou náspy, v podstatěarkádovézápraží, převisem střechy kryté vyvýšené chodníčky podél stěny domu ve dvoře, původně z nasypané a upěchované zeminy, později i dlážděné.
Vesnická stavení byla na Hané nejpozději v průběhu 18. století na většině míst orientována okapově. Štítově orientovaná zástavba se dochovala především v severní části Hané, hlavně v okolíZábřehu,Mohelnice,LošticaUničova.Jednotlivé usedlosti byly v rámci každé vesnice stavěny těsně vedle sebe. Průčelí domů byla většinou rozdělena na tři části, kdy žudr vystavěný uprostřed průčelí dělil stavení na část s obytnými místnostmi a část, kde byly umístěny komory. Vpředzahrádce, která se často nacházela před obytnou částí domu, byly vysazovány vonné aokrasné rostliny. Před komorami bývaly zasazoványlípynebo ovocné stromy jako napříkladhrušněčiořešáky.Do dvora, který býval od poloviny 19. století vybavován arkádovým zápražím, se z ulice vjíždělo průjezdem.
Za obytným stavením se rozprostíral dvůr, který ze stran od sousedících pozemků oddělovalychlévy, sloužící jako přístřeší pro chovanýdobytek, a kůlny, kde bývaly odstaveny vozy a uskladněno hospodářské nářadí.Ze zadní strany pak většinou každý dvůr uzavírala vyšší zídka s vraty, která uzavřený prostor dvora oddělovala od přiléhající zahrady. V zahradách, které často sloužily jako sady, bývaly vysazovány ovocné stromy jako napříkladjabloně, hrušně,morušovníkyneboslivoně. Konec zahrady pak u většiny usedlostí uzavírala dřevěná stodola, někdy označovaná jakohumno.Pro prostor za stodolou, kde zastavěná oblast většiny vesnic přecházela ve volnou krajinu spolními cestamičipolnostmi, se vžilo označení „humna“ či „za humny“.
Důležité místo ve zdejší kuchyni v minulosti zaujímaly pokrmy vyráběné zobilnin, předevšímkaše. Ty se připravovaly nejen moučné nebo krupicové, ale též fazolové či hrachové. Vedle kaší představovaly důležitou složky potravypolévky, které se vařily zčesneku,zelí, bůčku nebosýra.Polévka připravovaná ztvarůžkůse nazývá syrnica.
Maso se v minulosti konzumovalo především pozabijačkáchnazývanýchšperke, které se obvykle konaly v zimních měsících. Většinou byla během nich poráženaprasata. Získané maso se následně kvůli konzervaciudilo. Sváteční pokrmy se podávaly spolu s omáčkami, které bývají rozdělovány na černé a bílé. Černá omáčka se vařila z černého piva,perníku, bezinkovýchpovidela sušenýchšvestek, přičemž se do ní přidávalyrozinkyaořechy. Základ bílé omáčky tvořilasmetana, často doplněnákřenem. K místní kuchyni neodmyslitelně patří také pečivo,koláčeabuchtyzkynutého těstaplněnémákem. Další tradiční sladké pokrmy představují například bramborové placky s mákem, cukrem nebo povidly známé jakohertepláky, bramborové placičky s tvarohem a mákem nazývanépukáče, ovocnábublanina–cvibochnebotróč– kynutý ovocný koláč sdrobenkou. Zřejmě nejznámějším pokrmem spojeným s Hanou jsouOlomoucké tvarůžkyznámé též jakosyrečkynebotvargle.
Mírné klimavytváří na Hané ideální podmínky prosadařství, přičemž v regionu dominuje pěstování jablek, hrušek, švestek, rybízů a dalšího ovoce. Tradici má na Hané díky síti vodních děl irybníkářstvía chov ryb. Z místních nápojů lze jmenovatHanáckou kyselku. Tento pramen obsahující vysoké množství minerálních látek se nachází v obciHorní Moštěnice. V kraji proslulém pěstováním obilnin a chmele se tradičně vaří taképivo. Dnes představují největší hanácképivovaryLitovela přerovskýZubr, avšak nachází se zde také velké množství malých pivovarů.Vedle ovocnýchpálenekje tradičním hanáckým destilátemrežnápálená ze žita (hanáckyrež). V prostějovské palírně U Zeleného stromu se Starorežná vyrábí od roku1518.
Ostatkovéči téžhanácké právorozšířené především na střední Moravě patří mezi tradiční zvyky spojené s oslavamimasopustu.Zástupcům vesnickéchasy, kteří byli obvykle označování jakostárkové, bývala v rámci těchto oslav zapůjčena právarychtářeči pozdějiobecního úřadu.Symbolem takto zapůjčeného práva byl ozdobený meč, šavle či hůl.Během ostatkové zábavy zasedali mladí chasníci v hospodě ke stolu, nad nějž byla obřadní šavle zaseknuta do stropu. Pod právem se pak konala parodická napodobování soudních jednání, během nichž byli před chasu předvoláváni jednotlivci ze vsi. Usvědčení provinilci pak byly nuceni buď uhradit chase peněžitou pokutu nebo byli obřadně zbiti vařečkou známou jakoklapačka,lopatka,pleskačkačiferula.V některých oblastech Hané se během masopustu konaly veselé obchůzky vsí, označované jakovodění práva. Členové jednotlivých domácností, u kterých se průvod zastavil, byli po žertovných procesech rovněž vypláceni vařechou, přičemž byli chasou přidržováni na připravené lavici.V závěru masopustu pak chasa vracela právo zpátky rychtáři.Tyto slavnosti se na mnoha místech v různých podobách udržují i dnes.
Svatbapředstavuje tradičnípřechodový rituál, s nímž se pojí výrazné projevy hanáckého folklóru. Na silněreligióznímvenkověse svatby většinou konaly omasopustuči poVelikonocích, přičemž tradičním dnem určeným pro svatby byloúterý.Ráno ve svatební den se ženich spolu s průvodem vypravil k domu nevěsty. V případě, že byla jeho snoubenka přespolní, jela spřežení do její vesnice. Při oblékání do svatebních šatů stávala nevěsta v některých případech vdížina kynutí chleba, což jí mělo zaručit plodnost a vládu nad jejím manželem.Po řečidružbya požehnání rodičů byla vystrojená nevěsta vydána ženichovi, načež se celý průvod vypravil na obřad do kostela.Při cestě z kostela většinou následoval rituálzalikování, kdy byla novomanželům mířícím na hostinu přehrazena cesta a ženich byl nucen svou nevěstu vyplatit.K začátku nebo průběhu svatební hostiny patřil zvykházení do žita, při němž byli jednotliví svatebčané postupně vyzýváni, aby do talíře s žitem či pšenicí položeného před nevěstu házeli peníze. Pak následovalo přinesení mohutného svatebního koláče. Mezi pokrmy servírované při svatební hostině patřila lukšová nebodršťková polévka, hovězí maso s křenovou omáčkou, vepřová pečeně se zelím čivdolky.
Nepřehlédnutelný prvek ženského svatebního kroje představovala honosná pokrývka hlavy, pro kterou se vžilo označenípantlék.Tato nevěstina koruna byla tvořena obručí alepenkovoukostrou, jež zdobilykorálky, flitry a kytice většinou zřejmě umělýchrůží. Na vrchol koruny býval umístěn samotnýpantlék, tedyvěnecčervených mašlí, z nichž dozadu visely červenéstuhy.Dalším ze svatebních doplňků nevěstina kroje byla vyšívaná přehozová plachta známá jakoúvodnice, kterou si dívka během svatebního obřadu přehazovala přes lokty. Po narození dítěte pak vúvodnicibrala matka do kostela svénovorozeně.Ženich měl na hlavě klobouk bohatě zdobený pentlemi, umělými květinami a péry. Jeho kroj pak při svatbě doplňoval červený lipský šátek, který mu byl přivazován od pravého ramene k levé kyčli.Součástí svatebních zvyků bylo i předávání svatebních darů. Nevěsta často ještě před obřadem posílala svému nastávajícímu vyšívanou tenčici nebo šátek. Ženich pak obdarovával svou nevěstu stříbrnými mincemi, které jí kladl do klína, nebo střevíci, jimž se říkaloposlušné.Po svatební hostině následovaločepenínevěsty. Během tohoto rituálu odstranily provdané ženy nevěstě její zdobnou pokrývku hlavy a zapletly její vlasy okolo hlavy. Dívka obdarovaná čepcem, tak byla uvedena mezi dospělé ženy. Ženich směl po svatbě poprvé obléknout plášť a nevěsta z jeho klobouku "otrhala" pentle a další ozdoby.Mezi zvyky spojené se svatbou patřilo také rozšířenéstínání kohouta, který byl po hostině souzen a zabit pro své údajné hříchy.
Svátekletnicebyl na mnoha místech Hané v minulosti spojen se zvykemhonění krála, jež býval označovaný též jako zvykjet na krále,jezdit po králoch,hledat králačijízda s králem.Během tohoto obřadu se mladíci na koních seskupili do družiny doprovázející vybraného mladého chlapce –králeoblečeného v ženských šatech a ozdobeného květy. Družina vyzbrojená šavlemi pak projížděla vsí a posléze i okolními obcemi a žádala po přihlížejících výslužku.Jezdci navíc eventuálně bránili svého krále, aby se jej nezmocnili mladíci ze sousedních vsí. Rivalita mezi jednotlivými obcemi v minulosti mnohdy přivodila násilné střety mezi družinami. Například v roce1819se uLověšickrvavě střetly skupiny přibližně 80 jezdců zHorní Moštěnice,Bochoře, Lověšic a Šířavy. Při tomto incidentu známém jakobitva čtyř králůbylo osm mladíků usmrceno přímo v boji a dalších pět zemřelo na vážná zranění krátce poté.Zvyk honění krále patrně vycházel z původních jezdeckých závodů, kdy jako král býval označován vítěz takovéto soutěže.
Na většině míst na Hané tento zvyk povětšinou zanikl již v polovině 19. století. Snahy o jeho obnovení zesílily v 90. letech 19. století a pokusy o oživení přicházely i ve 20. století.S podobným zvykem, který bývá povětšinou označován jakoJízda králůse dodnes setkáme na Slovácku.Na Hané se o obnovu tohoto zvyku snaží například vKojetíněčiChropyni, kde bývají během Hanáckých slavností konányJízdy králeJečmínka.