Rys iberský

Rys iberský(dříveFelis pardina, dnesLynx pardinusneboLynx pardina), téžrys pardálovýneborys španělský, je kočkovitá šelma vyskytující seendemickyv jihozápadní částiPyrenejského poloostrova. Je to ohrožený druh, počátkem 21. století byl několik let l kriticky ohrožený. V roce 2016 žilo přibližně 400 jedinců ve čtyřech španělských populacích v oblastechDoñana,Sierra Morena,Montes de Toledo,Valley Matachela v portugalskémVale do Guadiana. Oproti roku 2014 to byl nárůst o téměř 100 kusů.V roce 2017 populace čítala asi 475–606 jedinců, v roce 2020 už 855 jedinců a díky dosavadní systematické ochraně a zřízeným chovným stanicím, které vrací rysy do přírody, aktuálně vzrostla populace na více než 2 000 jedinců.
Druh popsal nizozemský zoologCoenraad Jacob Temminckv roce 1827, když se mu do rukou dostaly kůže zabitých rysů iberských z oblasti kolem řekyTajov Portugalsku. Navrhl vědecký názevFelis pardina, kočku tak umístil do početného roduFelisa latinské označení druhu zvolil na základělevhartovipodobnému kožichu (pardina= pardál = levhart), ze všech druhů rysů se rys iberský podobá levhartovi nejvíce.Dnes náleží do samostatného rodurys(Lynx) a nese latinské jménoLynx pardinus.
Podle fylogenetické studie z roku 2006 společný předek rysů a další rodinymalých koček(Leopardus,Acinonyx,Puma,Felis,PrionailurusaOtocolobus) žil vSeverní Americepřed asi 8 miliony lety. Od liniíAcinonyx,Puma,Felis,PrionailurusaOtocolobusse rys odchýlil asi před 4,7–2,5 miliony lety. Za předchůdce čtyř moderních druhů rysů (rys iberský,rys ostrovid,rys červenýarys kanadský) je považovánLynx issiodorensis, původem zAfriky, který se později přesBeringovu úžinudostal až doEvropyaAsie(před zhruba 1,6–1,2 miliony lety), avšak na konci poslednídoby ledovévyhynul (před cca 110 tisíci až 11,7 tisíci lety). Podobal se rysům stavbou těla, ale měl kratší a robustnější končetiny, protáhlejší krk a větší hlavu.
Rys iberský má nejnižší genetickou variabilitumtDNAze všech kočkovitých šelem.To je považováno za důsledekefektu hrdla láhvez doby před více než 50 000 lety. Nízká genetická variabilita může negativně přispět k poklesu populace rysů iberských, ale nemusí tím být ohroženo dlouhodobé přežití druhu.
Jeho nejbližším žijícím příbuzným je eurasijskýrys ostrovid(Lynx lynx) s nímž do jisté míry koexistoval, asi do počátku20. století.Dříve byl klasifikován jakopoddruhrysa ostrovida, dnes je to na základě morfologické a genetické studiemonotypický druh.
Do 19. století byl rys iberský rozšířen na většiněPyrenejského poloostrova, vyskytoval se tedy v téměř celémŠpanělsku,Portugalskua na jihuFrancie, ale za poslední dvě století byl téměř vyhuben – zmizel z celkem 98 % lokalit, které kdysi obýval.Od roku 1950 do roku 2000 se jeho areál výskytu zmenšil o 99 %, asi z 58 000 kmna pouhých 350 km.Zhruba od roku 2002 (s prvními kroky už v roce 1994) je rys iberský plně chráněn, bedlivě zkoumán a sledován. Návazně na to vznikají speciální chovné stanice, které vrací rysy do přírody anyníje tak populace na vzestupu. Více v kapitoláchOhroženíaOchrana a populace.
Dnesje tento druh omezen na několik oblastí v jihozápadním Španělsku – hlavní reprodukce schopné populace se vyskytují v národních parcíchSierra de Andújar,Sierra de Cardeña y Montoro,Coto de Doñanaa v horském pásmuSierra MorenavAndalusii, a patrně i v severnějších oblastechValley MatachelaMontes de Toledo. V roce 2007 bylo hlášeno pár jedinců pohybujících se též v oblastiKastilie – La Mancha.Ve snaze o reintrodukci druhu bylo několik rysů v letech 2014 a 2015 vypuštěno v rezervaciVale do GuadianačiSerra da Malcatav Portugalsku – k září 2020 na území Portugalska žilo asi 140 jedinců, z toho 51 mláďat.
Rys iberský obývá lokality vnadmořské výšceod 400 do 1 300 m. Do vyšších poloh (horských oblastí) se nicméně dostává nepřirozenou cestou v důsledku pronásledování a také ničení jeho typického biotopu. Obecně totiž preferuje nižší nadmořskou výšku, ale horské podnebí snáší také dobře.
Rys iberský je o něco menší než jeho severnípříbuzní. Má pružné svalnaté tělo, které je i s ocasem dlouhé 80–130 cm (samotný ocas měří 12,5–16 cm/ 10–13 cm),kohoutkovou výšku45–70 cm a dosahuje hmotnosti 7–16 kg(ø12,8 kg, vzácně 25nebo až 26 kg). Samec roste do statnějších rozměrů než samice, bývá asi o 25 % větší.
Má žlutohnědou skvrnitousrst, která slouží jako maskování, břišní část je světlá. Dříve existovaly tři typy zbarvení srsti, avšak světle skvrnitý vzor zcela vymizel. Vyznačuje se zřetelnější kresbou než rys ostrovid, zejména na hřbetě, a tmavě lemovanou bradkou. Jeho žíhání se trochu více podobálevhartímunež je tomu u žíhánírysa evropského. Z malých koček se asi nejvíce podobáservalovi. Rozvrh skvrn má každý rys jedinečný, podobně jako člověkpapilární linie. Často lze jen na základě kresby rozpoznat jednotlivé rysy od sebe a odborníci toho celkem běžně využívají.
Rys je velice mrštný díky velmi pohyblivým kloubům. Pánevní končetiny má delší, což mu umožňuje velké skoky. Poměrně velké tlapy s pěti prsty na předních a čtyřmi prsty na zadních končetinách jsou vybaveny zatahovatelnýmidrápy. Jako každý druh rysa má i rys iberský krátký, jakoby useknutýocass černou špičkou. Může jej zvednout do svislé polohy a točit jím.
Na zakulacené hlavě se zkrácenou obličejovou částí má velké dopředu směřující oči, které zaručují velmi dobré binokulární vidění. Rys iberský má výborné noční vidění, které mu umožňuje zvláštní vrstva v oku –tapetum lucidum, která odráží světlo hvězd a oblohy nasítnici. Jako každá kočka má i rys vynikající sluch. Charakteristické jsou dlouhé černé ušní střapce, které měří 3,8 až 4,9 cm (delší rostou samcům).Proč rysům rostou a jakou funkci plní není zcela známo, řada odborníků se domnívá, že díky nim lépe slyší.Experimenty v zajetí ukázaly, že rys červený, kterému byly tyto chloupky ustřiženy, reagoval na zvuk podstatně pomaleji, než ten, který měl na uších obvyklou délku štětinek.Jiní mají za to, že slouží k vizuální komunikaci, jako náhrada za poměrně (oproti jiným kočkám) krátký ocas.Na tvářích má mohutné bílé licousy dlouhé 5 až 8 cm (výraznější než rys ostrovid), které možná také zvyšují citlivost rysího sluchu (podobně jako třeba pernatý závoj kolem soví hlavy), ale mají nejspíše hmatovou funkci.Chrup není přizpůsoben kežvýkání, ale k zabíjení a trhání masa.Zubní vzorecdospělého jedince vypadá takto:I3/3,C1/1,P2/2,M1/1 = 28 zubů.
Rys iberský má podobné zvyky jako rys ostrovid, ale přizpůsobil se jinému biotopu. Způsobem života se podobá spíše africkým kočkám. Dospělý rys iberský žije samotářským životem, jehoúzemímá rozlohu 10 až 20 km, přičemž nejvíce využívá centrální část svého teritoria o velikosti 3 až 4 km.Samci mívají větší teritoria než samice, ty se nejčastěji pohybují na území o rozloze 5,2–6,6 km.Klíčová je hustota kořisti a kvalita stanovišť, na základě toho jsou domovské okrsky větší nebo menší.Například v rezervaciDoñanase v oblastech s nižší hustotou králíků velikost teritorií pohybuje od 12 do 17 km. Naopak tam, kde je kořist hojnější, vytváří rys teritoria o velikosti 5 až 10 km.Více než 90 % subadultních rysů opustí své rodiště.Při hledání nového vhodného území dokáže urazit i stovky kilometrů. Jeden rys, který měl na sobě satelitní obojek, dokázal kvůli tomu ujít dokonce až 1 000 km.Hranici svého teritoria si vyznačuje močí, trusem nebo škrábanci na kůře stromů.Teritoria vytváří především v křovinaté středomořské krajině a součástí každého z nich bývá i zdroj pitné vody. Umí plavat a setrvat ve vodě mu nevadí. Samcovo území se překrývá s teritorii několika samic, a tak může pozorovat, zda není některá z nich vříji.
Přes den polehávají ve stinném úkrytu s výhledem na okolní krajinu, jakmile se zešeří, vydá se rys na lov. Aktivní je tedy většinou v noci, především za soumraku a rozbřesku,byla však zjištěna značná variabilita v aktivitě mezi jedinci a ročními obdobími. Třeba v zimních měsících jsou nejaktivnější během dne.
Rys iberský je specializovaný lovec s takovými anatomickými vlastnostmi (krátká lebka, malé, avšak velmi silnéšpičákyatd.), díky kterým snadněji chytí a zabije menší druhy zvířat. Loví převážněkrálíky(Oryctolagus cuniculus), kteří představují 70–100 % rysího jídelníčku – dle různých studií a na základě několika set až tisíc vzorků trusu 70%, 88%, 99% nebo až 100% podíl, téměř bez ohledu na roční období i výkyvy v populaci králíků.Na jinou kořist se občas zaměří jedině na podzim a v zimě, kdy je dostupnost králíku minimální.Dospělý rys potřebuje jednoho králíka denně či potravu o stejné energetické hodnotě. Počet králíků ale výrazně poklesl po introdukcimyxomatózyv roce 1953 a po vypuknutíkráličího moru(RHD) v roce 1989. V tomto ohledu může být společenský život králíků nevýhodný. Jak mezi nimi vypukne nakažlivá nemoc, lavinovitě se přenáší z jednoho zvířete na druhé. Pakliže králíků ubývá, musí rys lovit i jiná zvířata jako napříkladhraboše(hlodavci se živí místy až ze 40 %),kachny(z 18 %),orebice(z 15 %),zajíce(ze 7 %), a jen zřídkakdy se dokáže zmocnit nemocných nebo mladýchmuflonů,jelenůadaňků(např. v Doñaně tvoří daněk evropský 5–10 % potravy). Oproti ostatním šelmám (např. liškám nebo jezevcům) má rys iberský potíže přejít na jinou kořist.Pokles počtu králíka divokého je považován za důležitý faktor ovlivňující snížení počtu rysa iberského. V národním parku Doñana mu proto byla poskytována náhradní potrava.
Rys iberský je převážně noční lovec, ale v době nedostatku potravy loví i během dne. Využívá jakéhokoli maskování, aby ho jeho kořist, kterou dlouho pronásleduje, nespatřila. Ke kořisti se přibližuje přikrčený k zemi sérií krátkých skoku, samotný útok je pak velice rychlý. Menší kořist zakousne do krku a prokousne ji šíji, větší zvíře rdousí stiskem hrdla. Uloví-li rys větší zvíře, zbytek těla, které nedožere, přikryje trávou a zeminou, aby jej skryl před ostatními predátory a mohl si tak na něm pochutnat i později.
Rys iberský coby vrcholový predátor nemá prakticky žádného přirozeného nepřítele.Kromě člověka je jedním z rysích nepřátel snad jenvlk, který ho v době hladu pronásleduje a loví.
Samice pohlavně dospívají v prvním roce, ale do říje přijdou, až mají své vlastní teritorium. K získání teritoria dochází většinou po úhynu starší samice, kdy mladší zabere její místo. Například v národním parkuDoñanasamice rodí mláďata až mezi třetím a osmým rokem života. Říje trvá jen několik dní a po celou tuto dobu zůstává samec se svou vybranou partnerkou. Cestu k sobě naleznou díky pro tento účel zanechaným pachovým stopám – močením o sobě prozradí důležité „údaje“ a že jsou připraveni k páření. Přestože se může samice pářit jedenkrát ročně, mívá tři až čtyři vrhy za pět let. Nejčastější doba páření rysa iberského je prosinec až únor, aby se mláďata narodila v březnu nebo dubnu, kdy je největší početkrálíků. Při nízké populaci občas dochází k páření mezi příbuznými rysy, narozená mláďata jsou potom náchylnější k nemocem a genetickým vadám. Důležitou roli hrají seznamovací rituály, kdy se rys otírá pomocí licousů o krk a tvář partnera. Po několikadenním páření se opět vrátí ke svému samotářskému životu.
Samici se po zhruba dvouměsíčníbřezosti(cca 60–70 dnech) obvykle narodí 2–3 mláďata (výjimečně 4), ale jedno z nich většinou do jednoho roku zahyne. Koťata jsou po narození slepá a zcela závislá na matce a jejím mléce, porodní váha je 200–250 g. Intenzivně kojena jsou přibližně deset týdnů. Mláďata si rys schovává do vykotlaného stromu, houští nebo hromady balvanů. Samice se od svých mláďat daleko nevzdaluje a pravidelně je přemisťuje. Za 15–17 dní otvírají oči a ze svého úkrytu poprvé vylézají po dvaceti dnech. Svou sílu, odhad a schopnost lovit si koťata vylepšují hrami a skotačením v blízkosti doupěte. V jednom měsíci začínají mláďata přijímat masitou potravu, kterou jim matka uloví. V pěti měsících jsou od mléka odstaveni úplně a v osmi nebo deseti měsících jsou schopni samostatného lovu. Jakmile matka přijde znovu do říje, mláďata ji opouští, ale ještě asi dvacet měsíců žijí v jejím teritoriu.
Rys iberský se může dožít až 13 let, alespoň takové stáří bylo zjištěno u jednoho divokého exempláře.Lze se též dočíst, že se může dožít 15 let.V zajetí se samice Saliega, která jako vůbec první z rysů iberských porodila mláďata mimo divočinu dožila téměř 17 let (2002–2019).
Rys iberský je patrně nejohroženější kočkovitou šelmou na světě.V roce2005se velikost jeho populace odhadovala na méně než 100 kusů (oproti asi 1 000 kusů v roce1995). Nebyl daleko od vymření. Pokud by se tak stalo, byl by rys iberský první vyhynulou kočkou od dobšavlozubého tygra. Dramatický pokles rysí populace začal v 50. letech 20. stoletíepidemiimyxomatózy, která byla zanesena mezi králíky za účelem snížení jejich počtu. V 80. letech přišla další pohroma – epidemie virového zápalu plic.
K nejvýraznějšímu poklesu populace došlo mezi lety 1960 a 1990, během nichž se počet těchto šelem snížil o téměř 80 %.Jinak tomu nebylo ani o několik let později, kdy mezi lety 1985 a 2001 poklesla populace o dalších 7 % (celkem 87 %).V roce 1950 se rys vyskytoval v jihozápadní části pyrenejského poloostrova a v roce 1990 rys přežíval pouze v deseti fragmentovaných populacích. Pokusy o záchranu rysa byly podniknuty ve čtyřech z deseti zbývajících populací.Dvě populace však vyhynuly a přežívalo tak přibližně 200 jedinců v oblastech Doñana (50 jedinců) a Sierra (150 jedinců).Pravděpodobnost vyhynutí populace v oblasti Doñana se zvýšila od roku 1995 z 34 % na 95 % a počet jedinců v oblasti Sierra se snížil o 83 %.Situace v národním parku Doñana se zhoršila po nákazevirovou leukémií koček(FeLV) v roce 2007.Několik rysů nákazu nepřežilo a odhadovalo se, že počet jedinců starších jednoho roku je 26 (SE = 5,26).Onemocnění pravděpodobně pochází odkoček domácíchvyskytujících se ve stejné oblasti jako rys.
Kromě zmíněných virových onemocnění mohlo za úbytek rysů také rozšiřující sezemědělství, kácení lesů a potom následná výsadbablahovičníku(eukalyptu) neboborovice– porostu nahrazujícího původní středomořskou vegetaci, a výstavby vodních nádrží a silnic, které zmenšovaly a devastovaly jejich přirozené prostředí. Přestože je dnes lov rysa iberského přísně zakázán, skutečně v bezpečí je pouze v rezervacích (resp. to lze předpokládat, ale skutečnost může být poněkud odlišná; viz odstavec níže). Je loven prokožešinua ještě donedávna se rys považoval za lesního škůdce. Často se stávají obětí pastí, které jsou líčené nališkya králíky, nebo končí pod koly aut (vinou dopravních prostředků umírajídnesv téměř polovině případů).Vzhledem k nízké a geograficky poměrně vymezené populaci rysů může hrozbu představovat i výskyt parazitů nebo jakékoliv další onemocnění.V neposlední řadě může rysy iberské ohrozit měnící se klima, protože ke svému životu potřebují poměrně specifický biotop. Kupříkladu nadměrné srážky v roce 2010 byly výraznou komplikací, kvůli které přežilo méně mláďat, než obvykle.Ohrozit jejich budoucnost může i případný přesun do oblastí s příznivějšími podmínkami ale nižší populaci králíků (tedy obvyklé potravy).Měnící se klimatické podmínky mohou ovlivnit i samotnou populaci králíků, na nichž je šelma závislá.
Z podrobných výzkumů vyplývá, že nejvíce rysůdnesumírá na frekventovaných silnicích vinou dopravních prostředků (32–45 %) a lze předpokládat, že s rostoucí populací šelem bude takových případů přibývat. Možným řešením jsou výstražnéznačkylimitující rychlost provozu nebo instalace bezpečnýchpodchodů.Další pro rysy významnou hrozbou jepytláctvía nastražené pasti (24 %), a to i přesto, že se pohybují hlavně v chráněných oblastech. V tomto případě je nejdůležitější osvěta. Je potřeba širokou veřejnost dostatečně seznámit s touto šelmou a informovat ji o tom, jak je pro okolní prostředí důležitá, nebo že není nebezpečná.Za další podstatnou hrozbu lze považovat nemoci (14 %), nebo predaci čivnitrodruhovou konkurenci– tzn. soupeření a zabíjení se mezi sebou v důsledku například nedostatečného množství vhodných lokalit k vybudování teritorií (7 %).
Ochranáři se snaží co nejvíce zvýšit ochranu rysa iberského a informovanost veřejnosti. Pomocí dotací od vlády aEvropské unieprořezávají křoviny a odstraňují cizokrajné rostliny a tím zkvalitňují přirozené životní prostředí rysa. Zachování původní křovinaté krajiny a zlepšení konektivity mezi populacemi jsou zásadní opatření pro záchranu tohoto druhu.Jednou z dalších možností, jak nejohroženější kočkovitou šelmu zachránit je vysazování divokých králíků na místa, kde je jich nedostatek. Poslední nadějí je chov rysa iberského v zajetí, který zajistí zachování druhu v případě vyhynutí.
Kromě speciálních chovných stanic, jako je kupříkladuCentro Nacional de Reprodução do Lince-Ibérico(CNRLI) v Portugalsku neboCentro de Cria Lince El Acebucheve Španělsku, jsou k roku 2021 rysi iberští chováni ve španělské Zoo Jerez (od roku 2002), v portugalské Zoo Lisabon (od prosince 2014) a ve španělské Zoo Madrid (od července 2016). Nově také například ve francouzské Zoo Mervent (Natur'Zoo De Mervent), nebo v dalších španělských institucíchSelwo Aventurav Esteponěa vTerra Natura Murciav Murcii.
Monitoring počtu jedinců a velikosti jejich teritorií je průběžně prováděn pomocítelemetrieafotografických pastí.Bylo dokumentováno i úspěšné vypuštění rysa vychovaného v zajetí do volné přírody.V letech 2014 a 2015 bylo několik rysů reintrodukováno doPortugalskaa celková populace je na vzestupu.
V roce 2017 populace čítala 475–606 jedinců, v roce 2020 stoupla na 855 jedinců a díky dosavadní systematické ochraně a zřízeným chovným stanicím, které vrací rysy do přírody, aktuálně vzrostla populace na více než 2 000 jedinců.Díky pozitivním číslům byl načerveném seznamu IUCNod roku 2015 veden jakoohrožený druh, nikoliv užkriticky ohrožený, a od roku 2024 je již považován pouze zazranitelný, neboť jeho populace i nadále roste.Rys je dobrým příkladem toho, jak rozumně a včas provedené ochranářské zákroky mohou přispět k zachování nebo dokonce k rozmnožení živočišného druhu ohroženého vyhynutím. Aby byla populace rysů iberských klasifikována jako neohrožená, muselo by v divočině žít minimálně 3 000 rysů a z toho nejméně 750 reprodukce schopných samic. K tomu by podle některých předpokladů mohlo dojít v roce 2040, pakliže budou opatření stále činná a dojde-li spíše ještě k dalšímu zpřísnění (zejména zabrání-li ochránci nehodám na silnicích a lovu rysů).
Rys iberský je zapsán v úmluvěCITES(v příloze I.), vBernské úmluvě(v příloze II.) a také je uveden ve směrnici Evropské unie opřírodních stanovištích(v přílohách II. a IV.).Na11. červnapřipadá Mezinárodní den rysů.