Don Quijote (balet)

Don Quijotejebaletv původní moskevské verzi o čtyřech dějstvích a osmi obrazech založený na příbězích románuDůmyslný rytíř Don Quijote de la Manchaod španělského spisovateleMiguela de Cervantese.Původní choreografii vytvořilMarius Petipana hudbuLudwiga Minkuse. Premiéra proběhla 26. prosince 1869v moskevskémCarském velkém divadle.Petipa s Minkusem poté upravili balet do delšího celku s propracovanějším dějem o pěti dějstvích a jedenácti obrazech proCarský balet, jenž byl nejdříve uveden 21. listopadu 1871vpetrohradskémVelkém kamenném divadle.
Všechny moderní produkce baletu Petipy a Minkuse jsou odvozeny z upravené jevištní verze choreografaAlexandra Alexejeviče Gorskéhopro moskevské Velké divadlo z prosince 1900 o čtyřech dějstvích, která byla poté 2. února 1902uvedena na petrohradské scéně Velkého kamenného divadla, kam Gorského pozval ředitel divadla Teljakovskij. V průběhu moskevských a petrohradských repríz docházelo k modifikaci představení, až skončilo na třech dějstvích s prologem a šesti obrazech.
Původní ruskou verziDona Quijotav zahraničí poprvé zinscenovala tanečniceAnna Pavlovováse svou společností v Anglii roku 1924, a to jako dvouaktový příběh. Úplný děj pak představila roku 1964 Western company v provedení Taneční společnosti Rambertové. Mezi významné inscenace se zařadilo provedení sRudolfem NurejevemveVídeňské státní opeře(1966) a sMichailem Baryšnikovemv newyorskémAmerican Ballet Theatre(1978). Publicitu také v roce 1976 získala jízda britského krasobruslařeJohna Curryhona hudbu zDona Quijota, s níž se stalmistrem Evropy,mistrem světaiolympijským vítězem.
Česká premiéra se uskutečnila 19. prosince 1986 na scéněSmetanova divadlav Praze. Roli Dona Quijota hrálBohumír Nekut, jako Kitri tančilaMiroslava Pešíkováa Basilem se stalVlastimil Harapes.
Baletní adaptace byly od počátku většinově vystavěny na prvních dvou kapitolách knižního zpracování. Poprvé tak učinil v roce 1740Franz Hilverdingve Vídni.Jean Georges Noverrepak roku 1768 přišel s novou verzí vídeňskéhoDona Quijotaza hudebního doprovoduJosefa Starzerapři zachování původní Hilverdingovy produkce.
Otec ruského baletuCharles Didelotpředstavil v roce 1808 dvouaktové provedeníDona Quijotav petrohradskémVelkém kamenném divadlepro soubor Carského baletu. O rok později byla pozměněná verzeJamesem Harveym D'Egvillemhrána vewestminsterskémKrálovnině divadlu. Berlínský baletní mistr Paul Taglioni, a strýcMarie Taglioniové, uvedl vlastní zpracováníDona Quijotana scéněBerlínské státní operyv roce 1839a jeho strýc Salvatore Taglioni, pak vyprodukoval představení na prknechturínskéhoKrálovského divadlaroku 1843.
Nejvýznamnější adaptaci, která se stala základem pozdějších produkcí, vytvořili choreograf a hlavní baletní mistr petrohradských carských divadelMarius Petipase skladatelemLudwigem Minkusem. Se zvláštním pověřením zinscenoval Petipa představení proCarské velké divadlov Moskvě. Premiéra se uskutečnila 26. prosince 1869.
Petipa poté rozvedl jevištní podobu do bohatší a propracovanější produkce na scéněVelkého kamenného divadlav Petrohradu, kde ji členové Carského baletu představili 21. listopadu 1871.Novou produkci tvořilo pět dějství (s jedenácti částmi, prologem a epilogem).
Ruský choreografAlexandr Gorskijpřipravil nové zpracování baletu pro moskevské Carské velké divadlo s uvedením 19. prosince 1900.S touto produkcí později také vystoupil Carský balet v Petrohradu, když se tamní premiéra odehrála 2. února 1902.
Gorského příspěvkem se v představení staly nové taneční scény. V nastudování z roku 1900 se jednalo o tanec na hudbuAntona Simona– variaci pro královnu dryád s dalším španělským tancem v posledním obraze. Do petrohradské verze z roku 1902 zakomponoval skladatelRiccardo Drigodvě variace proMatildu Kšesinskou, představitelku Kitri a Dulciney –Variaci Kitri s vějířempro závěrečný baletní duetpas de deuxaVariaci Kitri jako Dulcineydo snového obrazu Dona Quijota.
Původně panovalo přesvědčení, že Gorskij vložil do představení tanecGrand Pas des toréadorspocházející z baletu roku 1881 od Petipy a MinkuseZoraija, maurská dívka ve Španělsku, tanec, jenž zůstal zachován i v moderních produkcíchDona Quijota. Odpovídající hudba pro něj však byla objevena již v partituře z roku 1882.Proto je pravděpodobné, že španělský tanec zakomponoval doDona Quijotasamotný Petipa.
Gorského verze z roku 1902 se v Petrohradu dočkala negativního přijetí a pohoršila Petipu i příznivce baletu, kteří tvrdili, že nová produkce vytvořená jedním z Petipových žáků poškodila originální mistrovský kus.
Balet se hrál na ruských jevištích i poŘíjnové revoluciv roce 1917, kdy byla řada jiných představení vsovětskééře zakázána. Dílo se stalo trvalou součástí repertoáruVelkého divadlav Moskvě aKirovova divadlav Leningradu.
Milostný příběh je založen na zakázaném vztahu krásné dcery hostinského Kitri s chudým lazebníkem Basilem. Otec Lorenzo dceři vyhlédl bohatého ženicha v podobě šlechtice Gamacha. Ta ovšem jeho lásku neopětuje a z Barcelony utíká s Basilem k cikánům přebývajícím u větrného mlýna, kam za dvojicí míří i Don Quijote. Stařík, který citově zahořel ke Kitri, se domnívá, že je rytíř a v mlýnu spatřuje nebezpečí, s nímž je nutné se utkat.Ve snových představách se mu zjevují víly dryády a mezi nimi Kitri. Vyrušen je Lorenzem a Gamachem pátrajícími po dívce. Don Quijote hodlá pronásledovatele svést na špatnou cestu. Jeho plány však hatí prosťáček Sancho Panza, který mužům sděluje správný směr útěku mileneckého páru.
Otec s nápadníkem dostihnou dvojici v krčmě, v níž jsou ohlášeny zásnuby Kitri s Gamachem. Lorenzo však neprokoukne lest a poté, co Basil zaranžuje sebevraždu, jej Don Quijote přesvědčí, aby splnil poslední přání naoko zemřelého mladíka. Otec tedy bez rizika požehná mladé dvojici, aby vzápětí zjistil, že lazebník „vstal z mrtvých“. Požehnání platí a tak je na barcelonském náměstí vypraven svatební obřad Kitri s Basilem. Pozván byl i Don Quijote, jenž z hostiny míří vstříc novým vzrušujícím příběhům.
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuDon Quixote (ballet)na anglické Wikipedii.