Emma Goldmanová

Emma Goldmanová(15. června/27. června1869–14. května1940) bylaamerickáanarchistkažidovskéhopůvodu. Proslavila se politickým aktivismem, spisy a přednáškami. V první polovině 20. století sehrála klíčovou roli v rozvoji anarchisticképolitické filozofiev Severní Americe a Evropě.
Goldmanová se narodila vKovněna územíRuského impéria(dnešní Kaunas vLitvě) a roku 1885 emigrovala do Spojených států.K anarchismu ji přivedly událostihaymarketského masakru, krvavého střetu chicagských demonstrantů s policií, který skončil zabitím desítek lidí a odsouzením několika anarchistů k smrti.Její přednášky o anarchistické filozofii,ženských právecha aktuálních sociálních problémech se těšily návštěvám tisíců posluchačů.Společně s anarchistickým spisovatelemAlexandrem Berkmanem, jenž byl jejím celoživotním přítelem, plánovala atentát na průmyslníka a finančníkaHenryho Claye Fricka, který měl být proveden jako tzv.propaganda činem. Frick pokus o vraždu roku 1892 přežil a Berkmana odsoudili k 22 letům odnětí svobody. Goldmanová byla v následujících letech několikrát vězněna za „podněcování k nepokojům“ a ilegální šíření informací oantikoncepčních metodách. V roce 1906 založila anarchistický měsíčníkMother Earth(Matka Země).
Roku 1917 byli Goldmanová s Berkmanem odsouzeni ke dvěma letům vězení za to, že v souvislosti s nově nařízenými odvody do americké armády zaprvní světové války„nabádali spoluobčany, aby se vyhýbali registraci“. Po propuštění byli společně se stovkami dalších zadrženi a deportováni do rodnéhoRuska. Tam Goldmanová zpočátku podporovalabolševickourevoluci, ale hned pokronštadtském povstání, které organizovali levicoví oponenti bolševiků, svůj postoj změnila aSovětský svazkritizovala za násilné potlačování hlasu jednotlivce. V roce 1923 své zkušenosti zaznamenala v knizeMy Disillusionment in Russia(Jak jsem se zklamala v Rusku). Během života veVelké Británii, Kanadě aFranciinapsala autobiografiiLiving My Life(Žít můj život). Když ve Španělsku propuklaobčanská válka, Goldmanová tam odjela podpořitanarchistickou revoluci. Zemřela 14. května 1940 vTorontuve věku 70 let.
Obdivovatelé ji za jejího života oslavovali jakovolnomyšlenkářskourebelku, zatímco kritici ji odsuzovali jako zastánkyni politicky motivovaných vražd a násilné revoluce.Ve svých textech a přednáškách se věnovala širokému poli témat od věznění přesateismus,svobodu projevu,militarismus,kapitalismus, manželství avolnou láskuaž pohomosexualitu. Nesouhlasila sice sprvní vlnou feminismua jejím bojem zavolební právo žen, ale politickou otázkugenderuse jí podařilo nově propojit s anarchismem.
Narodila se do ortodoxní židovské rodiny v Kovně (dnes Kaunas) v pobaltské části tehdejšího Ruského impéria.Když sourozenci neposlouchali, otec je bil a na nejvzdornější Emmu dokonce vytahoval bič.Matka děti bránila jen málokdy. Ke svým sestrám, Heleně a Leně, měla rozdílný vztah. Nejstarší Helena pro ni byla potřebnou oporou,zatímco Lena byla citově nepřístupná.Do rodiny se narodily také tři chlapci, Louis (zemřel v 6 letech), Herman a Moishe.Dětství strávila v různých městech. Už v útlém věku zažilaantisemitskéútoky a setkala se s krutostí vojenských odvodů.Dospívající Goldmanovou zaujaly názorynihilistůanarodniků(zejména jejich kolegyň) a nadšena myšlenkou „chození mezi lid“ se stala dělnicí v továrně na korzety.
Krátce poté však s nevlastní sestrou Helenou emigrovala. V prosinci 1885 připluly do USA, kde se usídlily vRochesteruve státě New York. V únoru 1887 si vzala kolegu dělníka Jacoba Kersnera, aby získala americké občanství. Po rozvodu a opětovném sezdání spolu ovšem už dál nežili. Mezitím se Emma Goldmanová stala anarchistkou.
Zklamání z poměrů ve Spojených státech vyvrcholilo procesem s anarchisty po tzv. haymarketském masakru vChicagu, k jejichž popravě došlo 11. listopadu 1887. Solidarita s oběťmi vedla ke ztotožnění s jejich názory nejen Goldmanovou. Postupně se sblížila s newyorskými anarchisty a roku 1889 se zapojila do skupiny kolem Johanna Mosta a časopisuDie Freiheit(Svoboda). Ve stejné době se seznámila s anarchistou, který rovněž uprchl z Ruska, Alexandrem Berkmanem. Zprvu byl jejich vztah milostný, později se přetavil v celoživotní přátelství a spolupráci.
Zařadila se mezi americké anarchistické komunisty, ale vedlekolektivismukladla důraz i na možnosti jedince a všestranný rozvoj člověka. Ohrazovala se také proti puritánským rysům chování některých anarchistů. V této souvislosti ji bývá připisován výrok „když nemohu tančit, není to má revoluce“ (a další jeho varianty), který však zřejmě nikdy nevyslovila.
Americkou veřejnost si ale odcizovala především postojem k politickému násilí, které nezůstalo pouze u teorie. V červenci 1892 soukromá ochranka, najatá továrníkem Henrym Frickem, zastřelila devět stávkujících dělníků a Goldmanová s Berkmanem se je rozhodli pomstít. Ještě ten měsíc Berkman na Fricka v jeho kanceláři vystřelil, ale pouze ho zranil. Z 22letého trestu strávil ve vězení čtrnáct let. Goldmanovou vyšetřovali za spoluvinu, což jí v očích veřejnosti ještě více uškodilo.
Mezi lety 1895–1896 vycestovala do Evropy, kde se (konkrétně veVídni) kvalifikovala jakozdravotní sestra. Tehdy také navštěvovala přednáškySigmunda Freuda, které na ni, jak později vzpomínala, měly velký vliv – zejména jeho tvrzení o vztahu mezi problémy jedinců či společností a potlačováním sexuálních tužeb.Po návratu do USA nadále bojovala zasvobodu projevua začala propagovatvolnou lásku, jejímž základem měla být vzájemná úcta mezi partnery (v kontrastu s modelem maloměšťácké rodiny).
Emma Goldmanová vydávala časopisMother Earth(Matka Zem) a mezi jinými díly publikovala knihuAnarchism and Other Essays(Anarchismus a jiné eseje,1911). Zasazovala se za zveřejňování informací o antikoncepci.
V průběhuprvní světové válkyprotestovala proti nucenému odvodu mužů, za což se v roce1917dostala (i s Berkmanem) na dva roky do vězení. Po návratu z vězení byli oba deportováni doRuska. Zpočátku byla nakloněna ruské bolševické revoluci, poté ovšem, zejména pokronštadtském povstání, svůj postoj změnila a Sovětský svaz kritizovala za násilné potlačování hlasu jednotlivce.
Alexandr Berkman se v červnu 1936 po komplikovaných operacích a následných nesnesitelných bolestech zastřelil. Po jeho sebevraždě vytrhla Goldmanovou ze zármutku ažšpanělská občanská válka. Ve Španělsku navštívila frontu i kolektivizované továrny a vesnice. Svá poslední léta věnovala právě podpoře tamních anarchistů, byť například nesouhlasila s tím, že vstoupili do španělské vlády. V řadách antifašistické koalice ale tvrdě kritizovala hlavně stalinisty.
Emma Goldmanová zemřela 14. května 1940 v Torontu ve věku 70 let. Jejím poslední článkem zůstal textThe Individual, Society and the State(Jedinec, společnost a stát), kde vyzdvihovala individualismus proti autoritářství, avšak varovala před jeho zaměňováním s ekonomickým liberalismem.
Goldmanová vydatně přednášela a psala o nejrůznějších tématech. Odmítala ortodoxní a fundamentalistické postoje a výrazným způsobem přispěla do mnoha oblastí moderní politické filozofie. Ovlivnila ji řada myslitelů a spisovatelů, mezi jinýmiMichail Bakunin,Henry David Thoreau,Petr Kropotkin,Ralph Waldo Emerson,Nikolaj ČernyševskijaMary Wollstonecraft. Inspiroval ji rovněžFriedrich Nietzsche. V autobiografii o něm píše: „Nietzsche nebyl sociální teoretik, byl to poeta, rebel a inovátor. Aristokracii neměl ani v rodokmenu, ani v peněžence, aristokratický byl jeho duch. V tomto ohledu byl Nietzsche anarchista a všichni skuteční anarchisté jsouaristokraté.“
Goldmanová nazírala svět skrze anarchismus a dnes je považována za jednu z nejdůležitějších osobností historie tohoto proudu. Přitahoval ji od roku 1886, kdy došlo k perzekuci anarchistů po haymarketském masakru, a její hlas se poté často stával hlasem anarchismu. V první eseji knihyAnarchism and Other Essays(Anarchismus a jiné eseje) uvedla:
Anarchismus byl pro Goldmanovou vrcholně osobní záležitostí. Domnívala se, že je nezbytné, aby anarchističtí myslitelé své názory přetavovali v činy a to, o čem jsou přesvědčeni, dávali najevo každým skutkem i slovem. „Nezajímá mě, jestli se zítra ukáže, že ten či onen člověk má správnou teorii,“ psala. „Zajímá mě, jestli v něm dnes dlí správný duch.“Anarchismus a volné sdružování pro ni představovaly logickou odpověď na hranice vytvářené státní kontrolou a kapitalismem. „Právě to jsou podle mě nové způsoby života,“ napsala, „a ty staré jimi nahradíme, nikoliv když je budeme hlásat nebo pro ně budeme hlasovat, ale když je budeme žít.“
Součástí její filozofie byla i opozice vůči státu, potažmo volbám. Goldmanová stát považovala za nástroj, který nevyhnutelně a ze své podstaty slouží k ovládání a dominanci. Z toho důvodu se domnívala, že hlasování ve volbách je přinejlepším zbytečné, přinejhorším nebezpečné. Volby, psala, dodávají lidem iluzi participace a zakrývají struktury skutečného rozhodování. Goldmanová místo toho podporovala cílený vzdor v podobě stávek, protestů a „přímé akce proti invazivní, dotěrné autoritě naší morálky“.Nesouhlasný postoj k volbám zastávala i ve 30. letech 20. století, kdy řada španělských anarchosyndikalistů hlasovala pro ustavení liberální republiky. Goldmanová psala, že by anarchisté měli sílu, která v nich třímá jako v bloku voličů, po celé zemi využít ke stávkování.Nesouhlasila s hnutím zavolební právo žen. V esejiWoman Suffrage(Ženské volební právo) zesměšňuje představu, že by zapojení žen vneslo do demokratického státu více spravedlnosti: „Jako kdyby ženy nezaprodávaly své hlasy, jako kdyby političky nešlo koupit!“Se sufražetkami se shodovala v názoru, že ženy jsou si rovné s muži, ale na rozdíl od nich si nemyslela, že by pouhá participace žen učinila stát spravedlivějším. „Předpokládali bychom tedy, že žena dokáže očistit něco, co se očistě nepodvolí, přisuzovali bychom jí nadpřirozené schopnosti.“
Ačkoli Goldmanová ostře odmítala cíle boje za volební právo žen, vedenéhoprvní vlnou feminismu,ženská právajako taková vášnivě hájila a dnes je pokládána za zakladatelkuanarchofeminismu, který brojí protipatriarchátujako formě hierarchie, které je nutné vzdorovat stejně jako státní moci a třídnímu rozdělení.V roce 1897 uvedla: „Požaduji nezávislost ženy, její právo postavit se na vlastní nohy, právo žít pro sebe, milovat, koho se jí zachce a kolik se jí zachce. Požaduji svobodu pro obě pohlaví, svobodu jednání, svobodu v lásce a svobodu v mateřství.“
Goldmanová se kvalifikovala jako zdravotní sestra a patřila mezi první, kdo prosazovali vzdělávání žen ohledněantikoncepce. Stejně jako mnoho jejích feministických současnic považovala interrupci za tragický následek sociálních podmínek aplánované rodičovstvíviděla jako přínosnou alternativu. Goldmanová také hájilavolnou láskua silně kritizovala manželství. Průkopnice feminismu měly podle ní zúžené pole působnosti, protože se nechaly svazovat společenskou silou puritánství a kapitalismu: „Potřebujeme se vytrhnout starým tradicím a zvykům. Hnutí za emancipaci žen učinilo tímto směrem zatím pouze první krok.“
Otevřeně také kritizovalapředpojatost vůči homosexuálům. Její názor, že by se společenské osvobození mělo vztahovat také na gaye a lesby, byl v té době – dokonce i mezi anarchisty – prakticky neslýchaný.Jak napsal německý sexuologMagnus Hirschfeld, „byla první a jedinou ženou, vlastně prvním a jediným člověkem ve Spojených státech, který se před širokou veřejností postavil na obranu homosexuální lásky.“Právo gayů a leseb na to, aby milovali koho chtějí, obhajovala v řadě projevů a dopisů a stejně tak odsuzovala strach a stigma spojené s homosexualitou. V dopise Hirschfeldovi psala: „Je tragickou skutečností, jak se domnívám, že jsou lidé různé sexuality polapeni světem, jenž vůči homosexuálům projevuje tak málo pochopení a je tak bezohledně lhostejný k různým nuancím a varietám genderu a k tomu, jak obrovsky důležitý [gender] pro život je.“
V tomto článku byl použitpřekladtextu z článkuEmma Goldmanna anglické Wikipedii.